Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
стягнення богу та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до Приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» про визнання угоди недійсною
та стягнення збитків, за касаційною
скаргою Приватного акціонерного
товариства «АІСЕ Україна» на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 07 червня 2012
року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 02 серпня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року Приватне акціонерне
товариство «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ
«АІСЕ Україна») звернулося до суду з
позовом, у якому просило стягнути
солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
борг у сумі 8 866 грн 99 коп.

Вимоги обґрунтовувало тим, що між
Закритим акціонерним товариством
«АІСЕ Україна», правонаступником якого
є ПрАТ «АІСЕ Україна», та ОСОБА_6 29
квітня 2004 року укладено договір - угоду
№ 73191 та підписано додатки 1 та 2, які є
невід'ємною частиною вказаної угоди, на
придбання автомобіля на умовах
передбачених угодою.

Відповідно до умов вказаної угоди
ОСОБА_6 зобов'язався оплатити
стовідсоткову вартість автомобіля та
вартість наданих йому послуг шляхом
сплати 84 щомісячних повних внесків у
рахунок оплати вартості придбаного
автомобіля.

Проте ОСОБА_6 своїх зобов'язань за
вказаною угодою належним чином не
виконує, оскільки починаючи з квітня 2010
року припинив сплачувати щомісячні
внески, а тому в нього утворилась
заборгованість у розмірі 8 866 грн 99 коп.,
що складається із чистих внесків в сумі
6 608 грн 35 коп. та адміністративних
внесків в сумі 2 258 грн 64 коп.

У забезпечення виконання умов угоди 10
серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_7
і ОСОБА_8 укладено договір поруки,
відповідно до умов якого останні
зобов'язалися солідарно відповідати
перед позивачем в повному обсязі за
виконання ОСОБА_6 зобов'язань, що
виникають з угоди.

Позивач зазначав, що на адресу
відповідачів направлялась вимога про
одноразову сплату всієї суми
заборгованості ОСОБА_6 не пізніше
15 листопада 2010 року. Проте станом на
січень 2011 року вимога про повернення
суми боргу виконана не була, а тому
позивач вимушений звернутися до суду з
позовом за захистом свого порушеного
права.

У свою чергу у вересні 2011 року ОСОБА_6
звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому з урахуванням
зменшених позовних вимог просив
визнати недійсною угоду від 29 квітня 2004
року № 73191 з додатками 1 та 2 до неї,
визнати, що ПрАТ «АІСЕ Україна» набуло
кошти, сплачені ОСОБА_6, в сумі 21 300 грн 85
коп. без достатньої правової підстави
та стягнути на підставі ст. 230 ЦК
України подвійну суму збитків,
завданих йому, а саме: 42 601 грн 70 коп. та
стягнути з товариства на його користь
моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог ОСОБА_6 зазначав, що предметом
оспорюваної угоди фактично є придбання
автомобіля через систему «Автоплан» за
ціною 35 955 грн. ОСОБА_9 сплатив вартість
вказаного автомобіля в розмірі 76 070 грн
85 коп., проту фактично придбав
автомобіль марки «Чері Амулет А-5».
Різниця вартості придбаного
автомобіля і фактично сплачених
внесків становить 21 300 грн 85 коп.

Вказував, що оспорюваною угодою
товариством здійснено формування та
експлуатацію пірамідальної схеми, яка
передбачає надання споживачам
компенсації за сплачені кошти виключно
за рахунок залучення інших споживачів,
що прямо заборонено ст. 19 Закону
України "Про захист прав споживачів", а
відтак правочин, вчинений з
використанням такої схеми, є недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 07 червня 2012
року в задоволенні позову ПрАТ «АІСЕ
Україна» відмовлено, а зустрічний
позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано угоду від 29 квітня 2004 року №
73191, укладену між ЗАТ «АІСЕ
Україна» та ОСОБА_6, недійною. Стягнуто
із ПрАТ «АІСЕ Україна» на користь
ОСОБА_6 подвійну суму збитків у розмірі
42 601 грн 70 коп. У задоволенні
решти зустрічних позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 02 серпня
2013 року рішення суду першої інстанції в
частині часткового задоволення
зустрічних позовних вимог скасовано,
зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено
частково. Стягнуто з ПрАТ «АІСЕ
Україна» на користь ОСОБА_6 21 300 грн 85
коп. У решти зустрічних позовних вимог
відмовлено. У решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями, ПрАТ «АІСЕ
Україна» звернулося із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржувані
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов
задовольнити та відмовити у
зустрічному позові, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
хувалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи частково
зустрічні позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що оспорювана
угода передбачає формування та
експлуатацію пірамідальної схеми, яка
передбачає надання споживачам
компенсації за сплачені кошти,
виключно за рахунок залучення інших
споживачів, що заборонено вимогами ст.
19 Закону України "Про захист прав
споживачів", а тому правочин, що
вчинений з використанням такої схеми,
недійсним. Задовольняючи вимоги про
стягнення з товариства різницю
вартості автомобілів у подвійному
розмірі, суд першої інстанції виходив з
того, що така сума підлягає стягненню
на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки є
збитками, що були завдані внаслідок
обману.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
часткового задоволення зустрічних
позовних вимог, виходив з того, що
підстави для визнання оспорюваного
правочину недійсним відсутні, як і
відсутні підстави для застосування до
спірних правовідносин положень ст.
230 ЦК України, оскільки відсутні докази,
які б вказували на обставину переплати
ОСОБА_6 різниці вартості автомобілів
внаслідок обману. Разом з тим, різниця
вартості автомобілів, що була сплачена
ОСОБА_6, є безпідставним збагаченням
товариства, а тому підлягає поверненню
споживачу.

З такими висновками суддів колегія
суддів повністю погодитися не може,
виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 29 квітня 2004 року
між ОСОБА_11 та ЗАТ «АІСЕ Україна»,
правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ
Україна», укладено договір № 73191 (далі -
Угода), предметом якого є надання
учаснику системи послуг, спрямованих
на придбання автомобіля, зазначеного в
додатку 1 до угоди через систему
«Автоплан», організовану фірмою. Опис
діяльності вказаної системи міститься
у правилах діяльності «Автоплану»
(додаток 2 до угоди). Додатки 1 та 2 є
невід'ємними складовими частинами
угоди, що передбачена ст. 10 угоди.

Відповідно до умов додатка 1, предметом
угоди є система послуг, спрямованих на
придбання автомобіля «Дачія Соленза
Пріма» за ціною 35 955 грн, в ціну якого
було закладено сумарний розмір повних
внесків, які, в свою чергу, включали в
себе чисті внески, адміністративні
витрати та страхові внески. Фактично
ціна автомобіля складає ціну угоди.

Аналіз умов угоди, додатків до неї та
Правил діяльності «Автоплан», дає
підстави вважати, що система придбання
автомобіля «Автоплан», яка передбачена
оспорюваним договором, полягає у
створенні групи покупців, які бажають
придбати товар високої вартості,
зокрема автомобіль, які стають
учасниками такої системи. Тобто
товариство надає учасникам послуги, що
спрямовані на придбання автомобіля на
основі системи «Автоплан», які
полягають у формуванні груп учасників,
організації і проведенні у групах
асигнаційних актів, та інших послуг,
передбачених угодою.

Таким чином, діяльність ПрАТ «АІСЕ
Україна» щодо формування груп
учасників, організації і проведення у
групах асигнаційних актів та інших
послуг, передбачених угодою, підпадає
під поняття "фінансова послуга".

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України
"Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг" під поняттям
"фінансова послуга" слід розуміти
операцію з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Законом України від 02 червня 2011 року
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг" внесено зміни до ч. 1
ст. 4 Закону України "Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг" та доповнено п. 11,
відповідно до положень якого
дофінансованих послуг віднесено
послуги з адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до вказаного Закону
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг, на підставі
розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676
затверджено Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах (далі -
Ліцензійні умови).

Вказаними Ліцензійними умовами було
закріплено визначення, сутність,
правовий статус учасників (та вимоги до
них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

Відповідно до п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Аналіз вказаних норм дає підстави
вважати, що схемою придбання товарів у
групах для кожного споживача
відбувається, у тому числі і за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами - учасниками полягає
тільки у часі одержання товару кожним
із них, оскільки в кінцевому результаті
товар одержать всі учасники, за умови
виконання ними умов договору.

Таким чином, якщо умовами договору
передбачено одержання споживачем
необхідного йому товару, визначено
умови, за яких товар може бути
одержаний, то до такого правочину не
може бути застосовано визначення
"пірамідальної схеми", як того вимагав
позивач за зустрічним позовом.

Разом з тим, апеляційний суд, вирішуючи
вказаний спір, виходив з того, що
укладення оспорюваного договору
відбулося до набрання чинності п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України "Про захист прав
споживачів", згідно з яким було
заборонено утворення, експлуатацію або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
а тому до спірних правовідносин
неможливо застосувати вказану норму,
оскільки вона не має зворотної дії у
часі.

Водночас, судами взагалі не було
з'ясовано факт правомірності надання
товариством послуг з купівлі
автомобілів у групах учасників
відповідно до системи «Автоплан»,
оскільки в матеріалах справи відсутня
відповідна ліцензія на здійснення
товариством такого виду діяльності, як
надання фінансової послуги щодо
придбання товарів у групах, а від
з'ясування вказаної обставини залежить
правильне вирішення спору по суті.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги в частині стягнення з
товариства на користь ОСОБА_6 суми
різниці вартості автомобіля, яка була
сплачена останнім, апеляційний суд
виходив з того, що вказані кошти набуті
товариством безпідставно, а відтак
вони повинні бути повернуті ОСОБА_11 як
безпідставно набуті відповідно до
вимог ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Водночас, зустрічні позовні вимоги про
стягнення суми коштів, що складають
різницю вартості автомобіля
обґрунтовувались ОСОБА_6 зовсім іншими
правовими підставами. Відтак,
задовольняючи частково зустрічні
позовні вимоги в цій частині,
апеляційний суд вийшов за межі позову,
що є неприпустимим.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогами ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 07 червня 2012
року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 02 серпня 2013
року скасувати.

Справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк