Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/3967/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Шандри М.М.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3 її представника - ОСОБА_4,

представника ДП «Житлово-комунальна
контора» - Бардина Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 03 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, з участю
третіх осіб - Державного підприємства
«Житлово-комунальна контора»,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з житлового приміщення та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Галицького
районного відділу Державної
міграційної служби у м. Львові,
Державного підприємства
«Житлово-комунальна контора»,
Обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
незаконними свідоцтва про право
власності, реєстрації права власності,
рішення профспілкового комітету та
адміністрації, ордеру та зобов'язання
зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 03 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх
осіб - державного підприємства
«Житлово-комунальна контора»,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з житлового приміщення задоволено.

Суд виселив ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Галицького районного відділу
Державної міграційної служби у м.
Львові, Державного підприємства
«Житлово-комунальна контора»,
Обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
незаконними свідоцтва про право
власності, реєстрації права власності,
рішення профспілкового комітету та
адміністрації, ордеру та зобов'язання
зняття з реєстрації, суд відмовив за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що у зв'язку з
ухваленням Галицьким районним судом
м.Львова 03 квітня 2014 року оскаженого
рішення з посиланням на судові рішення
апеляційної та касаційної інстанції та
він не має права на житло, не має права
на достатній життєвий рівень для себе і
своєї сім'ї, що включає достатнє
харчування, одяг, житло, оскільки він
залишився без житла, і навіть без місця
реєстрації.

Апелянт стверджує, що довідка ДП «ЖКК»
про те, що він не проживав протягом 6
місяців за адресою: АДРЕСА_1 є
фіктивною.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
безпідставно позбавив його права на
житло, гарантованого Конституцією
України.

Апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалите нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 та про
задоволення його зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
судового розгляду справи, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 300 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що
будинок АДРЕСА_1 перебував у статусі
гуртожитку для одиноких громадян і
знаходився на балансі ДП
«Житлово-комунальна контора»
Української державної будівельної
корпорації «Укрбуд», а ОСОБА_2 був
зареєстрований у зазначеному
гуртожитку і проживав у кімнаті
АДРЕСА_1.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_2 з 2009 року не проживав у кімнаті
АДРЕСА_1 без поважних причин, не
утримував зазначене житло, втратив до
такого інтерес і відповідно до
положень ст.71 ЖК України був визнаний
таким, що втратив право користування
цим житловим приміщенням.

Ці обставини були встановлені
рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20.05.2013 року, залишеним без
змін ухвалою Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.10.2013 року
(а.с.79-83), а відтак, відповідно до
положень ч.3 ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

Спільним рішенням профспілкового
комітету та адміністрації Державного
підприємства «Житлово-комунальна
контора» від 20.01.2010 року вивільнену
житлову квартиру АДРЕСА_1, житловою
площею 19,90 кв.м. виділено ОСОБА_3 та
20.01.2010 року видано ордер на право
зайняття зазначеного жилого
приміщення. ( а.с.7, 8).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
06.04.2010 року ДП «Житлово-комунальна
контора», квартира АДРЕСА_1, житловою
площею 19,9 кв.м., загальною площею 29,2
кв.м. передана ОСОБА_3 у приватну
власність (а.с.37).

Згідно зі ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення відповідача з квартири
АДРЕСА_1 та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд правильно
виходив з того, що оскільки відповідач
займає зазначене жиле приміщення без
будь-яких правових підстав, відтак,
таке відповідачу необхідно звільнити.

Ураховуючи, що квартира АДРЕСА_1 була
надана позивачці у встановленому
законом порядку та вподальшому нею
приватизована, надання їй квартири
та передача у приватну власність
жодним чином не порушувала житлових
прав та інтересів відповідача, який на
час надання їй квартири в такій не
проживав і відповідно до положень ст.71
ЖК України втратив право користування
квартирою, що було встановлено
рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20.05.2013 року, яке вступило в
законну силу, відтак, суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2

Та обставина, що на час надання
позивачці спірної квартири ОСОБА_2 був
зареєстрований в квартирі не може бути
підставою для задоволення зустрічного
позову та відмови у задоволенні
первісного позову, оскільки, як
встановлено матеріалами справи та
зазначеним вище рішенням суду про
визнання відповідача таким, що втратив
право на користування спірним
приміщенням, останній станом час
надання позивачці квартири 20.01.2010 року
в такій не проживав без поважних
причин понад встановлений ст.71 ЖК
України строк.

З урахуванням наведених обставин,
колегія суддів вважає, що районний суд
дійшов правильного висновку про
задоволення позову ОСОБА_3 про
виселення ОСОБА_2, оскільки позивачка є
власником квартири АДРЕСА_1 і має право
на користування та розпорядження нею.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що суд першої інстанції ухвалив
рішення про його виселення без
законних на те підстав не заслуговують
на увагу, оскільки апелянт ні суду
першої, ні апеляційної інстанцій
доказів про правомірність вселення в
спірну квартиру після втрати ним права
користування нею не подав.

Інші доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
на висновки суду не впливають.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
доходить висновку, що судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
зібраним доказам дана оцінка,
правильно застосований матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, передбачена ЦПК України, а тому
рішення відповідає вимогам закону й
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 03 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Мельничук О.Я.

Шандра М.М.