У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Касьяна О.П.,
Попович О.В.,

представника ПАТ КБ «ПриватБанк»
Каракоця О.Р.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості по договору,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 25 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 22 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на те, що 14 вересня 2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № ZPXRRJ00130764,
відповідно до умов якого відповідач
отримав кредит у розмірі 4 тис. грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач свої зобов'язання за
вказаним договором належним чином не
виконав, у результаті чого станом на 25
грудня 2012 року має заборгованість у
розмірі 40 396 грн. 86 коп., яка складається
з наступного: 2 666 грн. 48 коп. ‒?
заборгованість за кредитом; 0 грн. 98 коп.
‒? заборгованість за процентами за
користування кредитом; 35 329 грн. 55 коп.
‒? пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафів: 500 грн. ‒? фіксована частина та
1899 грн. 85 коп. ‒? процентна складова.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 25 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 22 січня 2014 року, позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 10 067 грн.
31 коп. Вирішено питання щодо судових
витрат у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
банку.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог банку, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що відповідачем порушено умови
кредитного договору, внаслідок чого
утворилася заборгованість.

Проте з такими висновками повністю
погодитися не можна.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність ‒? це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Установлено, що 14 вересня 2008 року
ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ
«ПриватБанк» із заявою позичальника,
згідно з якою він отримав кредит у
розмірі 4 тис. грн. зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 12 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.

Строк дії договору становить шість
місяців, тобто з 14 вересня 2008
року до 14 березня 2009 року.

У заяві зазначено, що позичальник
ознайомився та згоден з умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам.

Однак, колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає за необхідне звернути
увагу судів, що наявні у матеріалах
справи Умови не містять доказів щодо
дати їх затвердження та чинності на час
підписання Заяви саме в такій редакції,
що унеможливлює вважати належним
доказом термін позовної давності у 5
років згідно з п. 5.5 Умов; при цьому,
вирішуючи питання щодо правильного
нарахування кредитної заборгованості,
суди повинні врахувати правову
позицію, викладену у постановах
Верховного Суду України від 06
листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 та
від 19 березня 2014 року у
справі № 6-14цс14, що також має суттєве
значення для вирішення спору.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 546, 553, 572
ЦК України виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою,
порукою та заставою.

Неустойка визначається як пенею та
штрафом і є грошовою сумою або іншим
майном, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
зобов'язання. Сплата неустойки є
правовим наслідком у разі порушення
зобов'язання (ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог, у тому
числі про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Отже, застосування строку позовної
давності в один рік щодо стягнення
неустойки обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням до суду, а
починається окремо за кожен день, за
який вона нараховується, у межах строку
позовної давності за основною вимогою.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 551
ЦК України розмір неустойки (штрафу,
пені) може бути зменшений за рішенням
суду, якщо він значно перевищує суму
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3
ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Положеннями ст. 616 ЦК України
передбачено право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника.

При цьому питання зменшення розміру
неустойки вирішується в конкретній
ситуації на підставі певних доказів і
розрахунків.

Зменшуючи розмір нарахованої пені до 05
тис. грн., судом не враховано, що такий
розмір майже вдвічі перевищує суму
основного зобов'язання, - 2 666 грн. 48 коп.

Однак суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214,
303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, не визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та прийшов до передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 25 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

В.М.
Коротун

О.В.
Попович