У х в а л а

ІМенем УКраїни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на утримання повнолітнього
сина на період навчання, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання повнолітнього
сина на період навчання, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Миргородського міськрайонного суду
Полтавської області від 30 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 10 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом. Зазначала,
що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Останній досяг
повноліття, навчається на третьому
курсі денного відділення
Миргородського художньо-промислового
коледжу імені М.В. Гоголя і в зв'язку з
цим потребує матеріальної допомоги від
батька, так як заробітної плати матері
не вистачає на утримання сина та оплату
витрат пов'язаних з його навчанням.
Посилаючись на те, що ОСОБА_4
добровільно матеріальної допомоги на
утримання сина не надає, просила
задовольнити позов.

ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про стягнення на його
користь аліментів на утримання
повнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 50 %
від заробітку відповідача.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 30 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 10 лютого 2014
року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти в розмірі 300 грн щомісячно на
утримання повнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчатись,
починаючи з 27 листопада 2013 року на
період навчання до 31 січня 2015 року, але
не більше ніж до досягнення останнім 23
років. У задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено. Вирішено питання про
стягнення судового збору.

ОСОБА_4 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення по суті спору.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_3, апеляційний суд погодився із
його висновком про те, що обов'язок
утримувати дитину у разі продовження
навчання покладається на обох батьків.
Оскільки ОСОБА_5 навчається в
Миргородському художньо-промисловому
коледжі імені М.В. Гоголя, то судом
стягнуто на користь ОСОБА_3 на
утримання сина аліменти у розмірі 300
грн до досягнення останнім 23 років.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у шлюбі, в період якого в них
народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
проживає разом із матір'ю і навчається
в Миргородському
художньо-промисловому коледжі імені
М.В. Гоголя.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо
повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу. Право на
утримання припиняється у разі
припинення навчання. Право на
звернення до суду з позовом про
стягнення аліментів має той з батьків,
з ким проживає дочка, син, а також самі
дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 199
СК України право на звернення до суду з
позовом про стягнення аліментів має
той з батьків з ким проживає дочка та
син. За змістом зазначених статей
ОСОБА_3 має право звернутися з позовом.
Однак, такий позов міг бути поданий в
інтересах повнолітнього, який повинен
бути позивачем у зазначеній справі, а з
врахуванням того, що останній є
дієздатним, то аліменти мають бути
стягнуті на його, а не інших осіб,
користь, і тоді, коли такі особи
наділені правом звернення до суду з
позовом в інтересах інших осіб.

Право на звернення до суду з позовом не
наділяє таку особу правом
матеріально-правової вимоги до
відповідача, у своїх інтересах, в т. ч. і
щодо стягнення аліментів на свою
користь.

Ці положення закону при вирішенні
позову ОСОБА_3 не враховані, аліменти
стягнуті на користь матері
повнолітнього, ОСОБА_5 брав участь у
розгляді справи як третя особа, а не
позивач.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суди також не врахували
положень чинного законодавства якими
визначено обставини за яких можливе
стягнення аліментів на повнолітніх
дочку (сина) та порядок звернення з
позовом про їх стягнення.

В рішенні суду першої інстанції
вказано, що ОСОБА_4 не має права на
стягнення аліментів на утримання сина
та що ОСОБА_3 надає останньому допомогу
добровільно.

Між тим, у рішенні суду конкретно не
зазначено, чому позивач не має права на
стягнення аліментів, зокрема з тих
підстав, що право на отримання
аліментів належить самому
повнолітньому, а не його батькам, не
встановлено в якому розмірі потребує
матеріальної допомоги повнолітній, яку
допомогу йому може надати мати та в
якому розмірі вона надає її йому
добровільно.

При перевірці законності рішення суду
першої інстанції апеляційний суд
відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
допущених помилок не усунув.

Погодившись з рішенням суду в цій
частині суд апеляційної інстанції
вказав, що ОСОБА_4 не доведено, що син
перебуває на його утриманні.

Між тим, зазначена обставина при
вирішенні вимог про стягнення
аліментів на утримання повнолітніх
дочку (сина) правового значення не має.

В даному випадку має встановлюватись
потреба повнолітніх дочки (сина) у
матеріальній допомозі у зв'язку з
продовженням навчання та можливість
надання такої допомоги кожним з
батьків.

Наведені порушення судами норм
процесуального права (ст. ст. 3, 10, 60, 179
ЦПК України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
оскаржувані судові рішення не можуть
вважатись законними і обґрунтованими
та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 30 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 10 лютого 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:
О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук Д.О. Остапчук