Справа № 363/3855/13-ц Головуючий у І
інстанції Войнаренко Л.Ф.Провадження №
22-ц/780/3512/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Фінагєєва В.О., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Вишгородської
міської ради на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 02
квітня 2014 року у справі за позовом
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законодавства у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Головного управління Держкомзему у
Київській області до Вишгородської
міської ради, управління Держкомзему у
Вишгородському районі, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа
Громадська організація садове
товариство «Надія» про скасування
рішення, визнання недійсними державних
актів на право власності на земельні
ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2012 року міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законодавства у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави звернувся
до суду з зазначеним позовом та просив
скасувати рішення Вишгородської
міської ради, визнати недійсними
державні акти на право власності на
земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішенням Вишгородської міської ради №
24/7 від 28 жовтня 2011 року затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на землю та передано
у приватну власність ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1 земельні ділянки
№№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,
НОМЕР_5, площами по 0,1050 га кожному для
ведення садівництва по АДРЕСА_2 у м.
Вишгороді Київської області. На
підставі цього рішення 14 листопада
2011 року вказаним особам були видані
державні акти на право власності на ці
земельні ділянки.

Однак, 07.05.2012 року при здійсненні
винесення меж земельних ділянок
вказаних громадян в натурі на
місцевість було виявлено, що вони
накладаються на прибережну захисну
смугу річки Дніпро та розташовані в
прибережній захисній смузі цієї річки.
Тому позивач вважає, що оспорюване
рішення Вишгородської міської ради та
державні акти на право власності на
земельні ділянки, видані на підставі
цього рішення, необхідно визнати
недійсними.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 13
листопада 2012 року, яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Київської області від 23 січня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсними рішення Вишгородської
міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року
«Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складення документів, що посвідчують
право на земельну ділянку та передачу
земельних ділянок у приватну власність
громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5.» та державні акти на
право власності на земельні ділянки,
видані на ім`я цих громадян. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 1013
року рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 13
листопада 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду Київської області
від 23 січня 2013 року скасовано, а справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції з мотивів того, що
висновки цих судів про задоволення
позовних вимог про визнання недійсними
рішення Вишгородської міської ради та
державних актів на право власності на
земельні ділянки з тих підстав, що
спірні земельні ділянки віднесені до
земель водного фонду, є безпідставними,
оскільки віднесення спірних земельних
ділянок до земель прибережної захисної
суги та категорії земель водного фонду,
без відповідних доказів, що
підтверджували б існування таких
обставин, є порушенням ст.60 ЦПК України.

За наслідками нового розгляду судом
першої інстанції, рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 02 квітня 2014
року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Вишгородської міської ради № 24/7 від 28
жовтня 2011 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складення документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
та передачу земельних ділянок у
приватну власність громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.».
Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки,
видані на ім`я: ОСОБА_2 серії ЯМ № 075804;
ОСОБА_1 серії ЯМ № 075802; ОСОБА_5 серії ЯМ
№ 075801; ОСОБА_4 серії ЯМ № 075803; ОСОБА_3
серії ЯМ № 075800. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням,
представник Вишгородської міської
ради звернувся з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про відмову у задоволенні позову,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтвердженими тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Проте, рішення суду першої інстанції
не відповідає вищезазначеним вимогам
закону з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, рішенням
Вишгородської міської ради № 24/7 від
28.10.2011 року затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки та передачу у
приватну власність земельних ділянок:
№ НОМЕР_1 ОСОБА_2; № НОМЕР_2 ОСОБА_5; №
НОМЕР_3 ОСОБА_4; № НОМЕР_4 ОСОБА_3; №
НОМЕР_5 ОСОБА_1, площами по 0,1050 кожна з
цільовим призначення для ведення
садівництва, які розташовані по
АДРЕСА_2, Київської області (Т.1,а.с. 13).

На підставі даного рішення було видано
державні акти на право власність на
земельні ділянки, а саме: ОСОБА_2 - серії
ЯМ № 075804 (кадастровий номер
:38:152:0151), зареєстрованого 14.11.2011
року в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю за № 08231; ОСОБА_1 - серії ЯМ №
075802 (кадастровий номер :38:152:0155),
зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 08229;
ОСОБА_5 - серії ЯМ № 075801 (кадастровий
номер :38:152:0154), зареєстрованого
14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю за № 08232; ОСОБА_4 - серії ЯМ №
075803 (кадастровий номер :38:152:0153),
зареєстрований 14.11.2011 року в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за № 08228;
на ім'я ОСОБА_3 - серії ЯМ № 075800
(кадастровий номер :38:152:0152),
зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за №08230
(Т.1, а.с.15-19).

Задовольняючи позов в частині визнання
недійсними рішення Вишгородської
міської ради та державних актів на
право власності на землю, суд першої
інстанції виходив із того, що
оспорюваним рішенням затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складення документів, які
посвідчують право на земелю та
передано у приватну власність
вищевказаних громадян для ведення
індивідуального садівництва земельні
ділянки водного фонду, що прямо
суперечить ст.ст. 58-61, 84 Земельного
кодексу України.

Однак колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 58 ЗК України до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами; прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами; гідротехнічними,
іншими водогосподарськими спорудами
та каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Стаття 60 ЗК України в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, передбачала, що вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Аналогічні
положення визначалися в ст. 88 Водного
кодексу України - з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Статтями 87 та 88 ВК України визначено, що
зовнішні межі водоохоронних зон
визначаються за спеціально
розробленими проектами. Порядок
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України. Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Межі встановлених
прибережних захисних смуг і пляжних
зон зазначаються в документації з
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Проекти землеустрою щодо
встановлення меж прибережних захисних
смуг (з установленою в них пляжною
зоною) розробляються в порядку,
передбаченому законом.

Відповідно до п. 5 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 486 від 08 травня 1996 року (далі Порядок),
розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами рад.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України
прокурором не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог, а саме доказів
віднесення спірних земельних ділянок
до земель прибережної захисної смуги
або до категорії земель водного фонду
на момент вибуття земельних ділянок з
власності держави та передачі їх у
власність громадян, а також порушення
зазначених меж під час виготовлення
проекту відведення зазначених
земельних ділянок у власність
громадянам.

При цьому, прокурор посилається на акт
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства від 07 травня 2012 року, в
якому зазначено, що вищевказані
земельні ділянки накладаються на землі
водного фонду, межі яких не були
встановлені відповідно до ст.ст. 87, 88
ВК України. Крім того, зазначена
перевірка проведена станом на 07
травня 2012 року і сама по собі не може
бути доказом наявності порушення
захисної смуги на момент передачі
спірних земельних ділянок
відповідачам у приватну власність.

За таких обставин висновки суду про
відведення спірних земельних ділянок
у власність громадян з порушеннями
ст.ст. 88, 89 ВК України та ст. 60 ЗК України
не відповідають обставинам справи та
не ґрунтуються на досліджених судом
доказах.

Згідно ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу
України, громадянам та юридичним
особам органи виконавчої влади або
органи місцевого самоврядування із
земель водного фонду можуть передавати
на умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Відповідно до п. д) ч. 4 ст. 84 Земельного
кодексу України до земель державної
власності, які не можуть передаватися у
приватну власність, зокрема, належать
землі водного фонду.

Частиною 1 ст. 20 Земельного кодексу
України встановлено, що віднесення
земель до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Згідно інформації № 1473 від 15.07.2014 року,
наданої Управлінням Держземагенства у
Вишгородському районі, категорія
спірних земельних ділянок є не
визначеною, оскільки до Управління не
надходило рішень Вишгородської
міської ради про віднесення спірних
земельних ділянок до тієї чи іншої
категорії земель. Також, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
віднесення земельних ділянок до земель
водного фонду.

Однак, суд першої інстанції не
врахував, що фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду.
Законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає в
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг. Віднесення спірних
земельних ділянок до земель
прибережної захисної смуги та
категорії земель водного фонду, без
відповідних доказів, які
підтверджували б існування таких
обставин, не ґрунтується на вимогах
закону, належним чином не дослідив
надані докази на підтвердження
викладених у позовній заяві обставин,
без врахування вимог ст.ст. 87, 88 Водного
Кодексу України, ст.ст. 58, 59, 84
Земельного Кодексу України та ст.ст.
213-214 ЦПК України задовольнив позовні
вимоги щодо визнання недійсними
оспорюваних рішення та державних
актів.

При цьому, колегія суддів погоджується
з висновками місцевого суду щодо
відмови у задоволення позовних вимог в
частині визнання за державою права
власності на спірні земельні ділянки,
оскільки відповідно до ст. 392 ЦК України
тільки власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову, та вважає, що доводи
апеляційної скарги заслуговують на
увагу, а оскаржуване рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог підлягає скасуванню на
підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням
в цій частині нового рішення про
відмову у задоволенні цих вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Вишгородської
міської ради задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 02 квітня 2014 року
в частині визнання недійсним рішення
Вишгородської міської ради № 24/7 від 28
жовтня 2011 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складення документів, що
посвідчують право на земельні ділянки
та передачу їх у приватну власність» та
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельні ділянки,
виданих на ім`я: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 - скасувати та ухвалити в
цій частині нове, яким у задоволенні
цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: