У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми заборгованості за
договором позики; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 2 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 2 травня 2006 року між ним та
відповідачем було укладено договір
позики, відповідно до умов якого він
передав відповідачу 2 тис. доларів США
зі сплатою 5% щомісяця та 9500 доларів США
зі сплатою 7% щомісяця з кінцевим
терміном їх повернення не пізніше 3
листопада 2006 року. Позичальник
зобов'язання за вказаним договором не
виконувала, добровільно повернути
кошти відмовлялась, унаслідок чого
утворилась заборгованість у розмірі 70
165 доларів США, яку позивач просив
стягнути на його користь з відповідача.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що за договором
позики від 2 травня 2006 року, укладеним
між нею та ОСОБА_3, передача грошей не
відбулася, кошти були надані раніше,
договір вона підписала у зв'язку з
негативними обставинами, які склалися
на той час, зокрема розлучення з
чоловіком, пошук роботи та бажання
придбати своєчасно до досягнення 35
років житло за пільговим кредитом за
умовами фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила
визнати договір позики недійсним.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 2 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики від 2 травня 2006 року у
розмірі 70 165 доларів США, що за курсом
Національного банку України
еквівалентно 560 618 грн 35 коп., яка
складається з суми боргу - 11 500 доларів
США та відсотків у розмірі
передбаченому умовами договору позики
у розмірі 58 665 доларів США, а також
витрати з оплати судового збору у
розмірі 3 443 грн 10 коп. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 січня
2014 року рішення районного
суду позовних вимог ОСОБА_3 скасовано
та ухвалено нове рішення. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за
договором позики від 2 травня 2006 року у
розмірі 50 650 грн та заборгованості по
процентам у розмірі 387 251 грн 10 коп. У
решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 6 серпня 2014 року
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 січня
2014 року в частині вирішення позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики
скасовано, справу в цій частині
передано на розгляд до цього суду. В
іншій частині вказане рішення залишено
без змін.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 2 жовтня
2014 року рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованості за договором позики від
2 травня 2006 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із того,
що за договором позики позивач передав
відповідачу грошову суму, отже,
вказаний правочин у розумінні ст. 1046 ЦК
України було укладено та фактично
виконано з боку позивача. Ураховуючи,
що відповідач не повернула грошові
кошти в обумовлений договором строк,
чим допустила заборгованість, яка
підлягає стягненню з неї на користь
позивача з урахуванням відсотків.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками. При цьому апеляційний суд
вважав, що позивачка, звертаючись до
суду з позовом, не пропустила строк
позовної давності у зв'язку з
перериванням його перебігу, оскільки
відповідачка вчинила дії, які свідчать
про визнання боргу.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення
апеляційного суду, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в своїй
ухвалі від 6 серпня 2014 року вказав на
необхідність з'ясувати, перевірити та
дослідити, які саме дії вчинила
відповідачка, що свідчили б про
переривання боргу та коли ці дії
вчинялись. Проте апеляційний суд
зазначене не виконав, обмежившись
загальною фразою про те, що позовна
давність переривалась діями, вчиненими
відповідачкою.

Судами встановлено, що 2 травня 2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір позики, відповідно до умов
якого позичальник отримала грошові
кошти у розмірі 10 200 грн, що
еквівалентно 2 тис. доларів
США зі сплатою 5 % щомісячно, та 9 500
доларів США, що еквівалентно 48 450 грн зі
сплатою 7 % щомісячно, зі строком
повернення до 3 листопада 2006
року. Позов пред'явлено у липні 2013 року.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Апеляційний суд виходив із того, що
позивачка не пропустила строк позовної
давності, оскільки ОСОБА_4
зобов'язалась повернути грошові кошти
за договором позики не пізніше 3
листопада 2006 року, проте сплачувала
кошти частинами з серпня 2006 року по 5
жовтня 2012 року, а за поясненнями
позивача - по квітень 2013 року, тобто
перебіг строку позовної давності
переривався.

При цьому апеляційний суд послався як
на докази переривання перебігу строку
позовної давності на копію позовної
заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
припинення договору позики, претензію
ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 та таблицю даних
по платежах ОСОБА_3

Однак апеляційний суд не звернув увагу,
що вказані докази не є належними у
розумінні ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України,
оскільки носять суперечливий характер
та не відповідають дійсності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного або кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Ураховуючи, що договір було укладено на
строк до 3 листопада 2006 року, строк
позовної давності розпочався 4
листопада 2006 року.

Для переривання строку позовної
давності дії боржника, які свідчать про
визнання боргу, мали бути вчинені у
період строку позовної давності, що
складає 3 роки. Саме про це зазначав і
Вищий спеціалізований суд країни з
розгляду цивільних і кримінальних
справ при попередньому скасуванні
рішення апеляційного суду.

Однак, які конкретно дії було вчинено
боржником у цей період, коли
переривався перебіг строку позовної
давності і розпочався знову його
перебіг, та чи переривався він згодом, у
судовому рішенні апеляційного суду не
вказано.

При цьому апеляційний суд зазначив
узагальнюючу фразу про те, що
відповідачка сплачувала позику,
зазначивши при цьому і строк, який
входить до терміну позовної давності,
так і який виходить за його межі, не
зазначивши дати платежів, суми
платежів.

Крім того, вирішуючи спір, апеляційний
суд не звернув уваги на те, що
представник ОСОБА_4 просив застосувати
строк позовної давності лише щодо
вимог про стягнення неустойки.

Також апеляційний суд не врахував, що
відповідно до пп. 164.4, 164.2.8 Податкового
кодексу України при розрахунку боргу
слід звернути увагу на те, що
розрахунок відсотків повинен бути в
гривні по курсу Національного банку
України на дату щомісячного
нарахування, за який нараховані
відсотки.

Згідно зі ст. 534 ЦК України у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання основна сума боргу
погашається в останню чергу, а проценти
за договором позики продовжують
нараховуватися на недоотриману суму до
повного її погашення.

Проте апеляційний суд вказане не
врахував, не звернув увагу на те, що
судом першої інстанції стягнуто борг
та відсотки за договором позики не в
гривнях, а в доларах США на всю суму
боргу, а не частину боргу, що не
сплачена.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 2 жовтня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко