Справа № 127/7005/14-ц
Провадження № 2/127/3121/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17.07.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді Бойко В.
М.,

за участю секретаря Музики А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Вінницької обласної
ради про визнання недійсним умов
контракту ( трудового договору)
визнання трудового договору таким, що
укладений на невизначений строк,
визнання незаконним розпорядження,
поновлення на роботі у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької
обласної ради про поновлення позивача
на посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи у зв'язку з визнанням
контракту між Вінницькою обласною
радою та ОСОБА_1 від 30.04.2013р. таким, що
укладений на невизначений строк суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області надійшов позов
ОСОБА_1 до Вінницької обласної ради про
визнання недійсним умов контракту (
трудового договору) визнання
трудового договору таким, що укладений
на невизначений строк, визнання
незаконним розпорядження, поновлення
на роботі у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної
ради про поновлення позивача на посаді
головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи у зв'язку з визнанням
контракту між Вінницькою обласною
радою та ОСОБА_1 від 30.04.2013р. таким, що
укладений на невизначений строк.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_1 займав посаду Головного лікаря
Вінницького обласного центру
медико-соціальної експертизи (далі -
«ВОЦ MCE»). ВОЦ MCE перебуває у спільній
власності територіальних громад
області та знаходиться у сфері
управління Вінницької обласної ради».

Позивач був переведений на посаду
головного лікаря ВОЦ MCE згідно з
Наказом Управління охорони здоров'я
Вінницької обласної державної
адміністрації від 14.02.2002 № 7 та працював
на цій посаді більше десяти років.
Протягом усього цього часу між
сторонами існували безстрокові
трудові відносини. Однак 01.01.2012 набрав
чинності Закон України «Про внесення
змін до основ законодавства про
охорону здоров'я щодо вдосконалення
надання медичної допомоги», відповідно
до якого внесено зміни до статті 16
Закону України «Основи законодавства
України про охорону здоров'я» та
передбачено, що керівники державних,
комунальних закладів охорони здоров'я
призначаються на посаду шляхом
укладення з ними контракту. У зв'язку з
внесенням змін до законодавства щодо
запровадження контрактної форми
договору, розпорядженням Вінницької
обласної ради від 03.05.2012 № 73 було
постановлено укласти контракт з
позивачем з 03.05.2012р. до 03.05.2013.
Незважаючи на те, що за трудовим
законодавством України трудовий
договір є добровільною угодою двох
сторін, при прийнятті вказаного
розпорядження жодних домовленостей
щодо умов та строку роботи між
позивачем та відповідачем досягнуто не
було. Відповідач в односторонньому
порядку визначив строк дії контракту
та на виконання вказаного
розпорядження звернувся до позивача з
вимогою укласти контракт про
призначення його на посаду Головного
лікаря ВОЦ MCE строком на один рік.

Позивач вказує, що укладення контракту
було обов'язковим для позивача,
оскільки незгода з його укладенням
тягнула б за собою його звільнення на
підставі пункту 6 статті 36 Кодексу
законів про працю України (далі -
«КЗпП»), за таких умов, бажаючи зберегти
роботу, позивач був вимушений укласти з
відповідачем контракт від 03.05.2012 про
призначення на посаду головного лікаря
ВОЦ

MCE на строк з 03.05.2012 до 03.05.2013. Перед
закінченням строку його дії, 30.04.2013р.
укладений з позивачем контракт на
посаду головного лікаря ВОЦ MCE було
переукладено на строк з 03.05.2013 до
05.05.2014р.

Позивач зазначає, що такі дії
відповідача суперечать чинному
законодавству України та порушують
трудові права та інтереси позивача, він
вимушений звертатися до суду за
захистом своїх порушених прав.
Оскільки в момент внесення вказаних
змін позивач працював на посаді
головного лікаря ВОЦ MCE на підставі
безстрокового трудового договору та
Наказу Управління охорони здоров'я
Вінницької обласної державної
адміністрації від 14.02.2002 № 7, то
«переведення» його на контрактну форму
трудового договору було незаконним та
здійснено безпідставно. За умов, що
склалися, позивач був вимушений
укласти контракт від 03.05.2012р. на строк з
03.05.2012 до 03.05.2013, а потім переукласти
контракт про призначення на посаду
Головного лікаря ВОЦ MCE на строк з 03.05.2013
до 05.05.2014, оскільки у разі відмови від
такого укладення йому загрожувало
звільнення. З часу призначення
позивача на посаду головного лікаря
ВОЦ MCE з 14.02.2002 між відповідачем та
позивачем існували безстрокові
трудові відносини. 03.05.2012р. між тими ж
сторонами був укладений контракт, а
30.04.2013р. його було знову переукладено.
Тобто контракт між позивачем та
відповідачем був переукладений двічі,
а тому він має бути визнаний таким, що
укладений на невизначений строк.

В даному позові позивач просить суд
поновити строк для звернення до суду,
пропущений з поважних причин.

Визнати недійсним пункт 31 контракту
між Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 про
строк дії контракту з 03.05.2013 по 05.04.2014р.

Визнати недійсним пункт 31 Контракту
між Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 03.05.2012 про
строк дії контракту з 03.05.2012 по 03.05.2013.

Визнати контракт (трудовий договір)
між Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 таким,
що укладений на невизначений строк.

У цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Вінницької обласної ради про
поновлення позивача на посаді
головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи у зв'язку з визнанням
контракту між Вінницькою обласною
радою та ОСОБА_1 від 30.04.2013р. таким, що
укладений на невизначений строк
позивач просить суд визнати недійсним
пункт 31 контракту між Вінницькою
обласною Радою в особі Голови обласної
Ради Татусяка Сергія Пилиповича та
ОСОБА_1 від 30.04.2013р. про строк дії
контракту з 03.05.2013 по 05.04.2014р. та
контракту від 03.05.2012 про строк дії
контракту з 03.05.2012 по 03.05.2013р.

Визнати контракт (трудовий договір)
між Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 таким,
що укладений на невизначений строк.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного
лікаря Вінницького обласного центру
медико-соціальної експертизи у зв'язку
з визнанням контракту між Вінницькою
обласною радою та ОСОБА_1 від 30.04.2013р.
таким, що укладений на невизначений
строк.

Позивач в заяві 16.06.2014р. збільшив
позовні вимоги та просив суд визнати
контракт ( трудовий договір) між
Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П та
ОСОБА_1 від 03.05.2012р. недійсним.

Визнати контракт (трудовий договір)
між Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П. та
ОСОБА_1 від 30 квітня 2013 року недійсним.

Визнати незаконним розпорядження
Голови Вінницької обласної ради "Про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
лікаря Вінницького (обласного центру
медико-соціальної експертизи" від 05
травня 2014 № 68.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1
згідно розпорядженням Голови
Вінницької обласної ради від 5 травня
2014 року та поновити ОСОБА_1 на посаді
Головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи.

Допустити негайне виконання Рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_1

на посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико- соціальної
експертизи.

Стягнути з Вінницької обласної ради
належну ОСОБА_1 суму середнього
заробітку за період вимушеного прогулу
в зв'язку з незаконним звільненням.

Уточнення вимог позивач мотивував
тим, що внаслідок укладання контракту з
позивачем, його становище як
працівника погіршилось, зокрема у
зв'язку із встановленням строку дії
контракту, зменшенням обсягу
повноважень позивача як головного
лікаря у порівнянні з обсягом
повноважень, які мав позивач за
безстрокових трудових відносин,
запровадженням погодження часу
початку та закінчення, порядку
використання щорічної відпустки з
Вінницькою обласною радою в особі її
Голови, запровадженням додаткової
щорічної атестації, збільшенням
переліку контролюючих суб'єктів за
діяльністю працівника.

Позивач вказує, що розпорядженням
Вінницької обласної ради № 73 від 03
травня 2012 року було постановлено
укласти з позивачем контракт на строк з
03 травня 2012 року до 03 травня 2013 року. При
цьому, строк контракту було
встановлено відповідачем одноособово,
а не за погодженням сторін (як
передбачено п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 06
листопада. 1992 № 9). Крім того, пункт 9
наведеної Постанови передбачає
обов'язкове існування умов для
обгрунтування строковості контракту,
що укладається із працівником. Позивач
вважає, що таких умов не існувало.

Таким чином, внаслідок укладення
контракту у 2012 році та його
переукладення в 2013 році, змінилися
(погіршились) істотні умови праці
позивача щодо строку трудових відносин
- з 2002 по 2012 він працював за
безстроковим трудовим договором, з 2012
по 2014р. - за трудовим контрактом, із
встановленим у ньому строком дії.
Зменшення обсягу повноважень позивача
як головного лікаря у порівнянні з
обсягом повноважень, які мав позивач за
безстрокових трудових відносин.

Відповідно до положень пунктів 1 та 2
контракту, та аналогічних положень
контракту від 30 квітня 2013 року,
повноваження головного лікаря ВОЦ MCE
встановлюються контрактом. Також
зазначається, що до компетенції
керівника входять й інші питання,
віднесені законодавством, Органом
управління майном, Статутом закладу.
Посадовою інструкцією, затвердженою
Начальником головного управління
медико-соціальної експертизи МОЗ
України від 29 серпня 1997 року
передбачено більше прав і обов'язків
головного експерта області (головного
лікаря центру медико-соціальної
експертизи), ніж у контракті. Отже, при
укладенні контракту відбулася зміна
істотних умов праці, що передбачала
зменшення обсягу повноважень позивача
як керівника ВОЦ MCE.

У зв'язку з тим, що контракти від 2012
року та від 2013 року були розраховані
кожен на один рік, позивач був змушений
перед укладенням контракту від 2012 року
та від 2013 року проходити атестацію про
підтвердження Вищої кваліфікаційної
категорії за спеціальністю та за фахом
"Організація управління охорони
здоров'я" (як одна із вимог при
прийнятті на роботу та/або
переукладанні контракту). В той же час,
відповідно до Наказу міністерства
охорони здоров'я України від 19 грудня
1997 року № 359 "Про подальше
удосконалення атестації лікарів" та
відповідно до Посадової інструкції
головного лікаря головного- експерта
«Вінницького обласного центру медико-
соціальної експертизи» керівнику
закладу охорони здоров'я необхідно
проходити атестацію про підтвердження
кваліфікації або ж її підвищення раз на
п'ять років. Таким чином, позивач був
змушений проходити відповідну
атестацію кожного разу при прийнятті
на роботу перед підписанням контракту,
що невиправдано погіршило становище
позивача, у порівнянні з тим, в якому
він був, працюючи за безстроковим
трудовим договором.

При укладанні контракту з позивачем,
було порушено процедуру укладання
такого контракту. Рішення про
укладення контракту із позивачем
повинно було бути прийнято Вінницькою
обласною радою, а не розпорядженням
Голови Вінницької обласної ради. Так,
частиною першою статті 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" встановлений перелік питань,
які вирішуються виключно на пленарних
засіданнях обласної ради.

Позивач вказує, що призначення на
посади керівників установ охорони
здоров'я, що належать до Вінницької
обласної ради, повинно здійснюватись
згідно з відповідними положенням про
порядок укладення таких контрактів.
Подібні положення, наприклад, про
порядок призначення та звільнення з
посади, укладання контрактів з
керівниками об'єктів спільної
власності територіальних громад
області, прийнято у Чернігівській,
Житомирській, Харківській,

Луганській, Львівській та інших
областях. Однак Вінницька обласна рада
такого положення не затверджувала.

В судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав з
підстав зазначених в позові та просив
суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги позову не визнав та
просив суд в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Судом по справі встановлені наступні
юридичні факти та відповідні їм
правовідносини:

Судом встановлено, що ВОЦ MCE є
комунальним закладом охорони здоров'я,
що підтверджується довідкою №187 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України (
ЄДРПОУ). ( а. с. 24, т.1)

Як вбачається із наказу управління
охорони здоров'я Вінницької обласної
державної адміністрації від 14.02.2002р. №7
ОСОБА_1 звільнено з посади заступника
головного лікаря по медичному
обслуговуванню населення Вінницького
РТМО по переводу на посаду головного
лікаря ВОЦ MCE. ( а. с. 10, т.1, )

03.05.2012р. за №73 головою Вінницької
обласної ради прийнято розпорядження
про укладення контракту з ОСОБА_1
головним лікарем ВОЦ МСЕ на термін з 3
травня 2012р. по 3 травня 2013р. Дане
розпорядження затверджено обласною
радою, що підтверджується рішенням №387
Вінницької обласної ради від 17.07.2012р.
на черговій сесії обласної ради.( а. с. 23,
135-141, т.1 )

Між ОСОБА_1 та Вінницькою обласною
радою в особі Голови обласної ради
Татусяка С.П. було укладено контракт
від 03.05.2012 про призначення ОСОБА_1 на
посаду головного лікаря ВОЦ MCE на строк
з 03.05.2012 до 03.05.2013 та 30.04.2013р. між ОСОБА_1
та Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П.
переукладено контракт на посаду
головного лікаря ВОЦ MCE було на строк з
03.05.2013 до 05.05.2014. ( а. с. 11-22, т.1, )

Даний факт не заперечувався
відповідачем.

Розпорядженням голови Вінницької
обласної ради від 05.05.2014р. №68
відповідно до пункту 18 частини 6 та
частини 7 статті 55 Закону України „ Про
місцеве самоврядування в Україні",
пункту 2 статті 36 КЗпП України, рішення
20 сесії обласної Ради 3 скликання від 27
березня 2001 року №360 ,, Про нову редакцію
рішення 5 сесії обласної Ради скликання
від 29 квітня 1999 року ,, Про об'єкти
комунальної власності", пункту 5
рішення 22 сесії обласної Ради 6
скликання від 22 лютого 2014 року № 671
„Про суспільно-політичну ситуацію в
Україні", розпорядження голови
обласної Ради від 30 квітня 2013 року № 98
„Про переукладання контракту з ОСОБА_1
- головним лікарем Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи", враховуючи подання
Департаменту охорони здоров'я та
курортів облдержадміністрації
звільнено ОСОБА_1 з посади головного
лікаря Вінницького обласного центру
медико-соціальної експертизи 5 травня
2014 року у зв'язку з закінченням строку
дії контракту, ( що також
підтверджується записом у трудовій
книжці позивача ( а. с. 24, т.2) пункт 2
статті 36 КЗпП України. В розпорядженні
зазначено про необхідність його
затвердження на черговій сесії
обласної ради, як пояснив в судовому
засіданні представник відповідача,
дане розпорядження станом на 17.07.2014р.
сесією обласної ради на затверджено. (
а. с. 23, т.2, )

ст. 58 ЦПК України, встановлено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Стаття 60 ЦПК України наголошує, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини третьої статті
21 КЗпП контракт є особливою формою
трудового договору, в якому строк його
дії, права, обов'язки й
відповідальність сторін, умови
матеріального забезпечення й
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Даною статтею
передбачено, що сфера застосування
контракту визначається законами
України. Це означає, що укладення
контракту можливе лише у тих випадках,
коли це прямо передбачено законом.

Як вбачається із листа Міністерства
праці та соціальної політики України у
своєму листі «Щодо контрактної форми
трудового договору та переліку
законів, якими дозволено її
застосування» від 06.05.2000 № 06/2-4/66 -
роботодавець може вимагати від
працівника укладення контракту лише
тоді, коли той належить до категорії
працівників, які відповідно до законів
працюють за контрактом. Укладення
контракту у випадках, не передбачених
законами України, не дозволяється,
оскільки це знижує рівень соціальної
захищеності працівників та суперечить
вимогам Конвенції Міжнародної
організації праці «Про припинення
трудових відносин з ініціативи
роботодавця» 1982 року № 158, яка була
ратифікована Україною Постановою
Верховної Ради України № 3933-ХІІ від
04.02.1994 та набула чинності для України
16.05.1995р.

Згідно Закону України „Про знесення
змін до Основ законодавства України
про охорону здоров'я щодо
удосконалення надання медичної
допомоги" від 7 липня 2011 року № 3611-VI,
який набрав чинності 1 січня 2012р.
внесено зміни до Основ законодавства
України про охорону здоров'я, зокрема,
в частині призначення керівників
державних та комунальних закладів
охорони здоров'я.

Згідно з ч. 8, 9, статті 16 ЗУ «Основ
законодавства України про охорону
здоров'я» призначення на посаду та
звільнення з посади керівника закладу
охорони здоров'я здійснюється
відповідно до законодавства,
керівники державних, комунальних
закладів охорони здоров'я
призначаються на посаду шляхом
укладення з ними контракту.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 9 липня 1998 року №12-рп/98 -
контракт, як особлива форма трудового
договору повинен спрямовуватися на
створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівника, враховуючи його
індивідуальні здібності й професійні
навички, його правову і соціальну
захищеність. Умови контракту, які
погіршують становище працівника
порівняно з чинним законодавством,
угодами і колективним договором,
вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП
України ) (абзац перший пункту 5
мотивувальної частини).

На момент прийняття Конституційним
Судом України Рішення №12-рп/98
положення ч.3 статті 21 Кодексу
передбачали, що сфера застосування
контракту визначається
законодавством. Надаючи офіційне
тлумачення цій нормі Конституційний
Суд України зазначив, що терміном
„законодавство" охоплюються закони
України, чинні міжнародні договори
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, а також
постанови Верховної Ради України,
укази Президента України, декрети і
постанови Кабінету Міністрів України,
прийняті в межах їх повноважень та
відповідно до Конституції України і
законів України.

У пункті 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 № 9 передбачено, що власник або
уповноважений ним орган може вимагати
від працівника, який працює за трудовим
договором, укладення контракту тільки
в тому разі, коли він відноситься до
категорії працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом
(наприклад, керівники підприємств).
Порушення цих вимог може бути
підставою для визнання відповідно до
статті 9 КЗпП України недійсними умов
праці за контрактом, які погіршують
становище порівняно з законодавством
України.

Конституційний Суд України у рішенні
від 09.07.1998 № 12-рп/98 (справа про
тлумачення терміну «законодавство»)
зазначив, що контракт як особлива форма
трудового договору повинен
спрямовуватися на створення умов для
виявлення ініціативності та
самостійності працівника, враховуючи
його індивідуальні здібності й
професійні навички, його правову і
соціальну захищеність. Умови
контракту, які погіршують становище
працівника порівняно з чинним
законодавством, угодами і колективним
договором, вважаються недійсними.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд
України зазначив, що незважаючи на ці
та інші застереження, що містяться в
КЗпП та інших актах трудового
законодавства і спрямовані на захист
прав громадян під час укладання ними
трудових договорів у формі контрактів,
сторонами в контракті можуть
передбачатися невигідні для
працівника умови: зокрема це, як
правило, тимчасовий характер трудових
відносин, підвищена відповідальність
працівника, додаткові підстави
розірвання договору тощо.

Отже, примушування працівника, який
працює на умовах безстрокового
трудового договору до укладення
контракту з обмеженим строком його дії,
є погіршенням його становища.

Таким чином, оцінивши допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, суд приходить

до висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав:

Щодо вимоги про поновлення позивачу
строку на звернення до суду суд дійшов
наступних висновків:

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Ст. 234 КЗпП України визначено, що у
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Відповідно п.4 Постанови ПВСУ №99 від
06.11.92 року "Про практику розгляду судами
трудових спорів", відповідно до якої
встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити порушений строк.

Таким чином, оцінивши надані
позивачем докази, зокрема
роздруківку роз'яснення Заступника
Голови КСУ від 01.08.2013р. №22-14-17/1749 від
29.03.2014р., щодо зобов'язання укладати
трудові контракти керівників закладів
охорони здоров'я, яких було призначено
до 01.02.2012р., із сайту Київської міської
профспілки працівників охорони
здоров'я ( а. с. 128-134) із якої позивач
29.03.2014р. ( що підтверджується датою
друку зазначеного роз'яснення)
дізнався по порушення своїх прав, а до
суду за захистом своїх прав звернувся
08.04.2014р., а отже строк для звернення
позивача до суду з даним позовом не
пропущено.

В судовому засіданні представником
відповідача зазначалось, що позивач
дізнався про порушення своїх прав
03.03.2012р.,, що підтверджується
Розпорядженням Вінницької обласної
ради від 03.03.2012р. №33 «Про застосування
контрактної форми трудового договору з
керівниками закладів охорони здоров'я -
об'єктів спільної власності
територіальних громад області»,
затвердженим рішенням Вінницької
обласної ради №340 від 27.04.2012р., ( а. с.
148-154, т.1) яким вирішено попередити про
переведення на контрактну форму
трудового договору позивача по справі,
проте до вказаного розпорядження
надано лише копію, а не оригінал аркуша
з зазначенням прізвища та підпису
позивача по справі про ознайомлення з
даним розпорядженням 03.03.2012р., а тому
суд вважає, що даний доказ не може
свідчити про те, що позивач дізнався по
порушення своїх прав 03.03.2012р.

Щодо вимоги позивача про визнання
недійсним пункт 31 контракту між
Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 про
строк дії контракту з 03.05.2013по 05.04.2014,
вимоги про визнання недійсним пункт 31
Контракту між Вінницькою обласною
Радою в особі Голови обласної Ради
Татусяка Сергія Пилиповича та ОСОБА_1
від 03.05.2012 про строк дії контракту з
03.05.2012по 03.05.2013, та вимоги про визнання
контракту ( трудового договору) між
Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П та
ОСОБА_1 від 03.05.2012р. недійсним, вимоги
про визнання контракту (трудового
договору) між Вінницькою обласною
радою в особі Голови обласної ради
Татусяка С. П. та ОСОБА_1 від 30 квітня 2013
року недійсним.

Судом встановлено, що строк дії
контракту від 03.05.2012 визначено з
03.05.2012р. по 03.05.2013р. контракту від 30.04.2013
строк дії вказано з 03.05.2013 по 05.04.2014р.

Відповідно до частини першої статті 23
КЗпПЗ України трудовий договір може
бути: 1) безстроковим, що укладається на
невизначений строк: 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коди трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений - строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Законодавством не встановлено ні
мінімальних ні максимальних строків
дії контракту, проте, відповідно до п.3.
«Положення про порядок укладання
контракту з керівником підприємства,
що є у державній власності»
затвердженого Постановою КМУ «Про
застосування контрактної форми
трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності» від 19.03.1993р.

№203- контракт може бути укладений на
термін від 1 до 5 років, за згодою
сторін, крім того,

згідно п.7. Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 06
листопада. 1992 № 9 при укладенні
трудового договору на визначений
строк цей строк встановлюється
погодженням сторін і може визначатись
як конкретним терміном,

проте в процесі розгляду даної справи
встановлено, що строк дії договору
відповідачем визначено одноособово, а
не за згодою сторін, а тому пункт 31
контракту між Вінницькою обласною
Радою в особі Голови обласної Ради
Татусяка Сергія Пилиповича та ОСОБА_1
від 30.04.2013 про строк дії контракту з
03.05.2013по 05.04.2014. та пункт 31 Контракту
між Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 03.05.2012 про
строк дії контракту з 03.05.2012по 03.05.2013.
підлягають визнанню недійсними.

Суд звертає увагу, що в зв'язку з тим,
що зазначені контракти були
розраховані на кожен рік позивач перед
укладенням контрактів, ( тобто щорічно)
повинен проходити атестацію про
підтвердження Вищої кваліфікаційної
категорії за спеціальністю та за фахом
«Організація управляння охорони
здоров'я», проте, відповідно до Наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 19.12.1997р. №359 «Про подальше
удосконалення атестації лікарів» -
атестація про підтвердження
кваліфікації або ж її підвищення
здійснюється раз на п'ять років, тому
суд погоджується з доводами позивача
про те, що щорічне проходження
атестації погіршило становище
позивача, у порівнянні з тим, в якому
він був за безстроковим трудовим
договором.

Крім того, враховуючи положення ч.1
статті 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" якою
встановлений перелік питань, які
вирішуються виключно на пленарних
засіданнях обласної ради. Відповідно
до пункту 20 частини першої статті 43
Закону до виключного переліку питань,
які вирішуються обласною радою на її
пленарному засіданні, входить також
вирішення в установленому законом
порядку питань щодо управління
об'єктами спільної власності
територіальних міст, що перебувають в
управлінні обласних рад, а також
призначення і звільнення їх
керівників. При цьому, пункт 18 частини 6
та частина 7 статті 55 вказаного Закону
не можуть бути виключеннями з
наведеного порядку вирішення питань
про призначення керівників об'єктів в
управлінні обласної ради.

Проте, в порушення вимог вказаного
закону контракт укладено з позивачем
головою обласної ради одноособово -
розпорядженням Голови Вінницької
обласної ради, судом встановлено, що
рішення про укладення контракту із
позивачем повинно було бути прийнято
Вінницькою обласною радою, а не
розпорядженням Голови Вінницької
обласної ради, що також
підтверджується рішенням № 630 "Про
делегування обласній державній
адміністрації окремих повноважень
щодо управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст області" від 08 листопада 2013
року, де зазначено, що призначення і
звільнення керівників підприємств,
установ, організацій, що є спільною
власністю територіальних громад сіл,
селищ, міст області здійснюється
сесією обласної ради за поданням
обласної державної адміністрації.

Таким чином, укладання контракту на
підставі розпорядження Голови
Вінницької обласної ради не відповідає
законодавству. Крім того, укладення
трудового контракту не було здійснено
згідно з положенням про порядок
укладання трудових контрактів із
керівниками об'єктів комунальної
власності.

Згідно Закону України "Основи
законодавства України про охорону
здоров'я" призначення на посаду та
звільнення з посади керівника закладу
охорони здоров'я здійснюються
відповідно до законодавства.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів
України від 19 березня 1994 року №170, "Про
впорядкування застосування
контрактної форми трудового договору"
роботодавець зобов'язаний здійснювати
укладення трудових контрактів згідно
відповідного положення про порядок
укладання контрактів при прийнятті на
роботу працівників.

Згідно п. 20 ч. 1 ст. 43 ЗУ « Про місцеве
самоврядування в Україні» Вінницька
обласна рада має повноваження на
призначення керівників, але не на
укладення контрактів (з ними). Це також
підтверджує необхідність існування
положення про порядок укладання
контрактів.

Суд звертає увагу, що п.п. 2, 4, Постанови
КМУ від ІНФОРМАЦІЯ_1 №170 «Про
впорядкування застосування
контрактної форми трудового договору»
постановлено затвердити положення про
порядок укладення контрактів при
прийнятті ( найманні ) на роботу
працівників, міністерству та іншим
підвідомчим КМУ органам державної
виконавчої влади, обласним Київській
та

Севастопольській міській державній
адміністрації постановлено вжити
заходів щодо приведення порядку
укладення контрактів з працівниками і
відповідність з зазначеною постановою.

Таким чином, призначення на посади
керівників установ охорони здоров'я,
належать до компетенції Вінницької
обласної ради, повинно здійснюватися
згідно з відповідним положенням про
порядок укладення таких контрактів.

Суд звертає увагу, що в порушення
вказаної постанови Вінницька обласна
рада такого положення не
затверджувала, і контракт з позивачем
укладено (переукладено) без такого
положення.

Згідно із частиною шостою статті 55 ЗУ
«Про місцеве самоврядування в Україні»
прямо не передбачено і не віднесено до
компетенції голови обласної ради
призначення та звільнення з посад
керівників підприємств, установ та
організацій, що належать місцевій
територіальній громаді. Натомість, це є
виключною компетенцією обласної ради,
які приймаються на пленарних
засіданнях обласної ради, згідно з п. 20
частини 1 статті 43 вказаного Закону.
При цьому, не існує, як вже було
вказано, положення про порядок
укладання і припинення контрактів з
керівниками об'єктів спільної
власності територіальних громад.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови
договорів про працю, які погіршують
становище працівників порівняно з
законодавством України про працю, є
недійсними.

Суд погоджується з доводами позивача,
щодо того, що внаслідок укладання
контракту з позивачем, його становище
як працівника погіршилось, зокрема у
зв'язку із встановленням строку дії
контракту, зменшенням обсягу
повноважень позивача як головного
лікаря у порівнянні з обсягом
повноважень, які мав позивач за
безстрокових трудових відносин,
запровадженням погодження часу
початку та закінчення, порядку
використання щорічної відпустки з
Вінницькою обласною радою в особі її
Голови, запровадженням додаткової
щорічної атестації.

Суд звертає увагу, що пунктом 29
контракту передбачено, що за два місяці
до закінчення терміну дії контракту
він може бути за угодою сторін
продовжений або укладений на новий чи
інший термін. Положення про можливість
продовження або укладення нового
контракту є істотною умовою праці,
оскільки гарантує працівникові його
право на працю на займаній посаді.

Тому, з положення пункту 29 контракту та
із частини третьої статті 32 Кодексу
законів про працю України випливає
також те, що у разі, коли роботодавець в
особі Вінницької обласної ради не
бажає продовжити контракт, позивач має
бути про це попереджений за два місяці.
Доказів про попередження від
Вінницької обласної ради позивач не
отримав, що вважається порушенням
трудового законодавства, а отже і
порядку звільнення.

Крім того, призначення і звільнення із
займаної посади керівника
комунального підприємств, установи чи
організації має здійснювати
роботодавець - сторона трудового
договору (контракту).

Відповідно до контракту від 30 травня
2012, контракту від 30 квітня 2013 року
сторонами таких контрактів є Вінницька
обласна рада (орган управління майном)
як роботодавець, і позивач як
працівник. Отже, звільнити із займаної
посади позивача має право тільки та
юридична особа (орган управління
майном), яка прийняла його на роботу,
тобто Вінницька обласна рада.
Натомість, позивача було звільнено
одноособово розпорядженням голови
Вінницької обласної ради № 68.

Таким чином суд дійшов висновку, що
трудові договори (контракти) між
Вінницькою обласною радою і ОСОБА_1 від
03 травня 2012 року і 30 квітня 2013 року
укладені з порушенням процедури,
призвели до істотного погіршення умов
праці і є недійсними, тому зважаючи на
вищезазначене вважає обґрунтованими
вимогу про визнати недійсним пункту 31
контракту між Вінницькою обласною
Радою в особі Голови обласної Ради
Татусяка Сергія Пилиповича та ОСОБА_1
від 30.04.2013 про строк дії контракту з
03.05.2013по 05.04.2014, вимогу про визнання
недійсним пункту 31 Контракту між
Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 03.05.2012 про
строк дії контракту з 03.05.2012по 03.05.2013, (
суд звертає увагу, що дані вимоги
частково дублюють вимоги про визнання
зазначених контрактів недійсними в
цілому) та вимогу про визнання
контракту ( трудового договору) між
Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П та
ОСОБА_1 від 03.05.2012р. недійсним, вимогу
про визнання контракту (трудового
договору) між Вінницькою обласною
радою в особі Голови обласної ради
Татусяка С. П. та ОСОБА_1 від 30 квітня 2013
року недійсним.

Щодо вимоги позивача про визнання
контракту (трудового договору ) між
Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 таким,
що укладений на невизначений строк суд
вважає відмовити.

Судом встановлено, що поширення сфери
укладання контракту на керівників
державних, комунальних закладів
охорони здоров'я здійснено
законодавцем відповідно до частини,
третьої статті 21 Кодексу, тобто
законом, і узгоджується з Рішенням
Конституційного суду України від
09.07.1998р. №12-рп/98.

Відповідно до п. 3 чинної Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
застосування контрактної форми
трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності» від 19 березня 1993 року №203
та пунктом 6 Положення про порядок
укладання контракту з керівником
підприємства, що є у державній
власності, затвердженого цією
Постановою, передбачено, що з
керівниками підприємств, раніше
обраними чи призначеними на посаду,
також укладаються або переукладаються
контракти. Пунктом 5 цієї ж Постанови
рекомендовано місцевим органам
виконавчої влади при укладанні
контрактів з керівниками підприємств,
що є у комунальній власності
застосовувати порядок, передбачений
Положенням цієї Постанови. Отже, суд
дійшов висновку, що з ОСОБА_1
призначеним на посаду раніше,
відповідно до вищевказаної постанови
також повинен укладатись контракт із
врахуванням ч. 8,9, статті 16 Основ
законодавства України про «охорону
здоров'я» якою встановлено, що
призначення на посаду та звільнення з
посади керівника закладу охорони
здоров'я здійснюється відповідно до
законодавства, керівники державних,
комунальних закладів охорони здоров'я
призначаються на посаду шляхом
укладення з ними контракту.

Щодо вимоги про поновлення ОСОБА_1 на
посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи у зв'язку з визнанням
контракту між Вінницькою обласною
радою та ОСОБА_1 від 30.04.2013р. таким, що
укладений на невизначений строк суд
вважає відмовити, оскільки дана вимога
є похідною від вимоги про визнання
контракту (трудового договору ) між
Вінницькою обласною Радою в особі
Голови обласної Ради Татусяка Сергія
Пилиповича та ОСОБА_1 від 30.04.2013 таким,
що укладений на невизначений строк в
задоволенні якої відмовлено.

Стосовно вимоги про визнання
незаконним розпорядження Голови
Вінницької обласної ради "Про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
лікаря Вінницького (обласного центру
медико-соціальної експертизи" від 05
травня 2014 № 68. Визнання незаконним
звільнення ОСОБА_1 згідно
розпорядженням Голови Вінницької
обласної ради від 5 травня 2014 року, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
вказаних вимог з наступних підстав:

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року при
розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з'ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність закону.

Як було вище вказано Голова
Вінницької обласної ради не мав
повноважень на звільнення із займаної
посади позивача, оскільки останнього
звільнено на підставі розпорядження
"Про звільнення ОСОБА_1 з посади
головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи" від 05 травня 2014 року,
прийнятого головою Вінницької
обласної ради. ( а. с. 23, т.2) оскільки
відповідачем в порушення закону не
дотримано процедуру звільнення
відповідача. Крім того, суд бере до
уваги, що у вказаному розпорядженні
зазначено про необхідність його
затвердження на черговій сесії
обласної ради, як пояснив в судовому
засіданні представник відповідача,
дане розпорядження станом на 17.07.2014р.
сесією обласної ради на затверджено.

Щодо вимоги про поновлення ОСОБА_1 на
посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи, суд враховуючи те, що
трудові договори (контракти) між
Вінницькою обласною радою і ОСОБА_1 від
03 травня 2012 року і 30 квітня 2013 року
укладені без законних на те підстав, з
порушенням процедури, призвели до
істотного погіршення умов праці та
підлягають визнанню недійсними як було
вже зазначено пунктом 29 контракту
передбачено, що за два місяці до
закінчення терміну дії контракту він
може бути за угодою сторін продовжений
або укладений на новий чи інший термін.
Положення про можливість продовження
або укладення нового контракту є
істотною умовою

праці, оскільки гарантує працівникові
його право на працю на займаній посаді
Крім того, із ч. 3 статті 32 Кодексу
законів про працю України передбачено,
що у разі, коли роботодавець в особі
Вінницької обласної ради не бажає
продовжити контракт, позивач має бути
про це попереджений за два місяці.
Доказів про попередження від
Вінницької обласної ради позивач не
отримав, що є порушенням трудового
законодавства, а отже і порядку
звільнення.

Стосовно вимоги про допуск рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_1 на
посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико- соціальної
експертизи до негайного виконання суд
вважає задовольнити, оскільки,
відповідно до ст.235 КЗпП України, п.4 ч.1
ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне
виконання рішень у справах про
поновлення на роботі незаконного
звільненого працівника.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 235 Кодексу
законів про працю України та абзацу
третього пункту 32 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" № 9
від 06 листопада 1992 року при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, а тому вимога
про стягнення з Вінницької обласної
ради належної ОСОБА_1 суми середнього
заробітку за період вимушеного прогулу
в зв'язку з незаконним звільненням
підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
9, 21, 23, 233, 235, КЗпП України, ч. 8,9, статті
16 ЗУ «Основ законодавства України про
охорону здоров'я», ч.1. ст. 43, 55, Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», рішення Конституційного
Суду України від 9 липня 1998 року
№12-рп/98, п.п. 7, 9, Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 № 9, п. 3 Постанови КМУ «Про
застосування контрактної форми
трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності» від 19.03.1993р. №203, п.6
Положення про порядок укладання
контракту з керівником підприємства,
що є у державній власності,
затвердженого Постановою КМУ «Про
застосування контрактної форми
трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності» від 19.03.1993р. №203, п.п. 2, 4
Постанови КМУ від ІНФОРМАЦІЯ_1 №170 «Про
впорядкування застосування
контрактної форми трудового договору»,
ст.ст.10, 11, 58, 59, 60, 61, 213, 215, 367, ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити позивачу строк для звернення
до суду, пропущений з поважних причин.

Визнати контракт ( трудовий договір)
між Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С.П та
ОСОБА_1 від 03.05.2012р. недійсним.

Визнати контракт (трудовий договір)
між Вінницькою обласною радою в особі
Голови обласної ради Татусяка С. П. та
ОСОБА_1 від 30 квітня 2013 року недійсним.

Визнати незаконним розпорядження
Голови Вінницької обласної ради "Про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
лікаря Вінницького (обласного центру
медико-соціальної експертизи" від 05
травня 2014 № 68.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1
згідно розпорядженням Голови
Вінницької обласної ради від 5 травня
2014 року та поновити ОСОБА_1 на посаді
Головного лікаря Вінницького
обласного центру медико-соціальної
експертизи.

Допустити негайне виконання Рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_1 на
посаді головного лікаря Вінницького
обласного центру медико- соціальної
експертизи.

Стягнути з Вінницької обласної ради
належну ОСОБА_1 суму середнього
заробітку за період вимушеного прогулу
в зв'язку з незаконним звільненням.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
термін з дня його проголошення.

Суддя :