Справа № 139/581/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2014 року
Мурованокуриловецький районний суд
Вінницької області в складі:
головуючої - судді Тучинської Н.В.

секретаря
Хонькович Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Муровані Курилівці
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до Рівненської сільської ради
про визнання права власності на
житловий будинок з господарськими
спорудами за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 у листопаді 1997 року віддав
позивачам для проживання житловий
будинок з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1. 27 лютого 2014 року
реєстраційною службою
Мурованокуриловецького районного
управління юстиції було припинено
право власності ОСОБА_4 на вищевказаний
житловий будинок. Позивачі фактично з
листопада 1997 року добросовісно,
відкрито та безперервно володіють
домоволодінням, підтримують його у
належному стані, обробляють присадибну
земельну ділянку, сплачують земельний
податок та проводять сплату за
електроенергію, а тому звернулися до
суду з вимогою визнати за ними за
набувальною давністю право власності
на житловий будинок.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
подали до суду заяви, у яких просили
справу розглядати у їх відсутність,
позовні вимоги підтримують у повному
обсязі (а.с. 36,37, 39).

Представник відповідача - Рівненський
сільський голова подав суду заяву, у
якій просив справу слухати у його
відсутності, позовні вимоги визнав у
повному обсязі (а.с. 38).

Суд, розглянувши справу, вважає,
що позов підлягає до повного
задоволення, виходячи з наступного:

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів і вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до технічного паспорта на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок (а.с. 17-19), договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Мурованокуриловецькї державної
нотаріальної контори 27 лютого 1993 року
(а.с. 10-13), ОСОБА_4 на праві власності
належав житловий будинок по АДРЕСА_1,
який було побудовано у 1984 році.

Витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності (а.с. 15) стверджується,
що право власності ОСОБА_4 на житловий
будинок з надвірними будівлями
припинено 27 лютого 2014 року на підставі
заяви останнього про відмову від права
власності.

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Рівненської сільської ради
Мурованокуриловецького району
Вінницької області № 591 від 25.06.2014 року
(а.с. 20), рахунків на сплату
електроенергії (а.с. 22-25, 27-30, 32),
квитанцій про сплату послуг за
електроенергію (а.с. 21, 31) та квитанції
про прийом податкових платежів (а.с. 26)
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно
фактично володіють житловим будинком
по АДРЕСА_1 з 1997 року по даний час.

Відповідно до ст. 344 Цивільного Кодексу
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом. Право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Виходячи із змісту даної статті,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які повинен довести позивач
є: добросовісність заволодіння,
відкритість, безперервність та
безтитульність володіння.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Добросовісне володіння
означає, що особа не знала і не повинна
була знати, що володіє річчю незаконно.
Добросовісність має враховуватись
саме на момент передачі позивачу майна.
Позивач як незаконний володілець,
повинен бути впевнений, що він
заволодів майном на законних
підставах, на це майно не претендують
інші особи, і він отримав це майно з
підстав, достатніх, для того, щоб мати
право власності на нього.

Довідкою № 591 від 25.06.2014 року (а.с. 20)
стверджується, що позивачі відкрито
володіли житловим будинком по АДРЕСА_1.
Як слідує із матеріалів позовної заяви,
ОСОБА_4 добровільно передав їм у
користування житловий будинок, і з
листопада 1997 року не мав жодних
претензій щодо користування будинком,
добровільно відмовився від права
власності на житловий будинок з
господарськими спорудами, що
знаходиться по АДРЕСА_1

Враховуючи вищевикладене, а також
обставину, що представник відповідача
визнає позовну вимогу і таке визнання
відповідає вимогам закону, не порушує
будь-чиї права чи законні інтереси, суд
вважає за правильне визнати за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на
майно за набувальною давністю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 355 ЦК
України, майно, що є у власності двох
або більше осіб, належить їм на праві
спільної власності.

Керуючись ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 10,
57, 60, 61, ч. 4 ст. 174, ст.ст. 212, 213, 215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, право спільної
власності на 100% житлового будинку з
господарськими спорудами, що
розташовані по АДРЕСА_1 і складаються з:
житлового будинку літ «А» (4 житлових
кімнати житловою площею - 52,5 кв.м.);
підвалу літ. «А1», веранди літ «а», ганку
літ. «а1», підвалу літ. «а2», входу до
підвалу літ. «а3», літньої кухні літ.
«Б», веранди літ. «б», гаража літ. «В»,
сарая літ. «Г», воріт « 1», огорожі « 2».

Рішення може бути оскаржено
сторонами в апеляційному порядку до
апеляційного суду Вінницької області
через Мурованокуриловецький районний
суд шляхом подання в 10-денний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: __________