Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко
С.О., Парінової
І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -
Люботинська міська рада Харківської
області, про визнання права власності в
порядку спадкування за законом,
визнання договору-купівлі продажу
недійсним та витребування майна з
незаконного володіння, за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до Люботинської міської
ради Харківської області, ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до
Люботинської міської ради Харківської
області, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання права власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Люботинського міського суду
Харківської області від 12 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 21 серпня 2013
року,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду із вищевказаним
позовом, в обґрунтування посилаючись
на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був
побудований ОСОБА_8 та ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 Після
померлого ОСОБА_8 спадщину фактично
прийняв його син та батько позивачів -
ОСОБА_9, інші спадкоємці спадщину не
приймали. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9
Позивачі вважали, що після смерті
ОСОБА_9 вони фактично прийняли
спадщину, оскільки були зареєстровані
за однією адресою зі ОСОБА_9 Рішенням
Люботинського міського суду
Харківської області від 23 квітня 2012
року право власності на спірний
житловий будинок було визнано за
ОСОБА_6 10 липня 2012 року на підставі
договору купівлі-продажу ОСОБА_6
відчужила спірний будинок ОСОБА_5
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 15 листопада 2012
року скасовано рішення Люботинського
міського суду Харківської області від
23 квітня 2012 року. Враховуючи, що
рішення суду, на підставі якого ОСОБА_6
набула право власності та відчужила
спірний будинок скасовано, позивачі є
єдиними спадкоємцями, які прийняли
спадщину, просили визнати за ними право
власності по 1/4 частини за кожним на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ОСОБА_9; визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаного житлового
будинку, укладений 10 липня 2012 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині продажу
1/2 частини будинку; витребувати у
ОСОБА_5 1/2 частини спірного житлового
будинку.

ОСОБА_7 звернулась до суду з зустрічним
позовом до Люботинської міської ради
Харківської області, ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права
власності на 1/4 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 з господарськими
будівлями та спорудами в порядку
спадкування за законом після смерті
батька - ОСОБА_9

ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним
позовом до Люботинської міської ради
Харківської області, ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання за нею
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та
спорудами: на 1/2 частини як забудовника
та на 1/2 частини в порядку спадкування
за законом після смерті чоловіка -
ОСОБА_8

Рішенням Люботинського міського суду
Харківської області від 12 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 21 серпня 2013 року відмовлено в
позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в зустрічному
позові ОСОБА_7 Зустрічний позов ОСОБА_6
задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на 1/2 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд
АДРЕСА_1 як за забудовником. Визнано за
ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_8

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати зазначені рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду в частині відмови в
позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_6,
та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
відмову в зустрічному позові ОСОБА_6,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Судові рішення в частині відмови в
зустрічному позові ОСОБА_7 не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК
України в цій частині не
переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 і ОСОБА_4
та в зустрічному позові ОСОБА_7, і
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6,
суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, дійшов висновку про
те, що спірний будинок був спільно
побудований ОСОБА_8 та ОСОБА_6, тому за
ОСОБА_6 підлягає визнанню право
власності на 1/2 частини будинку як за
забудовником. Крім того, після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 спадщину
у вигляді 1/2 частини спірного будинку
прийняла його дружина - ОСОБА_6,
оскільки вступила в фактичне
управління майном, тому за нею також
підлягає визнанню право власності на
іншу 1/2 частини будинку в порядку
спадкування за законом.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 07 лютого 1967
року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення виконавчого
комітету Люботинської міської ради
депутатів трудящих Харківської
області від 26 травня 1976 року № 1751
ОСОБА_8 надано дозвіл на забудову за
адресою: АДРЕСА_1.

На земельній ділянці по АДРЕСА_1 ОСОБА_8
та ОСОБА_6 збудували житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
який складається з: жилого будинку -
літ. А-1, сіней - літ. а, ганку - літ. а,
погребів - літ. Б, В, сараїв - літ. Г, Ж,
вбиральні - літ. Е, огорожі -№ 1, 2, 3.

У встановленому законом порядку право
власності на вказаний житловий будинок
зареєстровано не було.

Вирішуючи спір, суди виходили із
відсутності доказів, що батько ОСОБА_3
та ОСОБА_4- ОСОБА_9 прийняв спадщину
після померлого ОСОБА_8, спадщину після
померлого ОСОБА_8 прийняла тільки його
дружина ОСОБА_6, оскільки вступила у
фактичне управління майном.

Проте, такі висновки судів не
відповідають встановленим обставинам
справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Ця норма визначає загальні підстави та
порядок набуття права власності на
нове майно створене з додержанням
вимог закону та інших правових актів,
однак не регулює правовий режим
самочинного будівництва.

Поняття самочинного будівництва, а
також правові підстави та умови
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно визначені в
ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною в
врегулюванні спірних правовідносин,
оскільки врегульовує правовідносини,
що виникають у тих випадках, вимоги
закону та нормативно правових актів
при створенні нової речі, тобто
самочинному будівництві були порушені.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме може бути за рішенням суду
визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під вже збудоване нерухоме майно.

Рішенням Люботинської міської ради
Харківської області № 98 від 30 березня
2012 року надано дозвіл на збереження
самочинно побудованих об'єктів:
житлового будинку літ. А-1 з сіньми літ.
а, ганком літ. а, погребів літ. Б, В,
сараїв літ. Г, Ж, вбиральні літ. Е, та
надано згоду на виділення земельної
ділянки орієнтовною площею 1000 кв. м під
уже збудоване нерухоме майно,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно, які підлягають
державні реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України на вищевказані обставини
справи та вимоги закону уваги не
звернув, залишив поза увагою те, що
спірний житловий будинок є самочинним
будівництвом та те, що відповідно до
положень ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме може бути визнане за рішенням
суду за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під вже збудоване нерухоме майно; не
звернув уваги на те, що право на
нерухоме майно, яке підлягають
державні реєстрації, виникає з моменту
такої реєстрації; не з'ясував, чи
визнавалось право власності на спірний
будинок як на самочинне будівництво за
забудовником та чи здійснювалась його
державна реєстрація; належним чином не
перевірив доводи сторін; не з'ясував,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_6 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що на підставі договору
купівлі-продажу від 10 липня 2012 року
остання відчужила спірний будинок
ОСОБА_5 та вказаний договір
купівлі-продажу недійсним не визнано.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані
порушення суду не усунув, тому
передчасно дійшов висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущенні апеляційним судом
порушення норм процесуального та
матеріального права унеможливлюють
встановлення фактичних обставин
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 21 серпня 2013 року скасувати,
справу направити на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

І.К. Парінова