Справа № 371/1927/13-ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко В.М.Провадження №
22-ц/780/3842/14 Доповідач у 2
інстанції Суханова Є.М.Категорія 56
УХВАЛА

Іменем України

16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Данілова О.М.,Мережко М.В.,

при секретарі: Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи з апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Миронівського
районного суду Київської області від 09
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Приват Банк» про захист
прав споживачів, визнання
кредитно-заставного договору
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з названим позовом, мотивуючи
вимоги тим, що 02.06.2008року між ним та
відповідачем був укладений
кредитно-заставний договір №DN81AR24170037
про отримання кредиту в сумі 44573,05
виходячи з 9,6 річних з кінцевим
терміном погашення 01 червня 2015року, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором згідно
акта-прийому передачі передано
автомобіль ВАЗ 21099, 2008року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1.

Вважає, що вказаний договір укладений з
порушенням чинного законодавства
України, які дають підстави визнати
спірний договір недійсним, а саме:
порушення вимог ст.628 ЦК України, ст.11
Закону України "Про захист прав
споживачів", згідно яких договір
повинен містить всі обов'язкові умови:
порядок зміни і припинення його дії;
детальний розпис вартості кредиту;
річну відсоткову ставку кредиту.

Під час укладення договору було
порушено порядок розрахунку та
погодження сторонами ціни договору,
зокрема, встановлення загальної
сукупної вартості кредиту та
погодження вартості послуг банку. Ціна
є істотною умовою договору, а тому у
випадку порушення законодавства в
частині формування та погодження ціни
договору, він є недійсним в цілому
відповідно до ст.ст.203 ч.1, 215 ч.1, 217 ЦК
України.

Укладання спірного договору стало
наслідком нечесної підприємницької
практики зі сторони банку, яка полягає
також у вчиненні дій, які є проявом
недобросовісної конкуренції згідно ч.1
ст.19 Закону України "Про захист прав
споживачів"

У судове засідання позивач та його
представник не з'явилися, про день, час
і місце судового розгляду повідомлені
належним чином, до суду надійшла заява
про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача Штронда А.М
позов не визнав і пояснив, що укладений
кредитно-заставний договір відповідає
вимогам чинного законодавства, кожен
аркуш договору підписаний позивачем,
йому вручено графік погашення кредиту,
що є невід'ємною частиною договору.
Позивач належним чином зобов'язання за
кредитним договором не виконує, у
зв'язку з чим ним 15.06.2009року був
переданий банку для продажу
автомобіль, який проданий 23.10.2009року за
32 500грн., ці кошти пішли на погашення
кредиту. Коштів, виручених від продажу
автомобіля було недостатньо для
погашення кредиту в повному обсязі, а
тому станом на 29.03.2013року за позивачем
рахувалась заборгованість у сумі 59
793,72грн. Рішенням суду від 29.03.2013року ці
кошти стягнуто з позивача на користь
банку.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 09 квітня 2014 року
позов ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приват Банк» про захист прав
споживача, визнання недійсним
кредитного-заставного договору
залишено без задоволення.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст.55 Закону України "Про банки
та банківську діяльність" відносини
банка з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами Нацбанку
України і договорами між клієнтом та
банком.

За кредитним договором банк
зобов'язується видати грошові
кошти(кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюється договором(ст.1054 ЦК
України)

З матеріалів справи вбачається, що
02.06.2008року між ЗАТ КБ "Приватбанк",
правонаступником якого є ПАТ "КБ
Приватбанк", та ОСОБА_2 укладено
кредитно-заставний договір № DN81AR24170037,
за умовами якого позивач отримав
кредит у сумі 44 573,05грн. зі сплатою
відсотків за користування ним.

Згідно п.17.1.3. Договору метою кредиту є
придбання позичальником автомобіля.

Для забезпечення повного і своєчасного
виконання позичальником зобов'язань за
договором позичальник надає банку
предмет застави, предметом застави є
автомобіль ВАЗ 21099, 2008року випуску, д.н.з
АІ 6558 ВО.

Згідно п.17.1.9 договору сплата платежів
повинна здійснюватись з 2 по 6 число
кожного місяця.

За правилами частини першої статті 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України:

-зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

-волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; -правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів»
передбачає, що відносини, які витікають
із договорів про надання
фінансово-кредитних послуг для
задоволення власних побутових потреб
громадян, у тому числі про надання
кредитів, регулюються положеннями
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Згідно ст.18 Закону України «Про захист
прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про установлення обов'язкових
для споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору(п.10)

На вказану обставину посилаються як на
підставу своїх вимог позивач-апелянт.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір
вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами у потрібній в
належних випадках формі згоди з усіх
істотних умов договору.

Як вбачається з копії договору, при
його укладенні сторони досягли згоди
щодо всіх істотних його умов. Кожний
аркуш договору підписаний і позивачем,
що свідчить про те, що він погодився з
умовами укладення договору.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами. З
моменту укладення договору позивач
виконував всі його умови, ніяких вимог
до банку про зміну умов договору не
надсилав.

Крім того, колегія суддів приймає до
уваги, що 02.06.2008року
апелянтом-позивачем та відповідачем
був підписаний графік погашення
кредиту, згідно якого, апелянт
сплачував кредит з 06.07.2008 року до
порушення ним виплат по кредитному
договору.

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська
стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства КБ
"ПриватБанк" заборгованість за
кредитним договором №DN81AR24170037 від
02.06.2008року у розмірі 46 793грн. 72коп.
Вказане рішення набрало законної сили
09.04.2013року і позивачем не
оскаржувалось.

Згідно цього рішення, заборгованість
ОСОБА_2 станом на 09.01.2013року по тілу
кредиту становила 18 458,03 грн., тобто він
кілька років сплачував кредит за цим
кредитним договором і його
влаштовували умови виплати отриманого
кредиту.

Інформація споживача про наявні форми
кредитування, податковий режим сплати
процентів та недоліки схем
кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» повинна надаватися
споживачу до укладення договору, але
ненадання банком такої інформації
споживачу не є підставою визнання його
недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
ЦК України.

Судом першої інстанції було
встановлено, що при укладенні договору
сторонами було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, обидві сторони на момент
укладення договору мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасників було вільним
та відповідало їх внутрішній волі,
правочин був спрямований на отримання
позивачем кредиту для купівлі
автомобіля та його погашення згідно
умов даного договору.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За таких підстав, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави для
визнання договору недійсним, оскільки
його умови відповідали вимогам діючого
законодавства.

Нових доказів або обставин, які б могли
призвести до скасування рішення суду
та ухвалення нового про задоволення
позову, апелянт не навів.

Апеляційна скарга не обґрунтована та
задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Миронівського районного суду
Київської області від 09 квітня 2014 року
відхилити.

Рішення Миронівського районного суду
Київської області від 09 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: