Номер провадження: 22-ц/785/5758/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсною довідки - рахунку на
автомобіль, відновлення попереднього
становища, визнання права вланості на
автомобіль, зобов'язання повернути
автомобіль, за участі третьої особи -
ОСОБА_4, за об'єднаними позовами ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання правочину
договором купівлі - продажу, визнання
добросовісним набувачем автомобіля,
визнання права власнсоті на
автомобіль, за участю третіх осіб -
ОСОБА_5, ОСОБА_6 за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 07 квітня 2014
року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в
якому просив визнати недійсним
довідку-рахунок №63895 від 29 жовтня 2008
року, згідно з якою ОСОБА_4 на підставі
довіреності від 25.10.2008 року від імені
позивача продано відповідачці
автомобіль марки Lexus ES350 за грошову суму
у розмірі 150 000 гривень; визнати на
вказаний автомобіль право власності;
зобов'язати відповідача повернути
автомобіль, а також зареєструвати його
в органах ДАІ на його ім'я.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на те, що у
серпні 2008 року він прийняв рішення про
продаж належного йому автомобілю марки
Lexus ES350.

Знайомий позивача, ОСОБА_5 дізнавшись
про намір позивача продати авто
запропонував допомогу у вирішенні
цього питання, пояснивши що у нього є
покупець на вказане авто.

Вартість авто була визначена на той
момент у суму 48000 доларів США. Покупцем
зі слів ОСОБА_5 була його знайома на ім'я
«ОСОБА_12». Вона попросила позивача дати
довіреність на керування авто її водію
за прізвищем ОСОБА_6.

26.09.2008 року позивач надав довіреність
на керування на ім'я ОСОБА_6, а ОСОБА_5
передав позивачу в якості задатку 2500
долорів США.

Остаточний розрахунок повинен був
здійснитися через 10 днів після
отримання кредиту ОСОБА_12 (зі слов
ОСОБА_4).

Після цієї дати ніяких коштів позивач
не отримав, а ОСОБА_5 і ОСОБА_12 звалювали
провину один на одного.

На прикінці листопаду 2008 року позивач
прийняв рішення про відміну наданої
ОСОБА_6 довіреності і сповіщення про це
органи ДАЇ. В подальшому він отримав
інформацію про те, що його автомобіль
був знятий з обліку МРЕВ ДАЇ м.
Іллічівська по генеральної
довіреності виданої мною на ім'я ОСОБА_5
у Рівненської області.

Дану довіреність позивач ніколи не
бачив і ні кому її не видавав. Вона
підроблена.

Таким чином, внаслідок незаконних дій
ОСОБА_5 позивач залишився без свого
авто. Відповідно до заочного рішення
Київського районного суду м. Одеси від
17 серпня 2010 року було задоволено позов
ОСОБА_7, до позивач, визнано
довідку-рахунок №638695 від 29 жовтня 2008
року договором купівлі-продажу, згідно
з яким позивач в особі ОСОБА_8 продав
ОСОБА_7 вказаний вище автомобіль за
грошову суму 150000 грн.. Визнано ОСОБА_7
добросовісним набувачем автомобілю.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 23 листопаду 2009 року вказане
заочне рішення було скасоване.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Позивач зазначав, що
він не знав, що його авто продається у
його відсутність.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати, власник має право
витребувати майно від набувача лише у
разі, якщо майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не їхньої волі іншим
шляхом.

Згідно п. 4 с.2 ст. 16 ЦК України способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути відновлення становища, яке
існувало до порушення.

Згідно ч.2 ст. 216 ЦК України, якщо у
зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Таким чином на думку позивача
довідка-рахунок, згідно якої його
автомобіль був зареєстрований за
ОСОБА_7 повинна бути визнана не дійсною,
а ОСОБА_5 повинен сплатити їй отримані
від неї кошти у повному обсязі.

Відповідачка звернулась до суду із
позовними вимогами про визнання
довідки-рахунку №638695 від 29 жовтня 2008
року договором купівлі-продажу
спірного автомобіля, просила визнати
її добросовісним набувачем майна.
ОСОБА_3 також просила також визнати за
нею право власності на автомобіль LEXUS ЕS
350, державний номер НОМЕР_1. В
обґрунтування позову посилалась на те,
що вона є власницею автомобіля LEXUS ЕS 350,
державний номер НОМЕР_1, який придбала
на законних підставах, що
підтверджується довідкою-рахунком №
638695. На сьогоднішній день ОСОБА_2
різними способами намагається
відібрати (витребувати) у неї
автомобіль, який вона, як добросовісний
набувач, придбала на законних
підставах. З огляду на зазначене,
ОСОБА_3 просить визнати за нею її право
власності на автомобіль LEXUS ЕS 350,
державний номер НОМЕР_1, оскільки
відсутні правові підстави
витребовувати цей автомобіль з її
володіння.

Третя особа ОСОБА_4 заперечував проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
вважав їх необґрунтованими, при цьому
вказував на наявність підстав для
задоволення позову ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
автомобіль марки Lexus ES 350, державний
номер НОМЕР_1. У задоволенні інших
позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 в повному обсязі. Відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

ОСОБА_2 та його представник в судове
засідання не з'явилися. Від
представника ОСОБА_2 надійшла заява про
відкладення розгляду справи в зв'язку з
зайнятістю в іншому судовому
засіданні. Колегією не визнано
поважною неявку представника ОСОБА_2 в
судове засідання в зв'язку з ненаданням
до заяви доказів які б підтверджували
його зайнятість в іншому судовому
засіданні.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та задовольняючи позов
ОСОБА_3, суд першої інстанції посилався
на те, що предметом спору є автомобіль
марки Lexus ES 350, державний номер НОМЕР_1,
який нині зареєстрований та перебуває
у володіння ОСОБА_3 відповідно до
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 від 29.10.2008
року.

Первинно зазначений автомобіль
належав позивачу - ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3 від 07.09.2007
року.

У серпні 2008 року позивач прийняв
рішення про продаж належного йому
автомобіля марки Lexus ES350. Перебуваючи у
товариських стосунках з третьою особою
- ОСОБА_4, позивач вирішив продати
спірний автомобіль за його допомогою.

Однією з умов домовленості продажу
спірного автомобіля між позивачем та
третьою особою - ОСОБА_4 було оформлення
довіреності на ім'я ОСОБА_6 Згідно
довіреності від 26 вересня 2008 року,
посвідченої приватним нотаріусом
ОСОБА_11, позивач ОСОБА_2, передав
належний йому автомобіль у володіння
та користування вказаній особі, що було
однією з умов продажу спірного
автомобіля.

Видавши на ім'я ОСОБА_6 довіреність на
управління вказаним транспортним
засобом, автомобіль вибув із володіння
власника за його волею, оскільки таким
чином позивач свідомо передав права на
це майно третій особі. При цьому, як
визнав у судовому засіданні ОСОБА_2, він
дійсно мав намір продати свій
автомобіль, а після того, як третя особа
ОСОБА_4 знайшов покупця, він передав
останньому ключі від автомобіля,
техпаспорт, копію свого паспорта
громадянина та довідки про номер
платника податків. Зазначені обставини
підтверджені також показаннями
третьої особи ОСОБА_4, якого за його
згодою було допитано у судовому
засіданні в якості свідка.

ОСОБА_2 також визнав, що за проданий
автомобіль отримав грошові кошти в
сумі, еквівалентній 7 000 доларів США: у
вересні 2000 та в листопаді 5000 доларів.

Передача вказаного автомобіля третім
особам була однією з умов продажу
спірного майна між позивачем та
третьою особою - ОСОБА_4 ОСОБА_2, маючи
намір продати спірний автомобіль, у
зв'язку із цим передав його ОСОБА_4, з
власної волі. При цьому, позивач
підтвердив, що перебував з ОСОБА_4 у
довірчих стосунках, маючи з ним
знайомство та товаришуючи з ним
тривалий час.

Позивач отримував від довірених осіб в
різний час грошову суму еквівалентну
7000 доларів США. Використання ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 довірчих стосунків з ОСОБА_2 за
відсутності заперечень з його боку -
надали їм можливість фактично
виступати від власного імені та
реалізувати спірний автомобіль
відповідачу - ОСОБА_3

Позивач зобов'язаний був проявити
належний рівень обачності при виборі
контрагенту, а тому саме на цю особу має
бути покладено ризик випадкової втрати
майна у зв'язку з неправомірними діями
третіх осіб. ОСОБА_2 не виявив обачності
та проявив недбалість під час обрання
контрагента, видачі довіреності та
передачі спірного автомобіля третім
особам у володіння та користування.

Спірний автомобіль вибув з володіння
ОСОБА_2 за його волею, яка була
спрямована саме на продаж вказаного
автомобіля способом, що попередньо
обумовлений між позивачем та третіми
особами.

Почеркознавчою експертизою
встановлено, що у довіреності від 25.10.2008
року, на підставі якої було вчинено
продаж автомобіля відповідачу, підпис
та запис прізвища від імені ОСОБА_2
виконано не ним, а іншою особою. Суд
першої інстанції вважав, що факт
продажу ОСОБА_4 за підробною
довіреністю на розпорядження спірним
транспортним засобом відповідачу не
впливає на її добросовісність, як
набувача спірного автомобіля.

Спірний автомобіль відчужено за
допомогою використання зазначеної
довіреності, яку було внесено до
державного реєстру довіреностей, з
огляду на що відповідачка була
позбавлена можливості передбачати, що
придбала майно у неуповноваженої
особи. При цьому діє презумпція
правомірності правочину, допоки
протилежне не буде встановлено
рішенням суду: це правило поширюється й
на довіреності, що є одностороннім
правочином. Такий висновок додатково
підтверджується наступним.

Спірний автомобіль є рухомим майном, а
тому сторона, як пересічний набувач,
має виходити з презумпції
правомірності такого володіння, якщо
автомобіль компетентними органами за
заявою власника не оголошено у розшук,
відсутня заборона скасовувати його
реєстрацію в державному органі, не
застосовано його арешт. Спірний
автомобіль за волею власника
правомірно заходився у сторонніх осіб,
на час зняття з обліку цього
транспортного засобу у розшук за
заявою ОСОБА_2 не оголошувався, арешт не
накладався, таким чином у відповідача
були відсутні достатні підстави
вважати, що володільці спільного
автомобіля діють неправомірно або без
прямої чи опосередкованої згоди
власника.

Зазначені обставини надали
відповідачу ОСОБА_3 усі підстави
вважати третю особу такою, якій
належить повне право здійснювати
відчуження зазначеного автомобіля.

Відповідно до ст. 388 ЦК набувач
визнається добросовісним, якщо він не
знав, що особа, у якої він придбав річ,
не мала права її відчужувати. Отже,
набувач є добросовісним, якщо він не
знав і не повинен був знати про
незаконність свого володіння.

У відповідності до правила ч. 5 ст. 12 ЦК
України якщо законом встановлені
правові наслідки недобросовісного або
нерозумного здійснення особою свого
права, вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

В разі невстановлення судом іншого в
цьому провадженні, особа вважається
такою, яка є добросовісним набувачем
майна, що дає підстави стверджувати про
наявність презумпції добросовісності
набувача.

За наслідками судового розгляду не
отримано належних доказів того, що
набувач ОСОБА_3 діяла під час придбання
спірного автомобіля недобросовісно,
мала або за всіма обставинами повинна
була мати підстави для об'єктивних
сумнівів в правомірності дій продавця,
а рівною мірою - мати підстави для
сумнівів у правомірності набуття нею
права власності стосовно спірного
об'єкту.

Обставина щодо отримання ОСОБА_2
грошових коштів в сумі, еквівалентній 7
000 доларів США за проданий автомобіль
визнана усіма учасниками, зокрема, й
самим позивачем, що є підставою для
висновку, що це майно відчужене
оплатно.

Обставини повної або часткової оплати
за продане майно не мають правого
значення за заявленими позовними
вимогами, а лише дають підстави ОСОБА_2
звернутися з вимогою до ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 про стягнення несплачених
грошових сум за відчужений автомобіль.

ОСОБА_2 скористався у іншому судовому
провадженні, заявивши про таку вимогу у
кримінальному провадженні в якості
цивільного позивача у справі, що
перебуває в провадженні Малиновського
районного суду м. Одеси. Остання
обставина додатково позбавляє
заявлені в цьому провадженні вимоги
ОСОБА_2 про витребування майна
обґрунтованості. В цьому суд має
визнати наявним процесуальне
зловживання з його сторони, що знайшло
свій прояв в одночасному заявлені
взаємовиключних вимог: в одному
провадженні позивач ОСОБА_2 вимагає
повернення автомобіля, а в іншому -
вимагає стягнення грошових коштів за
цей самий автомобіль.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про недоведеність доводів
позивача, що спірне майно придбане на
безвідплатних підставах, оскільки це
спростовується як самими позивачем,
так і письмовими доказами.

Суд першої інстанції не вважає
слушними доводи представника позивача
щодо того, що не було укладено належним
чином договору купівлі-продажу
автомобіля, оскільки принципове
значення має саме доведення факту
характеру оплатності придбання майна.

Обставини вибуття спірного автомобіля
з володіння колишнього власника, а
також набуття його відповідачкою дають
підстави для визнання ОСОБА_3
добросовісним набувачем спірного
автомобіля, який вона придбала на
відплатній підставі.

Таке тлумачення норм права та правові
наслідки повною мірою узгоджуються з
обов'язковою для суду та сторін
правовою позицією. Згідно із правовою
позицією, яку Верховний Суд України
сформулював на засіданні Судової
палати у цивільних справах 21 листопада
2012 року за наслідками розгляду справи
№ 6-136цс12, правове значення для
вирішення спору про витребування майна
з володіння добросовісного набувача
(ст. 388 ЦК України) має встановлення
судом факту вибуття майна з володіння
власника - позивача по справі, поза його
волею.

У відповідності до правової позиції,
сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від
28.01.2013 року Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, власник майна не
може витребувати його з незаконного
володіння іншої особи за сукупної
наявності трьох умов: а) набувач має
бути добросовісним набувачем він не
повинен знати, що купує майно не у
власника; б) майно має бути
придбане за гроші, тобто повинно бути
саме купленим; в) власник має втратити
володіння цим майном із власної волі,
тобто майно має бути передане
власником за договором (схову,
майнового найму) іншій особі, яка б
продала його добросовісному
набувачеві.

За правилом ст. 388 ЦК України позивач не
вправі витребувати спірне майно від
добросовісного набувача ОСОБА_3, яка
придбала його на відплатній підставі,
оскільки спірний автомобіль вибув з
його володіння за його волею,
направленою на вчинення дії з продажу
автомобіля, за попередньою
домовленістю з ОСОБА_4 та ОСОБА_6

В силу ст.330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього,
ОСОБА_3, набула право власності на
спірний автомобіль.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідачка набула спірне майно за
відплатним договором, є добросовісним
набувачем, спірне майно вибуло з
володіння власника та особи, якій він
передав це майно у володіння за їх
волею, відсутні підстави для
витребування спірного майна від
відповідачки, що є безумовною
підставою для набуття нею права
власності на таке майно у порядку та з
підстави, передбаченої у статті 330 ЦК
України.

Враховуючи наведене суд першої
інстанції вважав позовні вимоги
позивача не доведеними належним чином
та такими, в задоволенні яких необхідно
відмовити; позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині вимоги про визнання права
власності обгрунтованими.

В решті позовних вимог відповідачки
суд першої інстанції відмовив,
оскільки такий спосіб захисту
цивільних прав не передбачений
законодавством.

За первинним позовом ОСОБА_3 просила
суд підтвердити її право правомірного
набувача права власності на спірний
автомобіль. Результатом розгляду цього
позову мало бути або підтвердження, або
спростування того факту, що ОСОБА_3 за
результатом укладення вказаного
договору набула право власності на
автомобіль.

Подавши новий позов, відповідач
фактично змінила підставу заявлених
раніше вимог, уточнивши їх зміст та
привівши у відповідність до переліку
можливих способів захисту права,
передбачених статтею 16 ЦК України.

Вимога про визнання ОСОБА_3
добросовісним набувачем автомобіля є
некоректною, оскільки не може
вважатися передбаченим законом
способом захисту цивільного права;
така обставина є лише однією з умов
задоволення іншого позову - про
визнання права власності на спірний
автомобіль.

З огляду на наведене суд першої
інстанції не вважав позов ОСОБА_3 про
визнання права власності на автомобіль
від 21.03.2014 року повною мірою новим
позовом, а є зміною підстав позову з
метою захисту свого порушеного
цивільного права.

Позивачем не доведено та не зазначено
моменту, з якого, на його думку,
розпочався перебіг строку позовної
давності за вимогою відповідачки про
визнання за нею права власності на
спірне майно, що виключає можливість
встановлення факту спливу такого
строку.

За загальним правилом, визначеним ч.1
ст.261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

У відповідності до зазначеної норми
позивачем не було доведено, коли саме
відповідачка довідалася, або могла
довідатися про порушення її права
власності, або про вади набуття нею
прав на спірний автомобіль.

Обставини, які могли б свідчити про
порушення права власності
відповідачки та їх оцінка у такій
якості, у будь-якому випадку носять
суб'єктивний характер особи - суб'єкта
права, а, отже і визначається нею самою
з огляду на характер дій, певні
обставини, їх тривалість, тощо, що може
свідчити у тому чи іншому випадку про
порушення права, як такого.

Обставина пропущення відповідачкою
строків позовної давності за вказаною
вимогою не доведена.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, однак не
погоджується з підставами якими
керувався суд ухвалюючи рішення.

Судом встановлено, що 25.10.2008 року
приватним нотаріусом Млинівського
районного нотаріального округу (т.1 а.с.
164) посвідчена довіреність, відповідно
до якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_5
користуватись та розпоряджатись
належним йому на праві власності
автомобілем Lexus ES 350 (далі Довіреність).
Зазначена Довіреність в установленому
порядку недійсною не визнавалась.
Зазначення у висновку експерта, що у
вказаній Довіреності підпис та запис
прізвища від імені ОСОБА_2 виконано не
ним, а іншою особою, не свідчить про її
недійсність, без відповідного судового
рішення.

ОСОБА_5 на підставі Довіреності зняв
автомобіль з реєстраційного обліку та
продав ОСОБА_3

ОСОБА_3, набула право власності на
спірний автомобіль за договором
купівлі продажу, підтвердженням чому є
довідка-рахунок №638695 від 29 жовтня 2008
року (т.1 а.с. 154) та отримала свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу (т.
1 а.с. 31).

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України
- право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Оскільки ОСОБА_3 придбала спірний
автомобіль на підставі дійсної на час
розгляду справи Довіреності, відсутні
підстави для визнання недійсною
довідки-рахунку №638695 від 29 жовтня 2008
року. Крім того довідка-рахунок є
документом який лише засвідчує та
підтверджує укладення договору
купівлі-продажу.

В силу ст.330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 як
зазначалося вище не оспорюваласть
Довіреність, відсутні підстави для
визнання недійсною довідку-рахунок
№638695 від 29 жовтня 2008 року, колегія
вважає, що відсутні підстави і для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
витребування автомобіля у ОСОБА_3, та
визнання за ОСОБА_2 права власності на
спірний автомобіль.

Колегія вважає, що суд прийшов до
помилкового висновку частково
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
визнаючи на нею право власності на
автомобіль марки Lexus ES 350, державний
номер НОМЕР_1.

Як зазначалося вище ОСОБА_3 придбала
зазначений автомобіль на підставі
договору купівлі-продажу та отримала
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу. Повторне
визнання права власності діючим
законодавством не передбачено. З
зазначених обставин не підлягають
задоволенню і позовні вимоги вимогами
ОСОБА_3 про визнання довідки-рахунку
№638695 від 29 жовтня 2008 року договором
купівлі-продажу спірного автомобіля,
визнати добросовісним набувачем майна.

Колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги про пропуск ОСОБА_3 позовної
давності для звернення до суду є
помилковими, оскільки ОСОБА_3
звернулася в суд з дотриманням строку
позовної давності, та всі її вимоги є
похідними від первісних позовних вимог
заявлених 30.07.2009 року (т.1 а.с. 32).

На підставі наведеного колегія
скасовує рішення суду першої інстанції
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволені як позовних вимог
ОСОБА_2 так і позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п. 2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково. Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 07 квітня 2014
року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді
О. А. Ступаков

В. А. Станкевич

О. Д. Варикаша