Номер провадження: 22-ц/785/2501/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О., Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_3 на рішення Іванівського
районного суду Одеської області від 29
серпня 2013 року у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення за участю третіх осіб: Служби
у справах дітей Іванівського району
Одеської області та Прокуратури
Іванівського району Одеської області,

встановила:

02 лютого 2011 року представник
позивача ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся
до суду із зазначеним позовом до
ОСОБА_3, посилаючись на те, що
відповідно до укладеного договору №
ОDМLGКО1420065 від 07.03.2007 року відповідач
отримав кредит у розмірі 24000,00 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 0,00 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 04.03.2027 року (далі - Кредитний
договір).

Разом з тим, згідно п. 4.1 Кредитного
договору при порушенні позивальником
любого із зобов'язань, передбачених
п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк має
право нараховувати, а позичальник
зобов'язується сплатити Банку пеню в
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн. за кожний
день прострочки.

Відповідно до умов Кредитного
договору погашення заборгованості
здійснювалося в наступному порядку:
щомісяця в період сплати, відповідач
повинен був надавати банку грошові
кошти (щомісячний платіж) для погашення
заборгованості за Кредитним договором,
яка складається із заборгованості за
кредитом, за відсотками, комісією, а
також інших витрат.

При цьому, позивач зазначив, що у
зв'язку з зазначеними порушеннями
зобов'язань за Кредитним договором
відповідач станом на 16.03.2009 року мав
заборгованість у сумі 19888,21 доларів США,
яка складалася з наступного:

-19351,89 доларів США - заборгованість за
кредитом;

-529,46 доларів США- заборгованість по
процентам за користування кредитом;

-0,00 доларів США - заборгованість по
комісії за користуванням кредитом;

-6,86 доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ
«ПриватБанк» і відповідач 16 березня 2007
року уклали договір іпотеки № 459,
згідно з умовами якого відповідач
надавав в іпотеку нерухоме майно, а
саме: трикімнатну квартиру загальною
площею 77,3 кв.м., у тому числі житловою
площею 54,8 кв.м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, та яка належить
відповідачу ОСОБА_3 на праві власності,
що підтверджується договором
купівлі-продажу, укладеного 07 березня
2007 року, за реєстровим номером 381 (далі -
спірна квартира).

У зв'язку з цим, в рахунок погашення
заборгованості за Кредитним договором
представник позивача просив суд
звернути стягнення на спірну квартиру,
шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк»,
з укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Крім того, позивач просив виселити
відповідача, який зареєстрований і
проживає у спірній квартирі, зі зняттям
з реєстраційного обліку у відділі у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
смт. Іванівка.

Також позивач просив стягнути з
відповідача судові витрати та судовий
збір за подання позовної заяви у
розмірі 1708,50 грн., а також 30,00 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнав.

Представником служби у справах дітей
суду надано Рішення № 143-ХХХХІІ від 10
квітня 2013 року, та Висновок № 226 від
11.04.2013 року, з яких вбачається, що служба
у справах дітей вважає за недоцільне
виселяти відповідача та його сім'ю,
оскільки це суперечить інтересам
неповнолітньої дитини (а.с.122-123).

Представник прокуратури також
заперечувала проти задоволення позову,
оскільки у разі його задоволення,
рішення буде суперечити інтересам
неповнолітньої дитини, так як іншого
житла відповідач та його сім'я не мають,
що підтверджується матеріалами справи,
у зв'язку з чим представник прокуратури
вважав за недоцільне позбавити єдиного
житла сім'ю ОСОБА_3 з неповнолітньою
дитиною.

Рішенням Іванівського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» ставить питання про
скасування зазначеного рішення суду із
ухваленням нового про задоволення його
позовних вимог у повному обсязі.

До суду апеляційної інстанції з'явився
представник прокуратури Одеської
області, який приймав участь в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, та
який заперечував проти задоволення
апеляційної скарги ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Інші особи, які беруть участь у справі,
до суду апеляційної інстанції не
з'явились, будучи належним чином
повідомленими по час і місце судового
засідання, у тому числі і відповідач
ОСОБА_5, який відсутній за
зареєстрованим місцем проживання
(а.с.243-252).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що законних
і правових підстав для задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»,
матеріали справи не містять.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами виникли кредитні
зобов'язання, згідно яких відповідач
ОСОБА_3 07.03.2007 року отримав від ПАТ КБ
«ПриватБанк» у кредит грошові кошти у
сумі 24000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 0,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 04.03.2027 року.

У відповідності до п. 4.1 Кредитного
договору при порушенні позивальником
любого із зобов'язань, передбачених
п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк має
право нараховувати, а позичальник
зобов'язується сплатити Банку пеню в
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн. за кожний
день прострочки.

У зв'язку з допущеними порушеннями
зобов'язань за Кредитним договором, у
відповідача ОСОБА_3 станом на 16.03.2009
року виникла заборгованість у сумі
19888,21 доларів США.

Вищевикладені обставини підтверджені
матеріалами справи та фактично визнані
сторонами, а тому у відповідності до ч. 1
ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Спірним є питання стосовно можливості
звернення стягнення на іпотечне майно,
яким є спірна квартира, та виселення із
неї відповідача без надання іншого
житлового приміщення.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя. Згідно з ч.1 ст. 41
цього ж Закону реалізація предмета
іпотеки, на який звертається стягнення
за рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження», з
дотриманням вимог цього Закону.

Згідно ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

За змістом положень статей 33, 35 Закону
України «Про іпотеку», у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення порушення
у не менш ніж тридцятиденний строк. У
цьому документі зазначається стислий
зміст порушених зобов'язань та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону. Недотримання цих правил є
перешкодою для звернення стягнення на
предмет іпотеки, але не перешкоджає
зверненню з позовом до боржника про
виконання забезпеченого іпотекою
зобов'язання відповідно до частини 2
статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що позивачем не надано
доказів щодо виконання вищевикладених
вимог, оскільки позивач не направив
відповідачу письмової вимоги про
усунення порушень з виплати
заборгованості по кредиту.

В ході розгляду справи судом було
обґрунтовано встановлено, що в
спірному будинку відповідач ОСОБА_3
проживає та зареєстрований не один, а з
неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, 2008 року
народження. Крім того, в спірній
квартирі також проживає без реєстрації
дружина відповідача - ОСОБА_6 (а.с.84).

У зв'язку з цим, судом до участі у справі
було залучено прокуратуру
Іванівського району Одеської області
та службу у справах дітей Іванівської
районної державної адміністрації
Одеської області (а.с.110).

У відповідності до Закону України «Про
охорону дитинства», норми якого
кореспондуються з нормами Конвенції
«Про права дитини», схваленої
резолюцією 44-сесії Генеральної
Асамблеї ООП 44/25 від 20 листопада 1989
року, ратифікованої Постановою
Верховної Ради України від 27 лютого 1991
року, в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України
«Про охорону дитинства» батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Таким чином, згідно положень Закону
України «Про охорону дитинства»,
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», здійснення
контролю за збереженням житлових та
майнових прав дітей саме на етапі
вчинення правочинів з нерухомим
майном, право власності на яке або
право користування яким мають діти,
шляхом надання органами опіки та
піклування згоди на вчинення
зазначених правочинів.

У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, які в
ньому проживають, за винятком випадків,
встановлених законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають в
ньому, зобов'язані за письмовою вимогою
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, вимога іпотекодержателя
про звільнення жилого приміщення, яке
передане в іпотеку, можливе лише після
прийняття рішення про звернення
стягнення на іпотечне майно.

З цих підстав вимога ПАТ КБ
«ПриватБанк» про необхідність
звільнення спірної квартири до
вирішення питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки, є
незаконною і такою, що не підлягає
задоволенню.

Оскільки позивачем вищезазначені
вимоги діючого житлового
законодавства не виконані, виселення
відповідача ОСОБА_7 та членів його сім'ї
є передчасним, а тому неможливим.

Крім викладеного, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити, що 03.06.2014
року Верховною Радою України був
прийнятий Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян, наданого
як забезпечення кредитів в іноземній
валюті», який набрав чинності 07.06.2014
року (далі - Закон), (а.с.253).

У відповідності до ч. 1 Закону протягом
його дії:

1) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

Таким чином, враховуючи, що кредит
відповідачу ОСОБА_3 був наданий в
іноземній валюті, а також те, що
загальна площа спірної квартири не
перевищує 140 кв.м., а складає 77,3 кв.м., у
відповідності до вищевказаного Закону,
звернення стягнення на спірну квартиру
заборонено.

Як наслідок, також заборонено і
виселення осіб, які мешкають і спірній
квартирі, у томі числі відповідача
ОСОБА_3

При цьому, колегія суддів зазначає, що
із матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира є єдиним жилим
приміщенням відповідача ОСОБА_3 та
членів його сім'ї, використовується як
місце їх постійного проживання і даних
про наявність у відповідача іншого
нерухомого майна матеріали справи не
містять, у зв'язку з чим дія вказаного
Закону розповсюджується на спірні
правовідносини.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Іванівського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко