У Х В А Л А

іменем україни

16 липня2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дербенцевої
Т.П.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - служба у справах
дітей Кам'янка-Бузької районної
державної адміністрації Львівської
області, про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
виселення за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 08 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що вони є власниками
квартири АДРЕСА_1. Попередній власник
зареєстрував у цій квартирі ОСОБА_5 з
малолітньою донькою, ОСОБА_7
Посилаючись на те, що після переходу
права власності на квартиру до
позивачів відповідачка втратила право
користування квартирою, проте
добровільно знятися з реєстрації у
квартирі та виселитися відмовляється,
позивачі просили усунути перешкоди у
користуванні їхньою квартирою шляхом
виселення з неї відповідачки та її
доньки.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 21
листопада 2013 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено. Усунуто ОСОБА_3, ОСОБА_4
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та її
доньки - ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 08 квітня 2014 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6 - просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачка, не перебуваючи у
родинних зв'язках з позивачами та не
маючи із ними будь-яких домовленостей
щодо найму житлового приміщення,
перешкоджає їм у здійсненні права
власності відносно спірної квартири.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
відповідачка зі своєю донькою у 2002 році
була зареєстрована у спірній квартирі
на законних підставах, а тому вони
набули право постійного користування
квартирою. Крім того, суд апеляційної
інстанції послався на те, що позивачі
не надали належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
відповідачка чинить їм перешкоди у
проживанні в квартирі, а також на те, що
згідно зі ст. 170 ЖК УРСР при переході
права власності на квартиру, в якій
знаходиться здане в найм житлове
приміщення, цей договір зберігає силу.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та її
малолітня донька, ОСОБА_7, у 2002 році були
зареєстровані у АДРЕСА_1.

В подальшому право власності на
зазначену квартиру набули ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право
на спадщину від 30 грудня 2004 року та від
06 лютого 2006 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
послались на те, що між ними та ОСОБА_5
відсутні будь-які домовленості про
користування їхньою квартирою, а після
успадкування ними спірної квартири
відповідачка втратила право
користування нею, надане їй попереднім
власником.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.
На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Апеляційний суд дійшов передчасного
висновку про застосування до спірних
правовідносин ст. ст. 109, 116, 168 ЖК УРСР,
оскільки позов обґрунтовано ст. 150 ЖК
УРСР та ст. 391 ЦК України, які, зокрема,
передбачають право власника вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Суд апеляційної інстанції також
помилково застосував до спірних
правовідносин ст. 170 ЖК УРСР, оскільки
дана норма матеріального права регулює
правовідносини при переході права
власності на житло, здане в найм
(оренду), тобто за наявності
відповідного договору, хоча наявності
орендних правовідносин між сторонами
судом не встановлено.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
заселилися до нього зі згоди
колишнього власника, у випадку зміни
власника.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не
встановив особу, до якої вселилися
відповідачка та її донька, на яких
підставах, хоча виникнення права осіб
на користування житлом та обсяг цих
прав залежить від наявності у особи, зі
згоди якої вони вселилися, права
власності на це житло, а отже,
припинення права власності цієї особи
на житло припиняє право осіб, які з її
згоди були вселені, на користування
житлом (похідне право користування
житлом).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 08 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.П. Дербенцева

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська