Коростенський міськрайонний суд
Житомирської області
вул. Сосновського,38 м. Коростень
Коростенський район Житомирська
провадження №2/279/770/14
Справа № 279/1398/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі головуючого судді Волкової
Н.Я.

з секретарем
Прокопчук І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Коростені
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Акціонерного комерційного
інноваційного банку «Укрсиббанк»,
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» про захист прав
споживача, визнання кредитного
договору та договору іпотеки
недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 04.03.2014 року звернувся до суду з
позовом, зазначивши, що 03.07.2008 року між
ним та Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк»
(далі: відповідач-1) було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0 про отримання кредитних коштів
в сумі 40700 доларів США строком
повернення до 03.07.2012 року або
достроково зі сплатою 14% річних за
користування кредитом. Також було
укладено іпотечний договір, предметом
якого є квартира АДРЕСА_1. Вважає, що
відповідачем-1 були порушені його
права, а саме: кредитний договір за
змістом і текстом не відповідає
законодавству України, інтересам та
волі позивача, порушує його права та
законні інтереси.

Предметом кредитного договору можуть
бути лише грошові кошти, а не речі.
Грошовою одиницею України є гривня, в
іноземна валюта - це не грошова одиниця,
а річ. Іноземна валюта не може бути
предметом договору споживчого кредиту.
Було порушено істотну умову договору,
що стосується його предмету. Договори
про отримання кредиту в іноземній
валюті суперечать закону.
Невідповідність договору споживчого
кредиту вимогам закону в момент його
укладення тягне за собою недійсність
такого договору. Закон встановлює
правила про виконання грошового
зобов'язання виключно у гривнях. Кредит
для придбання рухомого і нерухомого
майна є споживчим кредитом.
Недійсність договору споживчого
кредиту тягне за собою і недійсність
інших, укладених на його виконання.
Правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний недійсним. Валютні
операції проводяться на підставі
ліцензії НБУ, надання та одержання
кредиту в іноземній валюті можливо при
отриманні індивідуальної ліцензії. При
оформленні кредитного договору
працівники відповідача-1 його не
попередили про ризики, які можуть
виникнути через отримання валютного
кредиту, чим було порушено його право
як споживача на інформацію. Позивача не
було повідомлено про умови надання
кредиту, не було попереджено що послуги
його не задовольнятимуть його інтереси
і вимоги, що вартість кредиту може
істотно зрости, що призвело до того, що
ним було придбано продукцію (кредит),
яка не має потрібних властивостей.
Договір не містить умов про порядок
його припинення, умов по порядок змін
його умов. Умова договору про право
відповідача-1 на зміну процентної
ставки в бік її збільшення з власної
ініціативи поставила позивача в момент
його підписання в невигідне становище.
Договір не містить умов, які б
регулювали відповідальність
відповідача за невиконання чи
неналежне виконання договору.

Просив визнати договір про надання
споживчого кредиту від 03.07.2008 року та
договір іпотеки від 03.07.2008 року
недійсними з моменту укладення.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав з вищезазначених
підстав та просив їх задовольнити.

Пояснив, що не являється юридично
обізнаною людиною та не розуміється у
всіх тонкощах отримання кредиту.
Вважає укладений ним з банком кредит
недійсним, оскільки видача кредитів у
валюті на споживчі потреби заборонена,
на видачу валютного кредиту банк мав
отримати індивідуальну ліцензію,
вартість отриманого ним кредиту на
даний час зросла у 2,5 рази у зв'язку з
ростом курсу долару, при укладанні
договору банк знав, що буде відбуватись
девальвація валюти, тому навмисно
видав валютний кредит при цьому не
обумовивши такі обставини як
форс-мажорні, якщо б він прогнозував
такі зміни в економічній та політичній
ситуації країни, то кредит ні в якому
разі б не брав. В даний час його
переслідує колекторська компанія, яка
здійснює тис на нього, погрожує йому та
його родині через неповернення
кредиту. Отримуючи кредит він мав та і в
даний час має намір його повернути,
однак через скрутне становище (отримує
лише пенсію), стан здоров'я (являється
інвалідом) сімейні обставини (утримує
двох дітей), зміни в державі не має
такої змоги. Він не проти того, щоб
віддавати кредит, але зробити це в
умовах, що змінились, не в змозі. За
отриманням кредиту до відповідача
звернувся тому, що запропоновані ним
умови його повернення влаштували його.
Кредит в іноземній валюті передбачав
меншу процентну ставку. Примусу при
укладені договору на нього ніхто не
чинив, добровільно писав заяву про
видачу кредиту в іноземній валюті,
підписував договір, його влаштував і
запропонований графік повернення
кредиту. Однак, коли курс долару в
порівнянні з гривнею почав зростати, то
умови кредиту його перестали
влаштовувати, оскільки вже не міг
належним чином дотримуватись графіку
погашення. Двічі з банком укладав
договори про реструктуризацію боргу,
однак, як з'ясувалось, погашались лише
прострочені платежі, а тіло кредиту не
зменшувалось. Достроково погасити
кредит можливості також не має.

Вважає, що банківські працівники
передбачали таку ситуацію, що вартість
іноземної валюти буде зростати, тому
умисно переконали його взяти кредит
саме у валюті. З позовом про визнання
договорів недійсними звернувся лише
після того, як банку подав позов до
нього про стягнення заборгованості за
кредитом.

Відповідач - Акціонерний комерційний
інноваційний банк «Укрсиббанк»,
належним чином повідомлявся про час та
місце судового розгляду, представник
до суду не з'явився, своїх заперечень не
надав.

Співвідповідач, залучений до участі в
справі за заявою відповідача, -
Публічне акціонерне товариство
«ДельтаБанк», позов не визнав, подав
заяву про розгляд справи у відсутність
представника.

Вислухавши пояснення позивача та
проаналізувавши їх в сукупності з
дослідженими в судовому засіданні
матеріалами справи, суд дійшов
висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами
виник спір про визнання кредитного
договору недійсним. Вимога про
визнання недійсним договору іпотеки,
яким забезпечено кредитне
зобов'язання, є похідною від першої
вимоги.

Згідно поданої позовної заяви,
укладений договір позивач вважає
недійсним з наступних підстав: за
своїм змістом і текстом він не
відповідає законодавству України;
вчинений відповідачем без
відповідного дозволу - ліцензії; не
відповідає інтересам та волі позивача;
про можливі ризики отримання кредиту у
валюті його не було попереджено; про
умови надання кредиту він не був
повідомленим; інформація про умови
кредитування, про тип процентної
ставки, сукупну вартість кредиту і
вартість послуги з його оформлення,
його обслуговування і повернення він
не був повідомлений; порушує права та
законні інтереси позивача, ставить
його в невигідне становище, договір не
містить положень про відповідальність
відповідача за невиконання чи
неналежне виконання договору.

З отриманих в судовому засіданні
пояснень позивача слідує, що фактично
подання позову викликано тим, що через
обставини, які виникли після укладення
оспорюваних правочинів, виконання
договірних зобов'язань з його боку
неможливо.

Оспорювані правочини було укладено
03.07.2008 року.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.14 постанови №5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК України (статті
215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України
«Про захист прав позивачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання його стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК
України саме в момент вчинення
правочину.

Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором крім відсоткової
ставки. Продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати в
договори із споживачами умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Невідповідність договору
законодавству, на думку позивача,
полягає в тому, що споживчий кредит не
міг видаватись в іноземній валюті, яка
не може бути предметом договору
споживчого кредиту.

Ст.192,ч.2 ЦК України передбачає, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.533,ч.3 ЦУ України
використання іноземної валюти в
Україні, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
визначених законом.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснено,
що у разі виникнення спору щодо
отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України
«Про Національний банк України» в
межах своїх повноважень прийнято
Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року №483 (зареєстровано
у Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій). У
зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору. Відповідно до ст.ст.47, 49
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснення
таких банківських операцій, як
розміщення залучених від свого імені,
на власних умовах та на власний ризик.
Коштами, відповідно до даного закону, є
гроші в національній або іноземній
валютах чи їх еквівалент.

Норма закону (ст.11,ч.3 Закону України
«Про захист прав споживачів») про те, що
забороняється надання (отримання)
споживчих кредитів у іноземній валюті,
діє після набрання чинності Законом
України від 22.09.2011 року №3795-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо регулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг».
Оспорюваний договір укладено до
набрання чинності вказаним Законом,
тому його дія на спірні правовідносини
не поширюється.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї зі сторін має бути
досягнуто згоди.

Договір може бути визнаний недійсним,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення (ст.229 ЦК України).

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року №9 обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину (ст.
229 ЦК України), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі
сторін зобов'язань, які виникли з
правочину, і не пов'язані з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчинення правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Згідно пояснень позивача на момент
укладення оспорюваних правочинів він
бажав їх укладення, його волевиявлення
було вільним, їх умови його
задовольняли, вважав їх вигідними для
себе, певний час він виконував свої
зобов'язання і лише пізніше, коли
змінились економічні умови в державі
та його особисті обставини, умови
договору переслати його задовольняти.

03.07.2008 року позивачем як позичальником
та відповідачем Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк» як кредитодавцем було
укладено оспорюваний кредитний
договір про надання споживчого кредиту
№0 (Далі: Договір) про отримання
кредитних коштів (кредиту) в іноземній
валюті Доллар США в сумі 40700 грн. за
умови повернення позичальником
кредитних коштів та сплати плати за
кредит у порядку та на умовах,
зазначених у Договорі (п.1.1 Договору)
(а.79-85). Позичальник набув право
отримати кредитні кошти, подавши до
кредитодавця письмову заяву з
зазначенням бажаної суми кредиту в
межах обумовленої. Сторонами було
обумовлено, що кредит мав повертатись
в терміни та розмірах, що встановлені
графіком погашення кредиту згідно
Додатку №1 до Договору, кінцевим
строком повернення кредиту було
визначено 03.07.2023 року (п.1.2.2 Договору),
встановлено процентна ставка за
користування кредитними коштами,
порядок її перегляду, строк сплати
процентів (п.1.3.1-1.3.4 Договору). Цільовим
призначенням кредиту було визначено
особисті потреби - придбання
нерухомості (п.1.4 Договору), сторони
погодили черговість погашення
зобов'язання (п.1.6), домовились про
забезпечення виконання зобов'язання
заставою нерухомого майна (п.2.1.). Права
та обов'язки сторін визначено розділом
3 Договору, їх відповідальність -
розділом 4, в тому числі і відповідача
(п.4.4). Розділ 5 Договору деталізує
порядок зміни процентної ставки.
Відповідно до п.7.4 Договору сторони
завізували кожну сторінку аркушу
Договору, Додаткової угоди до Договору.
Сторони домовились вважати, що, уклавши
Договір, позичальник своїм підписом
засвідчив факт та згоду з його умовами,
що вони йому зрозумілі і він вважає їх
справедливими по відношенню до нього,
що перед укладенням Договору отримав
від банку інформаційний лист згідно
вимог законодавства України, зокрема
Закону України «Про захист прав
споживачів» (п.7.13).

Своїми підписами та печатками сторони
також посвідчили свою обізнаність та
згоду з графіком погашення кредиту
(а.86-94) визначенням сукупної вартості
кредиту (а.99-105). 06.02.2009 року та 10.02.2010 року
сторонами укладались додаткові угоди
до Договору (а.106-107).

Вищевказане спростовує твердження
позивача про те, що про можливі ризики
отримання кредиту у валюті його не було
попереджено, що про умови надання
кредиту він не був повідомленим;, не
отримав інформацію про умови
кредитування, про тип процентної
ставки, сукупну вартість кредиту і
вартість послуги з його оформлення,
його обслуговування і повернення, що
договір не містить положень про
відповідальність відповідача за
невиконання чи неналежне виконання
договору.

Позивачем не доведено, що АКІБ
«УкрСиббанк» на момент укладення
оспорюванорго договору не мав
банківської ліцензії та дозволу, які
давали б право банку здійснювати
операції з валютними цінностями.

Враховуючи викладене, при укладенні
кредитного договору із позивачем
перший відповідач мав право на
укладення такого договору та на
надання кредиту позичальнику у доларах
США.

Позивач особисто в заяві-анкеті
позичальника на отримання кредиту та
заяві про видачу позики висловив своє
бажання отримати кредит в сумі 40700
доларів США, тобто у валюті (а.74-78)

Вказане спростовує і твердження
позивача про те, що отримання кредиту в
іноземній валюті не відповідало його
внутрішній волі.

Не надано доказів і того, що умови
укладеного договору та отримання
кредитних коштів ставили позивача в
край невигідне становище на момент
укладення такого договору, оскільки
він особисто підтвердив, що
ініціатором отримання кредиту був він,
більш вигідним для нього було
отримання кредиту саме в іноземній
валюті, за отримані кошти ним було
придбано нерухомість, певний час він
був спроможним виконувати прийняті на
себе зобов'язання і виконував їх
належним чином. Лише незалежні від
сторін договору обставини призвели до
того, що умови договору позивач виконує
неналежним чином. При цьому, вина
відповідачів в даних обставинах
відсутня, не їх дії призвели до
виникнення таких обставин, в тому числі
і на момент укладення оспорюваних
правочинів.

Позивач бажав укласти кредитний
договір на отримання вказаної у
договорі суми кредиту в іноземній
валюті, погодився сплачувати всі
передбачені договором платежі.

Підписуючи договір та додатки до нього,
позивач погодився з умовою щомісячної
сплати кредиту, процентів та інших
платежів в твердій конкретно
визначеній сумі, що його влаштовувало
на час підписання договору.

Умови, передбачені ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» та
вимоги розділу 3 Постанови Правління
Національного банку України від 10
травня 2007 року №168 «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» (далі - Правила)
банком-позичальником були дотримані.

Частина 2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» (в редакції на
день укладення договору) покладає на
кредитодавця обов'язок повідомити
споживачу у письмовій формі наступну
інформацію: особу та місцезнаходження
кредитодавця; кредитні умови, зокрема:
а) мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений; б) форми його
забезпечення; в) наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; г) тип
відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д)
орієнтовну сукупну вартість кредиту
та вартість послуги з оформлення
договору про надання кредиту
(перелік усіх витрат, пов'язаних з
одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е)строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий
режим сплати відсотків та про
державні субсидії, на які споживач має
право, або відомості про те, від кого
споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Перелік інформації, що надається
банками споживачу перед укладенням
кредитного договору про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, міститься
у п.2.1 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту.

Підтвердження про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією повинно
бути оформлено у письмовому вигляді
(п.2.4 Правил).

Під час підписання Договору
позичальником позивачеві була
доведена у письмовій формі вищевказана
інформація, що він підтвердив своїм
підписом на Договорі та погодився з
зазначеними в ньому умовами
кредитування.

На момент укладення вказаного
договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручним підписами та печатками
сторін.

Виходячи з наведених норм права
позивач не довів, що в момент укладання
кредитних договорів були порушені його
права, умови договору не відповідали
його інтересам, ставили його в край
невигідне становище чи існувала якась
тяжка обставина, яка змушувала
позивача погодитись на укладення
договору на вкрай невигідних для нього
умовах.

Посилання позивача на те, що перед
укладанням кредитного договору
відповідач не повідомив його про умови
кредитування є безпідставні, оскільки
він особисто підписав Договір та всі
необхідні додатки до нього, а зі змісту
Договору вбачається чіткий порядок
отримання кредиту та його повернення.

Саме по собі зростання курсу долара США
в даному випадку не може бути підставою
для задоволення вимог позивача,
оскільки він сам при належній
завбачливості та виходячи із динаміки
зміни курсів валют, міг передбачити в
момент укладення договору можливість
зміни курсу гривні України до долара
США, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті. Однак
сам за власною ініціативою вибрав
більш вигідний за його переконанням на
момент укладення договору варіант.

Таким чином, вимога позивача про
визнання оспорюваного договору
споживчого кредиту не дійсним та
похідна від неї вимога про визнання
недійсним договору іпотеки
задоволенню не підлягають, оскільки є
необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України,
ст.ст.192,203,215,227,229,233,533,638 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
банки і банківську діяльність»,
Постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9, Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через
Коростенський міськрайонний суд в
10-денний строк з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, а в разі подання
апеляційної скарги - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо
рішення не було скасовано .

Суддя: підпис :

Копія згідно оригіналу : суддя :