Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до відповідача ОСОБА_4
про стягнення з останньої на підставі
ст. ст. 625, 1048-1050 ЦК України
заборгованості за договором позики в
сумі 1 219 521,50 грн. В обґрунтування позову
зазначила, що 11 березня 2008 року між
сторонами по справі було укладено
договір позики, за яким вона позичила
відповідачу грошові кошти в сумі 131 000
доларів США, що в гривневому
еквіваленті становило 661 550,00 грн, з
терміном повернення 2009 - 2011 роки, про що
остання склала та надала відповідачу
розписку.

Посилаючись на невиконання
відповідачем зобов'язань у строк до
31 грудня 2011 року та на повернення
відповідачем частини позичених коштів
у сумі 24 000 грн, що на час повернення
були еквівалентні 3 000 доларів
США, просила стягнути з відповідача
залишок суми боргу у розмірі 1 023 104 грн -
еквівалент 128 000 доларів США, а також
суму відсотків за користування позикою
у розмірі 136 265,67 грн, розраховану на
підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період
користування позикою, та суму
відсотків за прострочення повернення
позики у розмірі 60 151,83 грн, розраховану
на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 3
% річних від простроченої суми.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 14 жовтня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
15 січня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг у розмірі 661 550 грн, 3 % річних - 30 612,55
грн та проценти від позики 76 557,54 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду м.
Києва від 15 січня 2014 року, рішення суду
першої інстанції залишити в силі,
мотивуючи свою вимогу неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 11 березня 2008
року відповідач склала розписку,
оригінал якої передала позивачу, і у
якій зазначила, що підтверджує свій
борг перед позивачем в розмірі 131 000
доларів США , що еквівалентно 661 550 грн, і
що вказана сума буде повернута
позивачу під час спільного будівництва
в СТ «Берегиня» в 2009 - 2011 роках (а. с. 5).

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, виходив з
того, що позивачкою не доведено факт
виникнення та наявність перед нею у
відповідачки грошових зобов'язань.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позовні вимоги, апеляційний суд
виходив з того, що за своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчує отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України
за зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

При цьому згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК
України, якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначений моментом
пред'явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Як вбачається із розписки, відповідач
підтверджує свій борг перед позивачем
в розмірі 131 000 доларів США, в
еквіваленті 661 550 грн і що вказана сума
буде повернута позивачу під час
спільного будівництва в СТ
«Берегиня» в 2009 - 2011 роках (а.с. 5), тобто
строк виконання зобов'язання чітко не
визначений, що позбавляє можливості
для встановлення строку вимоги
позовної давності.

Крім того, відповідно до ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути надана
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей та його
укладення у належній формі може бути
підтверджено розпискою позичальника.

На підтвердження укладення договору
позики позивач надав розписку, яка
відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
підтверджує укладення договору позики.
Протилежне має довести відповідач.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач оспорює факт передачі
коштів за договором позики, в
матеріалах справи відсутній оригінал
боргової розписки.

Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору незалежно від найменування
документа і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

У порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, якою
передбачено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом, районний
суд не роз'яснив відповідачу права на
подачу зустрічного позову.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 14 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 15 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська