Справа № 367/4268/13-ц Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/4203/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів
Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря
Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 03 жовтня 2013
року у справі за позовом прокурора м.
Ірпеня Київської області в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_1,
третя особа: Комунальне підприємство
"Святошинське лісопаркове
господарство" про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду із
позовом в інтересах держави про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку, посилаючись на те, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24 грудня 2008 року № 1896/25-5 "Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1" ОСОБА_2
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га (кадастровий номер :01:042:0096) на
підставі даного рішення видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922184 для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
24 червня 2009 року № 2623 земельну ділянку
площею 0,15 га по АДРЕСА_1 придбала
ОСОБА_1; на державному акті на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922184, виданому на ім'я ОСОБА_2, зроблено
відмітку про перехід права власності
на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1

Рішення прийнято, а державний акт
видано з порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки земельна
ділянка знаходиться за межами сел.
Коцюбинське, земельну ділянку передано
за рахунок земель, що перебувають у
постійному користуванні
Святошинського лісопаркового
господарства.

З огляду на викладене позивач просив
визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1896/25-5,
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922184,
виданий на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1,
визнати право власності держави на
земельну ділянку пл. 0,15 га., кадастровий
номер :01:042:0096.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 03 жовтня 2013 року
позов прокурора м. Ірпеня Київської
області задоволено частково, визнано
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради Київської області та
державний акт, в решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та на неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин справи.

Обґрунтовуючи незаконність
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції ОСОБА_1 зазначає, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки був
укладений відповідно до вимог чинного
законодавства, а тому у суду були
відсутні будь-які підстави для
визнання рішення про виділ земельної
ділянки та актів на право власності на
земельну ділянку недійсними.

Крім того ОСОБА_1 вважає, що приймаючи
оскаржуване рішення Коцюбинська
селищна рада діяла в межах визначених
ст. 12 Земельного кодексу України, а саме
розпоряджалася землями територіальної
громади межі яких були визначені
згідно затвердженого
техніко-економічного обґрунтування
розвитку селища Коцюбинське, як даними
земельно-кадастрової документації, а
також графічними матеріалами
встановлення зовнішніх меж м. Ірпеня в
районі селища Коцюбинське станом на 28
жовтня 1968 року.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 вважає, що
земельна ділянка набута нею на
законних підставах, а тому просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доводи
сторін по справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1896/25-5 затверджено проект землеустрою
та передано у власність ОСОБА_2
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування будинку площею 0,15 га по
АДРЕСА_1 Київської області. На підставі
даного рішення ОСОБА_2 видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 922184 (кадастровий
номер земельної ділянки :01:042:0096).

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки № 2623 від 24 червня 2009
року земельну ділянку площею 0,15 га по
АДРЕСА_1 придбала ОСОБА_1 На державному
акті на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 922184, виданому на ім'я
ОСОБА_2, зроблено відмітку від 24 червня
2009 року про перехід права власності на
спірну земельну ділянку до ОСОБА_1

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2011 року за позовом Київської
міської ради до Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового і
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради Київської області,
Коцюбинської селищної ради Київської
області, за участю прокуратури м. Києва,
треті особи Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", КП КОР "Обласний
лісгосп", Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними і їх
скасування, зобов'язання вчинити певні
дії, встановлено наступне:

- пунктом 3 Рішення №689/22-5 Коцюбинської
селищної ради Київської області "Про
перспективний план розвитку с.
Коцюбинське" не визначались межі
селища Коцюбинське, а Коцюбинська
селищна рада фактично виконувала
вимоги статті 173 Земельного кодексу
України щодо реалізації процедури
встановлення межі селища, а тому
відповідач діяв в межах повноважень
визначених законом;

- судами неодноразово встановлювалось,
що на момент ухвалення спірних рішень
Генерального плану селища Коцюбинське
не було, як і чітко визначених меж
селища, а статус останнього
сформований на підставі Указу Президії
Верховної Раді Міністрів від 11 лютого
1941 року;

- рішення про межі міста Києва
Київською міською радою приймались в
односторонньому порядку без
узгодження меж з Київською областю, що
є порушенням нині діючого
законодавства у цій галузі;

- станом на вересень 2008 року облік
земель Коцюбинської селищної ради у
відділі земельних ресурсів не вівся,
інформація про склад земель була
відсутня, як землі лісогосподарського
призначення вище зазначені землі не
обліковувались;

- відсутні документи та відповідні
схеми, якими були б чітко визначені
межі між містом та селищем Коцюбинське;

- в розмежуванні районів міста межі між
Святошинським районом міста Києва та с.
Коцюбинське не існує;

- землі Ірпінського регіону, на які
розповсюджувалась дія Рішення №689/22-5, у
будь-які роки не відносились до земель
лісогосподарського призначення.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 23 листопада 2009
року за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
в особі Київської обласної ради,
Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради Київської області, треті
особи: Відділ держкомзему у м. Ірпені
Київської області, виконавчий комітет
Ірпінської міської ради Київської
області, про визнання незаконними та
скасування рішення Коцюбинської
селищної ради від 28 жовтня 2008 року №
711/23-5, п.3 рішення Коцюбинської селищної
ради від 25 вересня 2008 року № 689/22-5
встановлено, що прокурором не надано
суду доказів того, що рішенням № 689/22-5
Коцюбинська селищна рада встановила
межі селища.

29 квітня 2010 року Коцюбинською селищною
радою прийнято рішення № 75 "Про
погодження проекту формування і
встановлення меж Коцюбинської
селищної ради та межі с. Коцюбинське
Київської області та впорядкування
питань землекористування", відповідно
до п. 1 якого селищному голові доручено
укласти договір на розробку проекту
землеустрою щодо встановлення межі
селища Коцюбинське, який після
погодження Коцюбинською селищною
радою направити на затвердження до
Київської обласної ради, а після
затвердження проекту Київською
обласною радою - отримати державний акт
про межі селища Коцюбинське. Пунктом 2
рішення передбачено, що до моменту
затвердження проекту встановлення
межі при вирішенні питань
адміністративно-територіального
устрою та землеустрою необхідно
керуватися межами селища Коцюбинське
пл. 4065 га., які встановлені Указом
Президії Верховної Ради Української
РСР від 11 лютого 1941 року з урахуванням
рішення Коцюбинської селищної ради від
06 листопада 2009 року № 170.

15 вересня 2010 року рішенням
Коцюбинської селищної ради № 153
затверджено Генеральний план селища
Коцюбинське Київської області,
відповідно до якого загальна площа
селища становить 4065 га.

Згідно листа відділу держкомзему у м.
Ірпінь Київської області № 01-02/44-1 від 18
січня 2013 року, державна статистична
звітність (форма 6-зем) по с. Коцюбинське
в період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008
року не велася. Відділ з 01 січня 2009 року
почав вносити дані по формі 6-зем по с.
Коцюбинське. Землі запасу по с.
Коцюбинське в період з 01 січня 2008 року
по 31 грудня 2008 року не обліковувалися.

Задовольняючи позов частково і
визнаючи недійсними рішення селищної
ради та державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922184, суд обґрунтовував свої висновки
тим, що на момент прийняття
Коцюбинською селищною радою рішення
від 24 грудня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_2, а в подальшому ОСОБА_1
земельної ділянки площею 0,15 га межі
сел. Коцюбинське у встановленому
законом порядку визначені не були,
генеральний план населеного пункту
відсутній. Отже, селищною радою не
було з'ясовано чи знаходиться виділена
земельна ділянка в межах селища, а
відтак розпоряджатися цією ділянкою
рада не мала права, що у свою чергу
відповідно до ст.152 ЗК України є
підставою для визнання недійсними
оспорюваних рішення і державного акту.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами та
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою і відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України, межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України
рішення про встановлення, зміну меж
сіл, селищ, які входять до складу
відповідного району, приймаються
районною радою за поданням відповідних
сільських, селищних рад. Рішення про
встановлення і зміну меж сіл, селищ, які
не входять до складу відповідного
району, або у разі, якщо районна рада
не утворена, приймаються Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими радами за
поданням відповідних сільських,
селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
одиниць посвідчуються державним актом
України.

Ст. 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
основи містобудування" визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України "Про
планування і забудову територій"
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позов
прокурора в частині визнання недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1896/25-5.

Проте колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 922184, виданого на ім'я
ОСОБА_2 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_1 та скасування його
державної реєстрації, оскільки суд у
порушення вимог статей 213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин.

Задовольняючи вимоги прокурора в цій
частині, суд виходив з того, що у зв'язку
із визнанням недійсним рішення ради
про передачу у власність ОСОБА_2
спірної земельної ділянки, є правові
підстави для визнання недійсним
виданого на ім'я ОСОБА_2, з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1
державного акта серії ЯЖ № 922184 про
право власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації.

При цьому суд залишив поза увагою
підстави позову прокурора, який
мотивував вимоги тим, що укладений між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної ділянки є нікчемним згідно
положень ст.228 ЦК України як такий, що
порушує публічний порядок, і не
потребує визнання його недійсним. Саме
у зв'язку з нікчемністю договору
прокурор вважав, що оспорюваний
державний акт слід визнати недійсним.

Разом з тим суд не взяв до уваги
позивача на обставини, що спірна
земельна ділянка відноситься до земель
лісового фонду, перебувала в
постійному користуванні КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», не було проведено
процедури вилучення та зміни цільового
призначення спірної земельної ділянки
із земель лісового фонду на землі
житлової забудови, а також те, що не
була проведена експертиза по проекту
землеустрою, оскільки постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 23.12.2011 р., що залишена в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 09.10.2012 р., було встановлено,
що у КП «Святошинське лісопаркове
господарство» відсутні
правовстановлюючі документи на спірні
території, зокрема, КП «Святошинське
лісопаркове господарство» не є
державним лісогосподарським
підприємством та у останнього відсутні
документи, що підтверджують право
користування на раніше надані землі.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд
дійшов до правильного висновку про
необґрунтованість посилань прокурора
на нікчемність договору
купівлі-продажу від 24 червня 2009 року,
оскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Однак, прийшовши до таких
висновків, суд на порушення вимог ст. 81,
131, 152 ЗК України, ст.204 ЦК України, та
всупереч попереднім висновкам про
відсутність підстав вважати договір
купівлі-продажу нікчемним, визнав
державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_2, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1, недійсним.

Наведене свідчить про порушення вимог
процесуального закону щодо законності
і обґрунтованості рішення.

Крім того, суд не звернув уваги, що
правовою підставою зазначення
відмітки про перехід права власності
до ОСОБА_1 на державному акті виданому
на ім'я ОСОБА_2 є договір
купівлі-продажу від 24 червня 2009 року.
Відповідно, без вирішення питання щодо
правомірності набуття ОСОБА_1 права
власності на спірну земельну ділянку
за цивільно-правовою угодою, як це
передбачає п. «в» ч.3 ст.152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту, виданого на підставі
цієї угоди, відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту серії ЯЖ № 922184,
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення.

Так, відповідно до положень ч.1 ст.81,
ст.131 ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки в тому
числі на підставі придбання за
договорами купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами. Укладення таких угод
здійснюється відповідно до Цивільного
кодексу України з урахуванням вимог
цього Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч.3 ст.152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, з яким колегія суддів
погоджується, зазначивши в рішенні, що
укладений між відповідачами ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 24 червня 2009 року
не є таким, що порушує публічний
порядок, так як укладений між
приватними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності.

За таких обставин ОСОБА_1 набула право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу №
2623 від 24 червня 2009 року, який не
визнаний судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи норму ст.204 ЦК України щодо
презумпції правомірності правочину,
колегія суддів вважає, що відсутні
підстави для визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922184,
виданого ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1 на
підставі вказаного договору з підстав
вказаних прокурором у позові.

При цьому колегія суддів враховує
правовий висновок, який зробив
Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 2
жовтня 2013 року при розгляді справи №
6-93цс 13, предметом якої був спір про
визнання державного акту на право
приватної власності на землю недійсним
за позовом прокурора. При розгляді цієї
справи Верховний Суд України зробив
правовий висновок, відповідно до якого
державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України. Аналогічний правовий
висновок зробив Верховний Суд України
при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції
стосовно спору в даній справі
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого зроблена
відмітка про перехід права власності
на виданому державному акті.

Враховуючи наведене, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає до часткового задоволення, а
рішення суду скасуванню в частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку з
ухваленням в цій частині нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 03 жовтня 2013
року скасувати в частині визнання
недійсним державного акту серії ЯЖ №
922184 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
0:01:042:0096, виданий на ім'я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1 та скасування його державної
реєстрації скасувати і в цій частині
ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_1,
третя особа: Комунальне підприємство
"Святошинське лісопаркове
господарство" про визнання недійсним
державного акту ЯЖ № 922184 на право
власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації.

В іншій частині заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 03 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: