Справа № 372/99/14-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/3782/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

при секретарі Горошук І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 17 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
Публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк» про визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння, -

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_3 про визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння.

Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що
спірна земельна ділянка площею 0,2 га,
розташована на території
Підгірцівської сільської ради
Обухівського району Київської області,
АДРЕСА_1 і була надана йому сільською
радою для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд у
власність на підставі державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку серії І-КВ №053583 від
04.09.2002 року. Позивач стверджує, що у
квітні 2007 року на вказаній земельній
ділянці невідомі особи почали зводити
паркан. Згодом позивач дізнався, що у 2007
році на спірну земельну ділянку
Підгірцівською сільською радою
Обухівського району був виданий
державний акт громадянину ОСОБА_4. В
подальшому вищевказана земельна
ділянка була перепродана декілька
разів і 07 вересня 2007 року за договором
купівлі-продажу № 9665 власником спірної
земельної ділянки став ОСОБА_3, який
згодом отримав державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку Серія ЯЖ №036348 від 09 жовтня 2007
року.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 право
приватної власності на земельну
ділянку, відведену для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 на території на території
Підгірцівської сільської ради, площею
0,2 га, кадастровий номер земельної
ділянки :04:002:0037; зобов'язати
ОСОБА_3 відновити стан земельної
ділянки, відведеної для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 на території Підгірцівської
сільської ради, площею 0,2 га,
кадастровий номер земельної ділянки
:04:002:0037, який існував до укладення
договору купівлі-продажу цієї
земельної ділянки від 07 вересня 2007
року; зобов'язати повернути ОСОБА_3
земельну ділянку, відведену для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд по АДРЕСА_1 на території
Підгірцівської сільської ради площею
0,2 га, кадастровий номер земельної
ділянки :04:002:0037, ОСОБА_1, яка
належить йому на праві приватної
власності згідно Державного акта на
право власності на землю серія І-КВ
№053583, зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за №885 від 04 вересня 2002 року.

В ході судового засідання позивачем
було уточнені позовні вимоги, просив
зобов'язати ОСОБА_3 відновити стан
земельної ділянки шляхом знесення
будівель та споруд розташованих на ній.

19 березня 2014 року в судовому засіданні
за клопотанням представника позивача
відповідач ОСОБА_3 був замінений на
належного відповідача ОСОБА_2

10 квітня 2014 року представником
позивача було залучено в якості
третьої особи - ПАТ «Родовід Банк».

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 17 квітня 2014 року
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій
просить рішення суду скасувати з
підстав порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
частково обґрунтована та підлягає
частковому задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що рішеннями
Підгірцівської сільської ради
Обухівського району Київської області
від 24 квітня 1998 року та від 18 квітня 2002
року виконавчому комітету були
делеговані повноваження ради, щодо
приватизації земельних ділянок.
Позивач вказує, що рішенням
виконавчого комітету Підгірцівської
сільської ради від 26 червня 2002 року
ОСОБА_1 було надано у довічне
користування земельну ділянку із
земель сільської забудови у АДРЕСА_1
для будівництва індивідуального
жилого будинку.

На підставі вказаного рішення
виконавчого комітету позивач згодом
отримав державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії І-КВ № 0535843
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 885 від 04 вересня 2002 року,
відповідно до якого йому була надана
земельна ділянка площею 0,20 га,
розташована на території
Підгірцівської сільської ради
Обухівського району, Київської
області, АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд (т.1
а.с.39).

Згідно рішення Підгірцівської
сільської ради від 29 березня 2007 року
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку видано ОСОБА_4
( т.1 а.с.38).

09 жовтня 2007 року ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки №9665 від 07 вересня 2007 року було
видано державний акт серія ЯЖ №036348 на
право власності на земельну ділянку,
площею 0,2 га, яка розташована на
території Підгірцівської сільської
ради, Обухівського району, АДРЕСА_1
(а.с.15).

Рішенням Підгірцівської сільської
ради Обухівського району Київської
області від 29 жовтня 2007 року надано
дозвіл ОСОБА_3 на будівництво житлового
будинку в АДРЕСА_1. (а.с.82).

12 липня 2012 року на підставі рішення
Обухівського районного суду Київської
області №2-1262/07 від 28 серпня 2008 року,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки №8 від 01 липня 2008 року ОСОБА_2
було видано державний акт серія ЯМ
№202385 на земельну ділянку розміром 0,2 га
в АДРЕСА_1 (а.с.69)

Так, згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного
кодексу України, право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

На момент виникнення спірних
правовідносин форма державних актів
була затверджена Постановою Кабінету
Міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про
затвердження форм державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою»,
якою, в якості обов'язкового елементу
державного акту, передбачалося,
зокрема, зазначення кадастрового
номеру земельної ділянки. Вказана
Постанова КМУ набула чинності 19.04.2002 р.
(Офіційний вісник України, 2002, № 14
(19.04.2002), ст. 753).

Таким чином, саме з 19 квітня 2002 року
право власності на земельні ділянки
посвідчувалося державним актом нового
зразка, з обов'язковим зазначенням
кадастрового номеру.

Натомість, як вбачається з наданої
позивачем копії державного акту на
право власності на земельну ділянку,
він не містить такого обов'язкового
елементу, як кадастровий номер
земельної ділянки, що взагалі
позбавляє суд можливості
ідентифікувати спірну ділянку серед
інших суміжних ділянок, які
співпадають за розміром.

Таким чином, державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії І-КВ № 053583, який було
видано позивачу 04 вересня 2002 року і
яким позивач обґрунтовує своє право
власності, був виготовлений із
застосуванням форми старого зразка,
без зазначення кадастрового номеру
земельної ділянки, в той час, як на
момент його видачі, вже п'ять місяців
діяла нова форма державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку, затверджена відповідною
Постановою КМУ.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Апелянт посилається на те, що в
матеріалах інших цивільних справ, які
розглядались між різними сторонами є
акти винесення меж земельних ділянок, у
т.ч. спірної земельної ділянки, в натурі
(на місцевості), а також з рішень судів,
вбачається наявність цих доказів.

Разом з тим, колегія суддів, не
встановила в матеріалах даної
цивільної справи, акти винесення меж
земельних ділянок, у т.ч. спірної
земельної ділянки, в натурі (на
місцевості), також колегія суддів, не
може прийняти до уваги посилання
апелянта на наявність висновків суду,
які містяться в матеріалах справи, так
як, в даному випадку, це є порушенням
норм процесуального права, а саме вимог
ч.2 ст. 61 ЦПК України.

Колегія суддів, також не може визнати
доведеною позовну вимогу апелянта,
щодо визнання права власності на
спірну земельну ділянку, так як згідно
з вимогами ст. 125 Земельного Кодексу
України право власності може виникнути
у особи тільки після належної
державної реєстрації ( ч. 1 ст. 125 ЗК
України).

Таким чином, позивач, якщо він отримав
належний та дійсний Державний акт про
право власності на земельну ділянку у
2002 року то мав всі процесуальні
підстави для його належної реєстрації
та подальшого використання спірної
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Натомість, позивач тільки 08 січня 2014
року звернувся, з вказаним позовом, до
місцевого суду.

Відповідно до пп. «в» п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
16.04.2004 р. «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», при
вирішенні спорів про право власності
на земельну ділянку судам слід
виходити з того, що з 1 січня 2002 року
відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

У відповідності з п. 34 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин здійснюється виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради.

За таких обставин, колегія суддів не
може погодитися з доводами апелянта
щодо законності делегування
Підгірцівською сільською радою
повноважень виконкому, стосовно
приватизації земельних ділянок, який
згодом, нібито, прийняв рішення від 26
червня 2002 року про видачу апелянту
державного акту на право власності на
спірну земельну ділянку. До того ж,
позивач під час розгляду справи так і
не надав оригінал (чи належно
посвідчену копію) зазначеного рішення
виконкому, тому колегія суддів не
приймає його до уваги.

Суд не бере до уваги як доказ висновок
землевпорядної технічної експертизи
від 14.08.2008 р. № 1098/04, яка проводилася в
рамках кримінальної справи за
обвинуваченням ОСОБА_5, який стверджує
про тотожність спірної земельної
ділянки. Оскільки, зі змісту
експертного висновку вбачається, що
експертиза проведена інженером
проекту відділу проблем екології та
ґрунтових обстежень ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою».

Зазначена особа не є експертом, в неї
відсутнє свідоцтво про присвоєння
кваліфікації судового експерта,
відсутнє підтвердження стажу
експертної роботи. Як вбачається з
матеріалів справи, установа, в якій
працює дана особа, не відноситься до
установ, що здійснюють проведення
судових експертиз. Зокрема, з наданої
представником Відповідача фотокопії
Листа ДП «Київський науково-дослідний
та проектний інститут землеустрою» №
01/04-06/1387 від 07.10.2011 р. вбачається, що ця
установа не є експертною організацією,
жодний з її співробітників не
включений до Державного реєстру
атестованих судових експертів, на
Інститут не поширюється дія положень
Закону України «Про судову
експертизу».

Частиною 6 статті 147 ЦПК України
встановлено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими
статтею 212 цього Кодексу

Таким чином, апелянтом, належним чином
не доведене набуття ним права
власності на спірну земельну ділянку у
встановленому законом порядку,
оскільки надані ним, в якості доказів
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку, не відповідають
вимогам законодавства, що діяло на
момент їх видачі.

З системного аналізу положень ст.388 ЦК
України колегія суддів зробила
висновок, що звернення до суду з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння є
виключним правом власника такого
майна. Тобто особа, яка звертається до
суду з віндикаційним позовом, має перш
за все, обґрунтувати та документально
підтвердити своє право власності на це
майно, що є необхідною передумовою
задоволення позову.

Водночас, дослідивши обставини справи
та встановивши факт порушення
апелянтом порядку набуття права
власності на спірну земельну ділянку, а
також невідповідності наданих ним
правовстановлюючих документів вимогам
законодавства, що діяло на момент їх
видачі, колегія суддів, погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність в нього прав та
повноважень власника, зокрема, права на
звернення до суду з віндикаційним
позовом.

При цьому, колегія суддів також бере до
уваги те, що апелянтом не надано суду
будь-яких доказів на підтвердження
здійснення ним прав власника майна,
зокрема, доказів фактичного
користування спірною земельною
ділянкою, сплати земельного податку,
тощо або цільового використання
спірної земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції вважав
за необхідне застосувати наслідки
пропуску строку позовної давнини.

Разом з тим, з такими висновками суду
першої інстанції не може погодитись
колегія суддів, у зв'язку з тим, що суд
встановив, що позов не доведений, а
застосування строків позовної давнини
є окремою підставою для відмови у
задоволенні позову.

Таким чином, одночасне застосування
судом першої інстанції при відмові у
задоволення позову двох процесуальних
підстав не є можливим.

Інші доводи апеляційної скарги не
можуть бути враховані апеляційною
інстанцією з наведених вище мотивів.

Рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог позивача
з підстав недоведеності.

На підставі наведеного, керуючись 293, 303,
304, 305, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
від 17 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити по справі нове рішення.

ОСОБА_1 відмовити в позові до ОСОБА_2,
третя особа Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк», про
визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: