Ухвала

іменем україни

8 жовтня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дем'яносова М.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до фірми
«Т.М.М.» товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - фірма «Т.М.М.»
ТОВ) про стягнення відсотків, пені та
відшкодування збитків, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, поданою в інтересах
ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась
до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 12 грудня 2005 року
між нею та фірмою «Т.М.М.» ТОВ було
укладено інвестиційний договір, за
яким вона інвестувала у будівництво
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 151,68 кв. м. Свої
зобовґязання по оплаті вартості
квартири вона виконала, сплативши 4 667 967
грн у встановлений договором строк.
Відповідач зобов'язався ввести в
експлуатацію вказаний будинок до 31
серпня 2007 року та протягом 90-та днів з
цієї дати провести оздоблювальні
роботи, квартира мала бути передана їй
протягом 60-ти днів з дати завершення
оздоблювальних робіт. Тільки після її
неодноразових звернень 21 вересня
2011 року відповідач передав їй
квартиру, про що було оформлено
відповідний акт. Посилаючись на
зазначені обставини, уточнивши позовні
вимоги, позивач просила суд стягнути з
відповідача на її користь проценти за
користування її грошима в сумі 2 092 988
грн 56 коп.; неустойку в розмірі 590 721 грн
62 коп.; дохід від її майна, що
зберігалося у відповідача без
достатньої правової підстави в сумі 376
293 грн 30 коп.; упущену вигоду в сумі 2 729 400
грн, а також понесені нею судові
витрати.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
6 грудня 2012 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 2 квітня 2014 року
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6
грудня 2012 року скасовано та справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
20 травня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_3
задоволено частково, рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено з інших правових
підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, просить скасувати рішення
апеляційного суду та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач не довела належними та
допустимими доказами порушення
відповідачем термінів виконання
зобов'язання за інвестиційним
договором, у зв'язку з чим відсутні
підстави для стягнення з останнього
неустойки, упущеної вигоди та інших
сум, зазначених у позовній заяві.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову з
інших правових підстав, апеляційний
суд виходив із того, що відповідач
порушив умови договору щодо своєчасної
здачі будинку в експлуатацію, але
позивач пропустив строк позовної
давності для стягнення пені та не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження підстав для стягнення
пені, наявності збитків, яких вона
зазнала в результаті дій відповідача
та упущеної вигоди.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 12 грудня 2005 року
між ОСОБА_3 та фірмою «Т.М.М.» ТОВ
укладено інвестиційний договір, за
яким вона інвестувала у будівництво
житлового будинку АДРЕСА_1, а
товариство зобов'язалося передати їй у
власність трикімнатну квартиру № 194 у
вказаному будинку, загальною площею
151,68 кв.м.

Згідно довідки від 16 червня 2009 року,
виданої фірмою «Т.М.М» ТОВ, ОСОБА_3
повністю профінансувала будівництво
квартири № 194 у житловому будинку
АДРЕСА_1, сума попередньої оплати
становить 4 667 967 грн (а.с. 26).

Відповідно до пунктів 3.4, 6.2
інвестиційного договору відповідач
зобов'язався ввести в експлуатацію
вказаний будинок до 31 серпня 2007 року та
протягом 90-та днів з цієї дати провести
оздоблювальні роботи, квартира мала
бути передана позивачеві протягом 60-ти
днів з дати завершення оздоблювальних
робіт.

З матеріалів справи вбачається, що
інвестована позивачем квартира була
передана їй 21 вересня 2011 року, тобто з
порушенням строків, передбачених
інвестиційним договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання, зокрема відшкодування
збитків, передбачено ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) при недодержанні
договірних зобов'язань суб'єкти
інвестиційної діяльності несуть
майнову та іншу відповідальність,
передбачену законодавством України і
укладеними договорами.

Відповідно до п.1.7 інвестиційного
договору, укладеного між сторонами,
інвестиція - це вклад інвестора, який
надає йому право на частину приміщення
будинку (квартири).

У п. 3.4 інвестиційного договору,
укладеного між сторонами, визначений
орієнтовний строк введення до
експлуатації вищевказаного будинку -
до 31 серпня 2007 року, строк завершення
оздоблювальних робіт - 90 днів з моменту
введення будинку до експлуатації.

Також у п. 6.2 вказаного договору
зазначено, що не пізніше 60-ти днів з
дати завершення оздоблювальних робіт
у приміщенні інвестора квартира має
бути передана інвестору за актом
приймання-передачі.

Пунктом 7.4 інвестиційного договору
передбачена відповідальність
забудовника за порушення зобов'язань,
передбачених п. п. 3.4, 6.2 договору.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 258 ЦПК України
позовна давність в один рік,
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду можливо лише в тому
разі, коли позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі», де
зазначено, що встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення пені, апеляційний
суд на наведене уваги не звернув,
одночасно застосувавши як підставу для
відмови в позові в цій частині сплив
позовної давності та відмовивши при
цьому про суті позовних вимог,
посилаючись на ч. 4 ст. 3 Закону України
«Про запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва», відповідно до якого
нарахування штрафних санкцій
забудовнику не здійснюється, якщо
визначений термін прийняття
приміщення в експлуатацію
переноситься більше ніж на 18 місяців.

Звертаючись до суду з позовом про
покладення на відповідача майнової
відповідальності за порушення
договірних зобов'язань, позивач, серед
іншого, посилалась на те, що отримавши
попередню оплату в сумі 4 667 967 грн, фірма
«Т.М.М» ТОВ зобов'язалася ввести в
експлуатацію будинок до 31 серпня
2007 року та протягом 90-та днів з цієї
дати провести оздоблювальні роботи,
квартира мала бути передана їй
протягом 60-ти днів з дати завершення
оздоблювальних робіт, однак тільки
після її неодноразових звернень 21
вересня 2011 року відповідач передав їй
квартиру, про що було оформлено
відповідний акт. З огляду на зазначене,
на підставі ст.ст. 693, 536 ЦК України
просила стягнути з відповідача на її
користь проценти за користування її
грошима.

З урахуванням ч. 1 ст. 8 ЦК України та
відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

На суму попередньої оплати
нараховуються проценти відповідно до
ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар
мав бути переданий, до дня фактичного
передання товару покупцеві або
повернення йому суми попередньої
оплати.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

В даному випадку таким законом є ст. ст.
1057, 1048 ЦК України, відповідно до яких
розмір процентів за користування
чужими коштами у випадку не
встановлення їх договором
визначається на рівні облікової ставки
НБУ.

Проте, апеляційний суд в порушення
вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, доводи апеляційної скарги
належним чином не перевірив;
встановивши факт недодержання
відповідачем договірних зобов'язань,
не дав належної оцінки наданим
позивачем доказам про наявність
підстав для покладання на відповідача
майнової та іншої відповідальності,
передбаченої законодавством України і
укладеним договором, та дійшов
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
ухвалене ним рішення не може вважатись
законними і обґрунтованими та в силу ч.3
ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню,
а справа направленню на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
20 травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін М.В. Дем'яносов В.М.
Коротун О.В. СтупакСудді:В.І. Амелін