У Х В А Л А

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом виконавчого комітету
Рівненської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Рівненського обласного бюро
технічної інвентаризації, третя особа -
ОСОБА_5, про визнання реєстрації права
власності недійсною; за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування за
касаційними скаргами ОСОБА_5 та
виконавчого комітету Рівненської
міської ради на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 20 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року виконавчий комітет
Рівненської міської ради звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що 3 лютого 2011 року йому стало
відомо про те, що один і той самий об'єкт
нерухомості, а саме будинок АДРЕСА_2
зареєстрований за різними власниками.
У Рівненському міському бюро технічної
інвентаризації наявна інформація про
його належність ОСОБА_5, проте в
Рівненському обласному бюро технічної
інвентаризації він зареєстрований як
часткова власність ОСОБА_5, у власності
якої 57/100 його часток, та у ОСОБА_4 - 43/100.
Зазначав, що реєстрацію 43/100 часток
вказаного будинку було здійснено з
порушенням закону. Перевіркою
прокуратури було встановлено, що до
жовтня 1990 року 43/100 частин будинку
належали ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_6 У
зв'язку із знесенням цієї частини
будинку, яка складала окрему квартиру
АДРЕСА_2, її власники отримали за своїм
вибором компенсацію у вигляді 2-х
однокімнатних квартир за ордерами № 1552
та № 1553 від 19 лютого 1991 року, у зв'язку з
їхнім відселенням, а 57/100 частин
будинку, які належали ОСОБА_7, а пізніше
її спадкоємцю ОСОБА_5, було
перереєстровано в Рівненському
міському бюро технічної
інвентаризації, як окремий будинок.
ОСОБА_3 та його матір, ОСОБА_6, цією
частиною будинку ніколи не володіли і
не користувались. 57/100 частину
вказаного будинку придбала ОСОБА_7 із
зазначенням конкретної частки, пізніше
зробила до неї добудову і
зареєструвала як квартиру АДРЕСА_3.
Проте, ОСОБА_3, надавши нотаріусу
фіктивну довідку-характеристику
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації, після смерті матері
зареєстрував своє право власності на
43/100 частини житлового будинку, які в
дійсності належали ОСОБА_7 Крім того,
зазначав, що нотаріус видала свідоцтво
про право на спадщину на підставі
фіктивної довідки-характеристики, в
якій завідомо неправдиво
стверджувалось, що на земельній
ділянці по АДРЕСА_2 існує житловий
будинок жилою площею розміром 55, 6 кв. м,
тобто в розмірі, який будинок мав до
знесення 43/100 його частки, за яку ОСОБА_3
та ОСОБА_6 отримали компенсацію.
Отримавши за допомогою фіктивної
довідки-характеристики право
власності на неіснуючу частку будинку,
ОСОБА_3 подарував цю частку будинку
ОСОБА_4 При укладенні договору
дарування 3 січня 1996 року ОСОБА_3 надав
нотаріусу фіктивну
довідку-характеристику від 25 грудня 1995
року, в якій містилися дані на житловий
будинок, який існував до знесення
квартири АДРЕСА_2.

У зв'язку з цим виконавчий комітет
Рівненської міської ради просив суд
визнати незаконним дії Рівненського
обласного бюро технічної
інвентаризації з реєстрації 18 липня 1995
року права власності ОСОБА_3 на 20/100
указаного будинку та скасувати цю
реєстрацію. Визнати незаконними дії
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації з реєстрації права
власності ОСОБА_4 12 лютого 1996 року та
скасувати цю реєстрацію.

У жовтні 2013 ОСОБА_5 пред'явила позов,
посилаючись на те, що при укладенні і
посвідченні договору дарування між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не існувало майна, яке
було предметом договору, оскільки
частина будинку, яка належала
дарувальнику, була знесена. Крім того, з
цих же підстав ОСОБА_3 не мав права на
спадкування вказаної частки житлового
будинку.

У звґязку з цим ОСОБА_5 просила суд
визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 18 липня 1995 року, видане
Першою Рівненською державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 за
на 20/100 зазначеного будинку; визнання
недійсним та скасувати договір
дарування 43/100 будинку, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який посвідчений 3
січня 1996 року приватним нотаріусом
ОСОБА_8

Ухвалою Рівненського міського суду
Рівненської області від 16 жовтня 2013
року вказані позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 5 грудня 2013
року позов виконавчого комітету
Рівненської міської ради задоволено.
Визнано незаконними дії Рівненського
обласного бюро технічної
інвентаризації з реєстрації 18 липня 1995
року право власності ОСОБА_3 на 20/100
будинку АДРЕСА_2 та скасовано цю
реєстрацію. Визнано незаконними дії
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації з реєстрації право
власності ОСОБА_4 12 лютого 1996 року та
скасовано цю реєстрацію. Позов ОСОБА_5
задоволено. Визнано недійсним та
скасовано свідоцтво про право на
спадщину за законом від 18 липня 1995 року,
видане Першою Рівненською державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 на
20/100 будинку АДРЕСА_2. Визнано недійсним
та скасовано договір дарування 43/100
будинку АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений 3 січня 1996 року
приватним нотаріусом ОСОБА_8

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 20 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позовів виконавчого
комітету Рівненської міської ради та
ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та
виконавчий комітет Рівненської
міської ради, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позови виконавчого
комітету Рівненської міської ради та
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із
того, що у зв'язку із фактичним та
реальних знесенням 43/100 частин спірного
будинку, що належала ОСОБА_3 і ОСОБА_6, та
у зв'язку з цим отриманням ними двох
однокімнатних квартир, їхнє право
власності на дану частину спірного
майна припинилося, спадщина на неї не
відкривалась, а тому видане ОСОБА_3
свідоцтво про право на спадщину є
недійсним, що призводить до
недійсності укладеного в подальшому
договору дарування 43/100 частин будинку.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що право власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на 43/100 частки спірного
будинку не було припинено в
установленому законом порядку і
зазначена частка у житловому будинку
після отримання компенсації у вигляді
житла не була ним відчужена, що було
обов'язковим, у зв'язку з чим дійшов
висновку про безпідставність вимог
позивачів.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що власником 1/3
частини будинку АДРЕСА_2 була ОСОБА_7, на
підставі договору купівлі-продажу від
14 березня 1963 року, за яким їй відійшла
одна кімната, кухня, половина сіней з
південної сторони будинку та 1/3 частина
хліва. Будинок складався з трьох кімнат
та господарський приміщень (а. с. 9).

Власником інших 2/3 частин вказаного
будинку був ОСОБА_9 на підставі
договору купівлі-продажу від 21 червня
1968 року, відповідно до якого будинок в
цілому складався з трьох кімнат,
загальною площею 46, 30 кв. м та
господарських приміщень (а.с.53-54).

Згодом ОСОБА_7 було здійснено прибудову
(кухню, кімнату та коридор), на яку
рішенням виконавчого комітету
Ровенської міської ради народних
депутатів від 9 червня 1982 року визнано
право власності та дозволено обласному
бюро технічної інвентаризації
зареєструвати їх на праві особистої
власності й внести відповідні зміни у
звітно-реєстраційні документи, і на
підставі якого квартира АДРЕСА_3
зазначеного будинку прийнята в
експлуатацію, що підтверджується актом
державної прийомки від 15 грудня 1988
року, з якого вбачається, що спірний
будинок є одноповерховим, що
складається з двох квартир. Друга
квартира, що належить ОСОБА_7
складається із 2 житлових кімнат, кухні,
сіней, коридору загальною площею 44,0 кв.
м, житлова площа 21,9 кв. м (а. с. 11-12).

Згідно технічного паспорту на спірний
будинок, виготовленого у 1982 році,
будинок складається з 2 квартир:
квартира під АДРЕСА_2 загальною площею
49,5 кв. м, житловою 33,7 кв. м та квартира
під АДРЕСА_3 загальною площею 44,0 кв. м,
житловою 21,9 кв. м.

Рішенням Ровенською міською радою
народних депутатів від 28 квітня 1989 року
ОСОБА_7 видано свідоцтво про право
власності на 57/100 частин вказаного
будинковолодіння (а. с.13, 14). ОСОБА_3
видано свідоцтва про право власності
на 23/100 частини зазначеного
будинковолодіння, ОСОБА_6 - на 20/100
частин (а. с. 50, 101).

Рішенням виконкому Ровенської міської
ради народних депутатів від 10 жовтня 1990
року виділено ОСОБА_6 та ОСОБА_3 дві
однокімнатні квартири в зв'язку зі
зносом їх будинку АДРЕСА_2 (а.с.22).

На підставі цього рішення 19 лютого 1991
року ОСОБА_3 видано ордер на зайняття
приміщення житловою площею 17,44 кв. м,
яке складається з квартири АДРЕСА_1, та
ОСОБА_6 видано ордер на зайняття
приміщення житловою площею 17,44 кв.м, яке
складається з квартири АДРЕСА_4 (а. с. 23,
24).

Розпорядженням голови Рівненської
міської управи від 22 червня 1993 року
ОСОБА_7 дозволено власними силами
знести частину будинку, що належить до
квартири АДРЕСА_2 (кімнати жилою площею
13,7 кв. м та 20,0 кв. м); кухню кв. АДРЕСА_2
площею 9,1 кв. м та коридор площею 2,8 кв. м.
закріплено на кв. АДРЕСА_3 (а.с.11).
Зазначене розпорядження виконано,
частина житлового будинку знесена.

Результатами перевірки, проведеною
прокуратури Рівненської області від 15
квітня 1996 року встановлено, що
внаслідок неналежного ставлення до
виконання службових обов'язків
працівником обласному бюро технічної
інвентаризації ОСОБА_10 без ретельного
огляду на місці на підставі документів,
що були в наявності бюро технічної
інвентаризації в липні 1995 року видано
довідку-характеристику на вказану
частину будинку в тому числі і
неіснуючу (а. с. 25).

АДРЕСА_2 встановлено, що на земельній
ділянці знаходиться житловий будинок
А-1/57/100), інші 43/100 знесені (а. с. 18-19).

21 серпня 1997 року ОСОБА_5 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 57/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_2.

20 лютого 2001 року ОСОБА_5 на підставі
розпорядження міського голови м.
Рівного від 16 лютого 2001 року отримала
свідоцтво про право власності на цілий
(100%) жилий будинок АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передання майна обдаровуваному.

До передачі речей прирівнюється
передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа на речі (ст. 128
ЦК УРСР).

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 214, 316 ЦПК України на зазначені
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув та не врахував, що на
момент видачі свідоцтва про право на
спадщину на ім'я ОСОБА_3, майно, вказане
у ньому, відсутнє, оскільки було
знесено на підставі розпорядженням
голови Рівненської міської управи від
22 червня 1993 року. Замість 43/100 частин
зазначеного будинку, ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було надано дві однокімнатні квартири.
Таким чином, апеляційним судом
фактично безпідставно відновлено
становище, яке існувало до знесення
цієї частини будинку.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом. Проте
вимог про витребування майна із чужого
незаконного володіння позивач не
заявляв.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та виконавчого
комітету Рівненської міської ради
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 20 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська