АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Мазурик О.Ф.

при секретарі:
Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
27 жовтня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя,

в с т а н о в и л а :

у липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з
урахуванням уточнень, просила визнати
за нею та за малолітньою донькою ОСОБА_3
у порядку поділу майна подружжя 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, а також
виділити їй вішалку вітальної кімнати
вартістю 1 040, 06 грн., шафу купе вартістю 1
792 грн., меблеву стінку вартістю 9 180 грн.,
кондиціонер «Медіа» вартістю 6 794 грн.,
м'який куточок «Джесіка» вартістю 15 580
грн., набір меблів для кухні «Грейд»
вартістю 5 760 грн., холодильник «Вірпул»
вартістю 2 200, 06 грн., набір меблів для
спальні вартістю 14 570 грн., телевізор
«Філіпс» вартістю 2 500 грн., пральну
машину «Самсунг» вартістю 2 800 грн. та
двоповерховий індивідуальний житловий
будинок та приміщення загального
користування за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідачу просила виділити у
власність 1/3 частину квартири АДРЕСА_1,
гаражний бокс АДРЕСА_3 вартістю 44 834
грн., автомобіль марки «Рено Меган» д.н.
НОМЕР_1, вартістю 98 066 грн., іменні акції
прості в кількості 3 060 шт. вартістю 422, 28
грн., холодильник «Занусі» вартістю 2 500
грн., набір меблів для кухні вартістю 13
780 грн., туалетний стіл вартістю 540 грн.,
диван вартістю 300 грн., диван - ліжко
вартістю 566, 06 грн., камін вартістю 12 357
грн. та трьохповерховий житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Справа № 753/11095/13 Апеляційне
провадження № 22-ц-796/14169/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Цимбал І.К.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від
27.10.2014 року позов задоволено частково. В
порядку поділу майна подружжя визнано
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 та виділено їй у
власність наступне майно: вішалку
вітальної кімнати вартістю 1040, 06 грн.,
шафу купе вартістю 1 792 грн., меблеву
стінку вартістю 9 180 грн., кондиціонер
«Медіа» вартістю 6 794 грн., м'який
куточок «Джесіка» вартістю 15 580 грн.,
набір меблів для кухні «Грейд»
вартістю 5 760 грн., холодильник «Вірпул»
вартістю 2 200, 06 грн., набір меблів для
спальні вартістю 14 570 грн., телевізор
«Філіпс» вартістю 2 500 грн., пральну
машин «Самсунг» вартістю 2 800 грн. В
порядку поділу майна подружжя визнано
за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 та виділити йому у
власність наступне майно: гаражний
бокс АДРЕСА_3 вартістю 44 834 грн.,
автомобіль марки «Рено Меган» д.н.
НОМЕР_1 вартістю 98 066 грн, іменні акції
прості в кількості 3 060 шт. вартістю 422, 28
грн., холодильник «Занусі» вартістю 2 500
грн., набір меблів для кухні вартістю 13
780 грн., туалетний стіл вартістю 540 грн.,
диван вартістю 300 грн., диван - ліжко
вартістю 566, 06 грн., камін вартістю 12 357
грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 49
396, 11 грн. В решті позову відмовлено.
Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі. Посилається на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд не
звернув увагу на те, що висновком
експерта не визначено вартості
будівельних матеріалів та відповідач
не надав у повному обсязі експерту
проектно - кошторисну документацію для
дачі такого висновку, а відтак суд
повинен був застосувати ст. 146 ЦПК
України. Суд мав всі підстави виділити
їй будівельні матеріали у вигляді
двоповерхового житлового будинку, а
відповідачу - будівельні матеріали у
вигляді трьохповерхового житлового
будинку. Крім того, докази понесення
витрат батьком відповідача на
будівництво цих будинків є
сфальсифікованими.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_6 підтримала апеляційну
скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 06.08.1999 року по 06.05.2013 рік, від
якого мають малолітню дитину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу сторони придбали квартиру
АДРЕСА_1 вартістю 859 310 грн. та інше
рухоме майно, зазначене у позовній
заяві.

Згідно з довідкою ПАТ «Укртелеком», де
працює відповідач останній сплачує
аліменти позивачу на утримання дитини,
розмір яких дорівнює майже чотири
прожиткових мінімуми на дитину
відповідного віку (а.с. 112 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, виходив з обсягу
майна, яке придбано сторонами за час
шлюбу та рівності часток кожної із
сторін.

Рішення в частині задоволеного позову
апелянтом не оскаржується, а відтак у
апеляційному порядку не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо
поділу двоповерхового житлового
будинку з приміщеннями загального
користування та трьохповерхового
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони не набули у встановленому
законом порядку право власності на
зазначене нерухоме майно, земельна
ділянка, на якій збудовано будинки не
належить сторонам на праві власності, а
перебуває у користуванні відповідача,
який є членом СК «Стадне».

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим у справі обставинам та
нормам матеріального і процесуального
права.

Так, згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Вирішуючи позов щодо визнання права
власності на будинки у порядку поділу
майна подружжя суд першої інстанції
керуючись вищезазначеними нормами
дійшов правильних висновків про те, що
право власності на спірні житлові
будинки сторонами на час розгляду
спору у встановленому законом порядку
не набуте і не зареєстроване. А відтак у
даному випадку може вирішуватися лише
питання про визнання права на
матеріали, використані при будівництві
або стягнення компенсації за їх частку,
проте таких вимог позивач не заявляла,
а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданих відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог.

Доказів введення спірних будинків в
експлуатацію та реєстрації цих
будинків апелянтом не надано.

У матеріалах справи містяться договір
монтажу інженерних мереж від 03.06.2011
року, укладений між ОСОБА_7 та ФОП
ОСОБА_8, договір на будівельно-монтажні
роботи, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ
«Алеко Білдінг» та квитанції про
сплату коштів ОСОБА_7 , який є батьком
відповідача. Суд зазначив про
наявність у справі цих доказів у
справі, проте не вирішував будь - яких
питань відносно ОСОБА_7, а тому
посилання апелянта на те, що судом
встановлено у справі обставини
відносно особи, яка не є стороною у
справі безпідставні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
вищезазначені документи є
сфальшованими доказами не
підтверджені.

Судом правильно визначено характер
спірних правовідносин та правильно
застосовано норми матеріального права.
Всі висновки суду першої інстанції
щодо необґрунтованості заявленого
позову в частині визнання права
власності на спірні житлові будинки в
порядку поділу майна подружжя повно та
послідовно викладені у мотивувальній
частині рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростовування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим і не може бути скасоване
з підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді