Справа № 466/5240/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4289/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В. ,

з участю:
позивача ОСОБА_2, його представника -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 06 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах
недієздатної ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя
особа - Львівська філія публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»,
про зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 06 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, який діє від
імені та в інтересах недієздатної
ОСОБА_4, про зобов»язання ОСОБА_5
оплатити заборгованість за
телекомунікаційні послуги на користь
ПАТ «Укртелеком» в розмірі 1827 грн. 60
коп. відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2,
просить його скасувати з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції не дав належної
правової оцінки письмовим доказам, які
підтверджують факт користування
відповідачем встановленим у його
квартирі телефоном, а відтак, і
підтверджують його обов»язок по оплаті
заборгованості за телекомунікаційні
послуги, оскільки ОСОБА_4 у цій квартирі
не проживає, що підтверджується
відповідними актами. Крім того, на
переконання апелянта, ОСОБА_4, яка
зазначена абонентом у договорі про
надання телекомунікаційних послуг,
такого договору не підписувала. Для
апелянта очевидним є висновок про те,
що ОСОБА_4 в силу наявного у неї
психічного захворювання, яким хворіє з
дитинства, не могла користуватись
телекомунікаційними послугами. На
думку апелянта, правильним і
справедливим було б зобов»язання
відповідача сплатити заборгованість
за вказаний вид послуг, оскільки він
проживає у квартирі і, відповідно,
користується телефоном.

В судове засідання відповідач та третя
особа не з"явилися, про час та місце
розгляду справи були повідомлені у
встановленому процесуальним законом
порядку (а.с.115, 116), клопотань про
відкладення розгляду справи від них не
надходило, що дає апеляційному суду
право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305
ЦПК України, розглянути справу у їхній
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони позивача в підтримання
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є опікуном
ОСОБА_4, яка рішенням Шевченківського
районного суду м.Львова від 14 вересня
2012 року визнана недієздатною (а.с.3, 5).

ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 та
зареєстровані у ній (а.с.44).

Відповідно до договору від 12 січня 1990
року (а.с.85), абоненту ОСОБА_4 було
виділено номер для встановлення
телефонного апарату в квартирі
АДРЕСА_1.

Вказаний договір є чинним і сторонами
не оспорювався.

У відповідності до вказаного вище
договору, абонент зобов»язаний
своєчасно вносити плату за
користування телефоном, за міжміські
телефонні розмови та інші послуги, які
надаються по телефону.

Статтею 509 ЦК України визначено, що
зобов»язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов»язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання
обов»язку.

Зобов»язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ч.2 ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов»язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Цивільні права та обов»язки можуть
виникати також безпосередньо з актів
цивільного законодавства (ч.3 ст.11 ЦК).

У відповідності до ст.511 ЦК України,
зобов»язання не створює обов»язку для
третьої особи.

Таким чином, в силу вказаних вище норм
закону та умов договору, обов»язок по
оплаті за телекомунікаційні послуги
лежить саме на абонентові ОСОБА_4,
оскільки ні договором, ні законом не
встановлено виконання цього обов»язку
іншими особами, зокрема, відповідачем.

Посилання позивача на те, що відповідач
проживає в квартирі, а тому повинен
оплачувати послуги за користування
телефоном, є безпідставним, оскільки
кожна особа є вільною у виборі своїх
цивільних прав, а тому, нав»язувати
особі послуги, якими вона не бажає
користуватись, суперечить нормі ст.12 ЦК
України.

Судом встановлено, що відповідно до
наданого третьою особою розрахунку
заборгованості за вказаний вид послуг
(а.с.91-92), до неї входить в основному
«абонплата», яка є обов»язковою платою
за користування телефоном, незалежно
від того, чи використовує абонент
телефон, чи ні, якщо дія договору не
припинена.

Додаткові послуги, а саме, послуга
«місцезнаходження вулиць», на які
посилається сторона позивача в
обґрунтування своїх вимог, надавались
третьою особою лише у серпні, вересні,
грудні 2010 року, у лютому, листопаді 2011
року та у листопаді, березні 2012 року, і
загальна вартість цих послуг за
спірний період становить 12 грн. 36 коп.
(а.с.91-92).

Однак, вимогу про відшкодування цього
виду телекомунікаційних послуг при
доведеності факту споживання послуги
саме відповідачем, а не абонентом,
останній може заявляти до відповідача
після оплати ним заборгованості третій
особі, а не у спосіб, заявлений ним у
даній справі, оскільки обраний
позивачем спосіб захисту права
суперечить вимогам закону та умовам
договору.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, давши належну оцінку
доказам, які сторони надали в
обгрунтування своїх вимог (заперечень),
не допустив порушень норм
матеріального та процесуального права,
які б були підставою для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а
л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 06 травня 2014 року
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 06 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
_________________ Бойко С.М.

Судді:
_________________ Береза В.І.

_________________Штефаніца Ю.Г.