Ухвала іменем україни16 липня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
Головуючого: Макарчука М.А., Суддів:
Леванчука А.О.,
Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка
В.А., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
(третя особа - Департамент Комунальної
власності Одеської міської ради) про
витребування майна та виселення,
за касаційними скаргами заступника
прокурора Одеської області та
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
26 лютого 2014 року, в с т а н о в и л а:У
липні 2012 року заступник прокурора
Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, витребування майна з чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні шляхом
виселення.Вказав, що відповідно до
свідоцтва про право власності від 05
серпня 2005 року нежиле приміщення
підвалу площею 224,4 кв.м в АДРЕСА_1,
належить територіальній громаді м.
Одеси в особі Одеської міської ради.
Свідоцтво видано на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради від 10 березня 2005 року № 123, не
скасоване та є чинним. 26 лютого 2008 року
ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 спірне нежитлове
приміщення, а 28 березня 2008 року ОСОБА_5
спірне приміщення продав ОСОБА_7
Вважає, що нежиле приміщення підвалу
площею 224,4 кв.м в АДРЕСА_1 було
відчужено особою, яка не мала право
його відчужувати і поза волею власника.
З цих підстав просив задовольнити
заявлені вимоги. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 09 грудня
2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 26 лютого 2014 року позовні
вимоги залишено без задоволення.
У касаційній скарзі заступник
прокурора Одеської області просить
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 09 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
26 лютого 2014 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення цим судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.
У касаційній скарзі Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради просить рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
26 лютого 2014 року скасувати, і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення цим
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права. Касаційні скарги
підлягають задоволенню з наступних
підстав. Відмовляючи у позовних
вимогах, місцевий суд вважав, а
апеляційний суд погодився з таким
висновком, що прокурор не обґрунтував
своє право на подачу позовної заяви,
пропустив процесуальний строк на
звернення до суду і не доказав
нікчемність оспореного договору.
Проте погодитися з такими висновками
не можна. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Згідно зі ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, в
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу. Правові
наслідки пропуску строку позовної
давності встановлені ч. 4 ст. 267
цього ж Кодексу. Відповідно до ст. 67 ЦПК
України процесуальні строки - це
строки, в межах яких вчиняються
процесуальні дії. Правові наслідки
пропуску процесуальних строків
визначаються правилами ч. 2 ст. 72 цього ж
Кодексу. Судами встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності від 05 серпня 2005 року нежиле
приміщення підвалу площею 224,4 кв. м в
АДРЕСА_2, належить територіальній
громаді м. Одеси в особі Одеської
міської ради. Заочним рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 07 грудня 2007 року за ОСОБА_4 визнано
право власності на нежиле приміщення
підвалу площею 224,4 кв.м, за адресою:
АДРЕСА_1.26 лютого 2008 року ОСОБА_4
продала ОСОБА_5 спірне нежитлове
приміщення, а 28 березня 2008 року ОСОБА_5
спірне приміщення продав ОСОБА_7
Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2008 року
заочне рішення скасовано, ухвалою від 19
листопада позовна заява ОСОБА_4
залишена без розгляду. Із змісту
ухвалених судових рішень вбачається що
судами попередніх інстанцій
ототожнено процесуальні строки із
строком позовної давності. Зазначене
свідчить про те, що суди не визначилися
із обставинами щодо строків у
цивільній справі і законом, який
підлягає застосуванню (матеріальний
закон - ст.ст. 256, 267 ЦК України, чи
процесуальний - ст.ст. 67, 72 ЦПК
України). Із рішення місцевого
суду також вбачається, що іншою
підставою для відмови прокурору у
позові є незазначення ним переконливих
мотивів порушення матеріальних або
інших інтересів держави.Між тим
відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України в
редакції закону станом на день
звернення прокурора до суду, з метою
представництва інтересів громадянина
або держави в суді прокурор в межах
повноважень, визначених законом,
звертається до суду з позовною
заявою, бере участь у розгляді справ за
його позовами, а також може вступити за
своєю ініціативою у справу,
провадження у якій відкрито за позовом
інших осіб, на будь-якій стадії її
розгляду, подає апеляційну, касаційну
скаргу, заяву про перегляд судового
рішення Верховним Судом України, про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами. При цьому
прокурор повинен надати суду
документи, які підтверджують
неможливість громадянина самостійно
здійснювати представництво своїх
інтересів. Відмовляючи у позові ще й з
цих підстав місцевий суд керувався
ч. 2 ст. 45 ЦПК України, яка втратила
чинність у зв'язку із внесенням до неї
змін Законом N 4176-VI від 20 грудня 2011 року
і внаслідок цього не врахував, що
прокурор має зазначити у заяві в чому
полягають порушення інтересів держави
і необхідність їх захисту, а не мотиви,
якими керувався прокурор при зверненні
до суду. Зазначене порушення ст. 45 ЦПК
України залишилося поза увагою
апеляційного суду. Крім порушення норм
процесуального права, судами
неправильно застосовані і норми
матеріального права. Із позовної заяви
вбачається, що однією із вимог є
витребування у добросовісного
набувача нежилого приміщення - підвалу
площею 224,4 кв.м в АДРЕСА_1, що належить
територіальній громаді м. Одеси в особі
Одеської міської ради.
Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 388 цього ж Кодексу
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. Майно не може
бути витребувано від добросовісного
набувача, якщо воно було продане у
порядку, встановленому для виконання
судових рішень. Якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках. Отже
предметом доказування у вимогах про
витребування власником свого майна є
обставини вибуття майна із володіння
власника.Із змісту ухваленого рішення
вбачається, що обставинам вибуття
спірного майна із власності Одеської
міської ради (ухвалення незаконного
судового рішення) суд правової оцінки
не дав, а замість обставин, що становить
предмет доказування у справі,
з'ясовував наявність у ОСОБА_4 права
власності на приміщення підвалу площею
224,4 кв.м, в АДРЕСА_1 у день укладання
спірного правочину. Перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
місцевого суду, апеляційний суд не
звернув увагу не неповне з'ясування
всіх обставин у справі та на помилковий
висновок суду першої інстанції про
законність набуття ОСОБА_4 права
власності на приміщення підвалу площею
224,4 кв.м, в АДРЕСА_1 за скасованим
судовим рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 07 грудня 2007
року і сам припустився цих же помилок.
Оскільки судами порушено норми
процесуального права, не повністю
встановлені всі обставини у справі, то
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до місцевого
суду. Керуючись ст. ст. 336, 338, 341, 345
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а: Касаційні
скарги заступника прокурора Одеської
області та Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради
задовольнити частково. Рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 26
лютого 2014 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий:
Макарчук М.А. Судді:

Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Маляренко А.В.

Нагорняк В.А.