Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:
головуючого судді: Мазурик О.Ф.,
суддів: Прокопчук Н.О.,
при секретарі: Калініна Я.М.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи: Відділ опіки та
піклування Шевченківської районної у
м. Києві державної адміністрації,
Комунальне підприємство
Шевченківської районної у м. Києві ради
«Житлово-експлуатаційна контора
«Дегтярівська», ВГІРФО
Шевченківського району м. Києва про
усунення перешкод у користуванні
В листопаді 2013 ОСОБА_2 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом зняття відповідача разом з її
малолітньою дитиною з реєстрації за
В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його
дружина ОСОБА_4 і в порядку розподілу
спадкового майна спадкоємцем квартири
по АДРЕСА_1 став позивач, а відповідач
(дочка його померлої дружини) отримала
грошову компенсацію за свою частку
спадкового майна. Разом з тим,
відповідач не знялася з реєстрації в
квартирі, належній позивачеві, та
зареєструвала в ній свого сина, хоча
проживає зі своїм чоловіком в іншому
помешканні, та не несе витрат по
утриманню спірної квартири.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року в
задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій
зазначив, що рішення суду є незаконним
та необґрунтованим, ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, без повного
з'ясування фактичних обставин справи.

В обґрунтування апеляційних вимог
вказав на те, що при ухваленні рішення
судом не взято до уваги той факт, що дії
відповідачки порушують право
власності ОСОБА_2

Крім, цього як на підставу скасування
рішення, зазначав, що суд першої
інстанції не врахував норми ст. 383, 391 ЦК
України, які надають власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав.

Просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_1 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав, з підстав викладених у ній
та просив задовольнити.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився,
причини неявки суду не повідомив.

Треті особи, належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, в судове засідання своїх
представників не направили, причини
неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача та представників третіх
осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

У вищевказаній квартирі
зареєстрованими значаться ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
Власник квартири ОСОБА_2, в квартирі
проживає без реєстрації (а.с.11).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК
України регламентовано, що власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Статтею 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня 2003
року (далі - Закон) зазначено, що зняття
з реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі:

заяви особи або її законного
представника;

судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що
надійшов з органу державної реєстрації
актів цивільного стану, або документа
про смерть, виданого компетентним
органом іноземної держави,
легалізованого в установленому
порядку;

інших документів, які свідчать про
припинення:

підстав для перебування на території
України іноземців та осіб без
громадянства;

підстав для проживання або перебування
особи у спеціалізованій соціальній
установі, закладі соціального
обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим
приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст.7 даного
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
за судовим рішенням залежить, зокрема,
від вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405
ЦК України).

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
16.01.2012 року у справі № 6-57 цс11, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов`язковою для застосування всіма
судами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог щодо зобов'язання
відповідача усунути перешкоди у
користуванні квартирою шляхом зняття з
реєстраційного обліку відповідача,
оскільки, у даному випадку, порушенні
права позивача підлягають захисту саме
шляхом визнання відповідача такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням.

За вказаних обставин та наведених норм,
судова колегія приходить до висновку,
що розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону дійшов правильного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову, про що
ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції відповідають
обставинам справи та нормам
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відмовляючи в позові, суд першої
інстанції не врахував норми ст. 383, 391 ЦК
України, які надають власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав правильність висновків суду
не спростовують, оскільки позивач є
власником, а відповідач користувачем
спірного жилого приміщення і при
відсутності рішення про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірним жилим приміщення,
позовні вимоги про його зняття з
реєстраційного обліку задоволенню не
підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/31966/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8878/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гриньковська Н.Ю.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.