АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6286/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Костюченко Н.Є. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк»

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 березня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
стягнення суми депозиту та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

16 січня 2006 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» про стягнення суми
депозитного вкладу, грошових сум по
договору та відшкодування моральної
шкоди. Позовні вимоги неодноразово
уточнювались та доповнювались. В
редакції позовних вимог від 22 жовтня 2010
року позивач просив стягнути всього
59724,66 гривень за вкладом та 5000,00 гривень
моральної шкоди. В обґрунтування
позовних вимог послався на те, що ним з
відповідачем був укладений договір про
депозитний вклад від 20 квітня 2005 року №
НОМЕР_1 на суму 10000,00 гривень строком на 3
місяці до 21 липня 2005 року зі сплатою 19,5%
річних. За вказаним договором ним 20
квітня 2005 року за меморіальним ордером
№ 01 внесено до каси банку 10000,00 гривень.
Після закінчення терміну внеску за
вказаним договором банк йому не
повернув і не сплатив суму вкладу та
належні відсотки. Позивач неодноразово
звертався до Правобережного
відділення банку з цього приводу, однак
відповіді не отримав. Тим самим банк, на
його думку, порушив ст. ст. 23, 386, 1058, 1060,
1061, 1074 ЦК України, Закон України «Про
захист прав споживачів», ст. 59 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», укладений договір. На
підтвердження позовних вимог
позивачем надано вказані договір
депозитного вкладу та меморіальний
ордер.

18 січня 2012 року, за наслідками
вирішення справи, рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська у
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено /а.с. 17 - 20, т. 2/.

26 березня 2012 року ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області
апеляційна скарга ОСОБА_2 була
відхилена, рішення Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
18 січня 2012 року залишена без змін /а.с. 42
- 44 т. 2/.

29 серпня 2012 року ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційну скаргу ОСОБА_2 було
задоволено частково. Рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 18 січня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області 26 березня 2012
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції
/а.с. 58 - 61 т. 2/.

У судових засіданнях, з урахуванням
наданих доповнень /а.с. 109 - 112 т. 2/
позивач у позові, а його представник у
судових засіданнях на задоволенні
позову наполягали, просили суд
стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_2 депозитний внесок у
розмірі 10000,00 грн., відсоткову ставку на
депозитний внесок у розмірі 71 625,00 грн., 3
відсотки річних у розмірі 2148, 75 грн. та
завдану моральну шкоду у сумі 5 000, 00 грн.
В обґрунтування викладеного послались
на те, що 20 квітня 2005 року батько
позивача ОСОБА_3, що діяв в інтересах
позивача, уклав у Правобережному
відділені ПАТ КБ «ПриватБанк» договір
депозитного вкладу від 20 квітня 2005 року
№ на суму 10000,00 гривень строком на
3 місяці до 21 липня 2005 року зі сплатою
19.5% річних. З 2005 року відповідач
ухиляється від виплати суми внеску у
розмірі 10 000, 00 грн., належних відсотків
у сумі 71 625, 00 грн., у зв'язку з чим
виникла обумовлена вище
заборгованість, з урахуванням 3
відсотків річних у сумі 2148, 75 грн.,
моральної шкоди у сумі 5 000, 00 грн., а
всього 93 773, 75 грн., яку просив стягнути
на його користь /а.с. 109 - 112 т. 2/.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 березня 2013 року
позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2
депозитний внесок у розмірі 10000,00
гривень, відсоткову ставку на
депозитний внесок у розмірі 71 625,00
гривень, 3 відсотки річних у розмірі 2148,
75 гривень, що разом становить 83 773, 75
гривень.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання стосовно
судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з
апеляційною скаргою на зазначене
рішення суду, де ставить питання про
його скасування та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на те, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22
листопада 2013 року апеляційну скаргу
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 березня 2013 року
змінено та зменшено стягнуту суму до 11
314,34 грн.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 грудня
2013 року рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 04 березня
2013 року змінено в частині стягнення 3%
річних у сумі 2148,75 грн., зменшивши цю
суму до 339,43 грн. та додано цю суму до
визначеної судом апеляційної
інстанції 22 листопада 2013 року суми - 11
314,34грн.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 квітня 2014 року
касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»
відхилено, касаційну скаргу ОСОБА_2
задоволено частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22
листопада 2013 року скасовано та
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 20
квітня 2005 року між батьком позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено договір депозитного
вкладу, за умовами якого ОСОБА_3, в
інтересах позивача та не проти його
волі, що не заперечувалось у судовому
засіданні його представником, передав
відповідачу 10 000 грн. строком на 3 місяці
до 21 липня 2005 року зі сплатою 19,5% річних
/а.с. 4 т. 1/.

Доводи апеляційної скарги, що договір
містить відомості про укладення його
нібито ОСОБА_2, а не ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2, відсутні відомості про особу,
яка укладала договір на користь ОСОБА_2,
та відсутні відомості, що такою особою
був саме ОСОБА_3, а не інша особа, не
можна взяти до уваги, як
необґрунтовані.

Доказів того, що договір депозитного
вкладу від 20 квітня 2005 року було
укладено в супереч інтересам позивача,
або проти його волі, стороною
відповідача надано не було ні в суд
першої , ні апеляційної інстанції.

Факт укладення батьком позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
договору депозитного вкладу
відповідає вимогам п.2.5 Інструкції про
порядок відкриття, використання і
закриття рахунків у національній та
іноземних валютах від 12 листопада 2003
року №492, де зазначено, що у разі
укладання договору банківського
вкладу або договору банківського
рахунку на користь третьої особи банк
ідентифікує особу, що відкриває
рахунок, а особу, на користь якої
укладено договір і відкрито рахунок, -
під час пред'явлення цією особою до
банку першої вимоги або вираження нею
іншим способом наміру скористатися цим
рахунком.

Пунктом 1.4 Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 3 грудня 2003 року № 516,
(далі - Положення) передбачено, що
залучення банком вкладів
(депозитів) юридичних і фізичних осіб
підтверджується: договором
банківського рахунку; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадної книжки; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадного (депозитного)
сертифіката; договором банківського
вкладу (депозиту) з видачею іншого
документа, що підтверджує внесення
грошової суми або банківських металів
і відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно-правовими
актами у сфері банківської
діяльності (банківськими правилами) та
звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 2 гл. 2 розд. ІІІ
Інструкції про касові операції в
банках України, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 14 серпня 2003 року № 337
і зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 5 вересня 2003 року за №
768/8089, яка була чинною на момент
укладення договору депозитного вкладу
- 20 квітня 2005 року, приймання готівки
національної валюти від клієнтів
здійснюється через каси банків за
такими прибутковими касовими
документами: за заявою на переказ
готівки - від юридичних осіб для
зарахування на власні поточні
рахунки, від фізичних осіб - на
поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а
також від юридичних та фізичних осіб -
на рахунки інших юридичних або
фізичних осіб, які відкриті в цьому
самому банку або в іншому банку, та
переказу без відкриття рахунку; за
рахунками на сплату платежів - від
фізичних осіб на користь юридичних
осіб; за прибутковим касовим ордером -
від працівників та клієнтів банку за
внутрішньобанківськими операціями; за
документами, установленими
відповідною платіжною системою: від
фізичних і юридичних осіб - для
відправлення переказу та виплати його
отримувачу готівкою в національній
валюті.

Пунктом 8 гл. 2 розд. ІІІ зазначеної
Інструкції передбачено, що після
завершення приймання готівки
клієнту видається квитанція (другий
примірник прибуткового касового
документа) або інший документ, що є
підтвердженням про внесення
готівки у відповідній платіжній
системі. Квитанція або інший документ,
що є підтвердженням про внесення
готівки у відповідній платіжній
системі, має містити найменування
банку, який здійснив касову операцію,
дату здійснення касової операції (у
разі здійснення касової операції в
післяопераційний час - час виконання
операції), а також підпис працівника
банку, який прийняв готівку, відбиток
печатки (штампа) або електронний
підпис працівника банку, засвідчений
електронним підписом САБ.

Згідно із п. 2.1 Положення грошові кошти
в національній та іноземній валюті або
банківські метали, залучені від
юридичних і фізичних осіб,
обліковуються банками на відповідних
рахунках, відкриття яких здійснюється
банком на підставі укладеного в
письмовій формі договору банківського
вкладу (депозиту) або договору
банківського рахунку та інших
документів відповідно до
законодавства України, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України з питань
відкриття банками рахунків у
національній та іноземній валюті.

При цьому ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України
встановлюють, що банк зобов'язаний
зарахувати грошові кошти, що надійшли
на рахунок клієнта, в день надходження
до банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
встановлений договором банківського
рахунка або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК
України, п. 2.1 Положення відкриття
відповідних рахунків та облікування на
них грошових коштів у національній та
іноземній валюті, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу (депозиту), є
обов'язком банку, відповідно до якого
банк зобов'язаний зарахувати грошові
кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у
день надходження до банку відповідного
розрахункового документа.

Виходячи зі змісту ст. 1059 ЦК України, п.
1.4 Положення, п. 8 гл. 2 розд. III Інструкції
письмова форма договору банківського
вкладу (депозиту) вважається
додержаною, якщо внесення грошової
суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки (сертифіката) чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту, які, у свою чергу, є
підтвердженням про внесення готівки у
відповідній платіжній системі.

При цьому відкриття банківських
рахунків та облікування на них
грошових коштів, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу (депозиту), є
обов'язком банку (ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК
України, п. 2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації
договору банківського вкладу, і як
наслідок, необлікування на рахунку
банку грошових коштів, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу, не можна вважати
недодержанням письмової форми
договору банківського вкладу за
наявності ощадної книжки (сертифіката)
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту, і є підтвердженням внесення
готівки у відповідній платіжній
системі. Відповідні юридичні факти
(відсутність банківських рахунків, і як
наслідок, необлікування на них
грошових коштів, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу) слід
кваліфікувати як невиконання банком
своїх обов'язків за договором
банківського вкладу.

Посилання апелянта щодо неналежного
оформлення ордеру не відповідають
дійсності.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що стороною позивача, в
підтвердження передачі ПАТ КБ
«ПриватБанк» 10 000 гривень за договором
депозитного вкладу від 20 квітня 2005 року
було надано меморіальний ордер /а.с. 5 т.
1/, який відповідає вимогам Інструкції
про касові операції в банках України та
має всі необхідні реквізити.

Отже, суд апеляційної інстанції
відхиляє доводи апелянта про те, що не
було фактичної передачі коштів до каси
банку, оскільки факт передачі грошових
коштів батьком позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ПАТ КБ «ПриватБанк» не викликає у
колегії суддів жодних сумнівів,
знайшов своє підтвердження на підставі
належних та допустимих доказів.

Положеннями ч. 1 ст. 1062 ЦК України
унормовано, що на рахунок за
банківським вкладом зараховуються
грошові кошти, які надійшли до банку на
ім'я вкладника від іншої особи, якщо
договором банківського вкладу не
передбачено інше.

Також, судом першої інстанції
правильно встановлено, що відповідно
до положень договору депозитного
вкладу від 20 квітня 2005 року, такий
договір не містить заборони внесення
грошових коштів третьою особою, що й
було зроблено батьком позивача ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та власне підтверджується
меморіальним ордером /а.с. 5 т. 1/.

Крім того, згідно з висновком
судово-економічної експертизи №
10255/10-19/2264/11-19 від 16 березня 2011 року,
наданий в матеріалах справи
меморіальний ордер від 20.04.2005 року на
ім'я ОСОБА_2 має підпис від імені
відповідального працівника банку, який
завірений діючою печаткою прибуткової
каси № 25 КБ «ПриватБанк» із
зазначенням призначення платежу
«перерахування коштів на вклад» і є
підтвердженням того, що кошти у сумі 10
000 грн. були прийняті установою банку, а
операція по залученню коштів такою, що
здійснена. /а.с. 202-209 т. 1/.

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 16 ЦПК України, одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно
задовольнив позовну вимогу щодо
стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_2 депозитного внеску у
розмірі 10000,00 грн.

Вирішуючи вимогу щодо стягнення
відсоткової ставки на депозитний
внесок у розмірі 71 625,00 гривень, суд
виходив того, що п. 9 Договору
депозитного вкладу від 20 квітня 2005 року
передбачено, що по закінченню строку
вкладу нараховані за строк вкладу
проценти додаються до розміру вкладу і
на одержану суму, з наступного
календарного дня після настання дати,
вказаної у пункті 1 Договору, банк
здійснює нарахування процентів по
ставці вкладу «до запитання» до
моменту повернення вклада вкладнику.

Згідно ч.1 ст. 1060 ЦК України договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Відповідно до вимог ч.5 ст. 1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові ВСУ від 20.11.2013р. №6-129цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для суддів.

З матеріалів справи вбачається, що
банком не були нараховані проценти за
договором і не нараховувались проценти
по ставці «до запитання», а внесені
вкладником грошові кошти досі не
повернуті.

Крім того, колегія суддів враховує і те
що, відповідачем, заперечуючи взагалі
факт укладання між сторонами спірного
Договору, не надавались суду першої
інстанції докази щодо встановлення
відсоткових ставок, які діяли у
Правобережному відділені ПАТ КБ
«ПриватБанк» для подовження
депозитних вкладів, а тому, розрахунок
відсотків за кожний новий строк вкладу
здійснювався судом першої інстанції
за відсотковою ставкою, вказаною у
договорі депозитного вкладу від 20
квітня 2005 року, а саме за ставкою 19,5
відсотків.

Тому, з урахуванням вищевикладеного та
зважаючи, що передача грошових коштів у
сумі 10 000, 00 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк»
відбулась 20 квітня 2005 року, що
підтверджується меморіальним ордером
/а.с. 5 т. 1/, а проценти як за договором,
так і по ставці «до запитання», банком
не нараховувались, а внесені
вкладником грошові кошти банком досі
не повернуті, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає правомірним
нарахування та стягнення відсотків
нарахованих на суму депозитного внеску
за ставкою 19,5% за період з 21 квітня 2005
року по 25 лютого 2013 року /а.с. 109 -112 т. 2/,
що у сумі становить 71 625, 00 грн.

При ухваленні оскаржуваного рішення,
судом першої інстанції було вирішено
питання щодо стягнення з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь позивача 3 %
річних у розмірі 2148, 75 гривень. Суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач своєчасно не виконав свої
зобов'язання щодо повернення суми
депозитного внеску, а відтак, до
спірних правовідносин слід
застосовувати положення ст. 625 ЦК
України, згідно з якою, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Колегія суддів
погоджується із зазначеним висновком
суду першої інстанції, вважає його
обґрунтованим та законним.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що оскільки в частині вирішення
спору про відшкодування моральної
шкоди судове рішення не оскаржується,
тому в силу ст.303 ЦПК України не
переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішеннях суду, протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні
обставини справи, судове рішення
відповідає вимогам норм матеріального
і процесуального права і тому, колегія
апеляційного суду вважає, що згідно до
ст. 308 ЦПК України правових підстав для
скасування рішення не вбачає, а тому,
доводи апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 04 березня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді