Ухвала

іменем україни

09 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 16
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором про надання кредиту в сумі 5
200 грн, унаслідок чого утворилася
кредитна заборгованість, розмір якої
станом на 30 вересня 2013 року складає 12 065
грн 12 коп., яку й просило стягнути на
свою користь.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 16 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 17 лютого 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк»
просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати і передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення судів не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено
встановлений законом строк позовної
давності на звернення до суду із
указаним позовом.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судом установлено, що 10 листопада 2005
року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
договір №SAMDN2528 про відкриття
карткового рахунку і обслуговування
кредитної картки, відповідно до умов
якого банк надав відповідачу кредитні
кошти у сумі 5 200 грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом 3%
на місяць із розрахунку 360 днів. Строк
дії договору відповідає строку дії
картки.

Згідно п. 1 вказаного договору,
погашення по даній кредитній картці
повинно становити 7% від суми поточної
сумарної заборгованості по кредитному
ліміту

У заяві позичальника на отримання
кредиту від 10 листопада 2005 року,
яка завізована підписом відповідача,
зазначено, що він ознайомлений і
згодний із Умовами та Правилами
надання банківських послуг (далі -
Умови), а також із Тарифами банку;
погодився із тим, що заява разом із
Умовами, Тарифами та Правилами складає
між ним та банком договір про надання
банківських послуг (а. с. 15-16).

Умови договору відповідачем належним
чином не виконувалися, унаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 30
вересня 2013 року склала 12 065 грн 12 коп.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 9.12 розділу І Умов встановлено,
що кредитний договір діє впродовж 12
місяців з моменту підписання. Також
передбачено автоматичне пролонгування
дії договору на такий самий строк у
разі, якщо жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення договору (а. с. 21).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

Порядок погашення боргового
зобов'язання передбачено п. 5 розділу ІІ
Умов, у якому зазначено, що строк і
порядок погашення кредиту (кредитний
ліміт, кредитна лінія) за платіжними
картками із встановленим мінімальним
обов'язковим платежем наведений у
Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною
частиною договору. Вказано, що платіж
включає плату за користування
кредитом, передбачену Тарифами, і
частину заборгованості за кредитом
(п. 5.3).

За платіжними картками без
встановлення мінімального
обов'язкового платежу строк погашення
за кредитом наведено у п. 5.4 розділу ІІ
Умов, за яким строк погашення процентів
за кредитом - щомісячно за попередній
місяць, а строк погашення кредиту у
повному обсязі - не пізніше останнього
дня місяця, вказаного на платіжній
картці (в полі Month).

Зважаючи на відсутність у матеріалах
справи Пам'ятки клієнта й Тарифів
банку, які є невід'ємними частинами
кредитного договору та визначають його
умови, обставини щодо порядку
погашення кредиту - строку, розміру та
складових щомісячного зобов'язання
відповідачеві не встановлені.

Поза увагою судів залишилося те, що за
умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу ІІ
Умов строк дії картки зазначений на
лицьовій стороні картки (місяць і рік).
Карта дійсна до останнього
календарного дня указаного місяця. За
закінченням строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк, якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшло
письмової заяви держателя про закриття
картрахунку, а також за умови наявності
грошових коштів на картрахунку для
оплати послуг із виконання
розрахункових операцій за
картрахунком (в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором.

За висновками Верховного Суду України
про застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин, у яких використовуються
платіжні картки як спосіб
надання/отримання кредитних коштів,
викладеними у постанові від 19 березня
2014 року №6-14цс14, за таким договором, що
визначає щомісячні платежі погашення
кредиту та кінцевий строк повного
погашення кредиту перебіг позовної
давності щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту у
повному обсязі - зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Вирішуючи спір, суди не встановили
строк дії картки, виданої
відповідачеві, не перевірили, чи були
на картковому рахунку грошові кошти, за
наявності яких банк вправі був
пролонгувати строк дії картки та, чи
видавалася відповідачу нова картка.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 16
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко