Справа № 761/9466/14-ц
Провадження №2/761/3723/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 червня 2014 року

Шевченківський районний суд м. Києва в
складі головуючого судді Мальцева
Д.О.при секретаріЖигня І.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ
«Дельта Банк», третя особа ПАТ
«Укрсиббанк» про визнання права
спільної часткової власності на
квартиру, визнання права власності на ?
квартири та визнання договору іпотеки
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до
Шевченківського районного суду м.Києва
із позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач-1),
ПАТ «Дельта Банк» (далі відповідач-2),
тертя особа ПАТ «Укрсиббанк» про
визнання права спільної часткової
власності на ? квартири та визнання
договору іпотеки недійсним. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що позивач та
відповідач перебували у
зареєстрованому шлюбі з 25.08.1984р.по
25.06.1998р. Зазначає, що квартири №
АДРЕСА_1, НОМЕР_5 та НОМЕР_6 у будинку
АДРЕСА_2 були придбані відповідачкою
відповідно 11, 15 та 16 березня 1994 року під
час перебування у шлюбі та є спільним
сумісним майном. У 2002 році вказані три
квартири були об'єднанні в одну
п'ятикімнатну квартиру № АДРЕСА_1,
загальною площею 155,6 кв.м, про що на ім'я
відповідача було видане відповідне
свідоцтво на право власності на
квартиру. Про факт передачі майна в
іпотеку позивач випадково дізнався від
представників державної виконавчої
служби при здійсненні ними виконавчих
дій щодо квартири АДРЕСА_1. Позивач
стверджує, що згоди на передачу майна в
іпотеку не надавав. Відповідач,
відмовляється добровільно здійснити
поділ майна, що перебуває на праві
спільної сумісної власності
відмовляється оскільки на нього
накладено заборону на підставі
договору іпотеки, у зв'язку з цим
позивач змушений звернутися до суду з
даним позовом.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав заявлені позовні
вимоги та просив їх задовольнити в
повному обсязі.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги визнали, не
заперечували проти їх задоволення.

Представник відповідача
ПАТ«Дельта-Банк» в судовому засіданні
заперечувала проти позовних вимог,
надала письмові заперечення, просила у
позові відмовити.

Представник3-ї особи ПАТ«УкрСиббанк»
проти позову.

Дослідивши матеріали справи
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача,оцінивши за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному і об'єктивному
розгляді матеріалів справи, зібрані по
справі докази, керуючись законом, суд
дійшов до наступного висновку.

25.08.1984 року між позивачем ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачкою
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований
шлюб, що підтверджується відповідною
відміткою на сторінці 10 у паспорті
позивача серія НОМЕР_3, виданий
20.05.1997року Ленінградським РУ ГУМВС
України в м. Києві.

11.03.1994 року між відповідачем та ОСОБА_5
укладено договір купівлі- продажу
квартири, за яким відповідач придбала у
власність однокімнатну квартиру
№НОМЕР_6, загальною площею 44,2кв.м в
будинку АДРЕСА_2.

15.03.1994 рок між відповідачем та ОСОБА_5
укладено договір купівлі-продажу
квартири, за яким відповідач придбала у
власність однокімнатну квартиру
№НОМЕР_5, загальною площею 42,2кв.м в
будинку № АДРЕСА_2.

16.03.1994 року між відповідачем та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу, за
яким відповідач придбала у власність
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

25.06.1998 року шлюб між позивачем та
відповідачкою був розірваний, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 від
25.06.1998 року та відповідною відміткою на
сторінці 10 у паспорті позивача серія
НОМЕР_3, виданий20.05.1997року
Ленінградським РУ ГУМВС України в м.
Києві.

29.12.2000 року відповідачка одружилася та
отримала прізвище чоловіка ОСОБА_7, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серія НОМЕР_2 від 11.01.2003р. та
відповідною відміткою на сторінці 10 у
паспорті відповідачки серія НОМЕР_1,
виданий 08.02.2000 року Старокиївським РУ
ГУМВС України в м. Києві.

30.10.2002 року на ім'я відповідачки на
підставі наказу Головного управління
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації було
видане свідоцтво про право власності
на квартиру серія КВ№72986, яке
посвідчує, що квартира АДРЕСА_1,
загальною площею155,6кв.м., має 5 кімнат.
Свідоцтво про право власності
оформлено взамін договорів
купівлі-продажу квартир № АДРЕСА_1,
НОМЕР_5, НОМЕР_7 в буд. АДРЕСА_2, укладених
відповідно 16.03.1994р., 15.03.1994р. та11.03.1994р.

12.07.2006 року між відповідачкою та АКІБ
«УкрСиббанк» був укладений договір
іпотеки житлового приміщення №162-07/06.03,
посвідчений 12.07.2006 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 2720, за
яким відповідачка з метою забезпечення
власних кредитних зобов'язань перед
ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним
договором №162-07/06.03 від 12.07.2006 року
передала в іпотеку нерухоме
майно-квартиру АДРЕСА_1.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є
правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та
ПАТ «ДельтаБанк» було укладено договір
купівлі-продажу права вимоги за
кредитами, відповідно до якого в
порядку, обсязі та на умовах визначених
договором, ПАТ«УкрСиббанк» передало
відповідачу Дельта-Банк право вимоги
за кредитним та іпотечним договорами.

Частиною 1 ст.58 Конституції України
встановлено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Пунктами 1 і 2 розділу VII «Прикінцеві
положення» Сімейного кодексу України
( № 2947-ІІІ від 10.01.2001) встановлено, що
цей кодекс набирає чинності одночасно
з набранням чинності Цивільним
кодексом України (№ 435-ІV від 16.01.2003). Зі
вступом у дію Сімейного кодексу
України (№ 2947-ІІІ від 10.01.2001) втрачає
чинність Кодекс про шлюб та сім'ю
України (№ 2006-VII від 20.06.1969).

З набранням Цивільним кодексом України
чинності з 01.01.2004року, Сімейний кодекс
України набрав чинності також з 01.01.2004
року та нормами цього Кодексу
регулюються відносини, які виникли
починаючи з дня набрання ним чинності.

Таким чином, спірні правовідносини, які
виникли до 01.01.2004 року регулюються
нормами Кодексу про шлюб та сім'ю
України (далі за текстом - КпШС України),
зокрема ст.ст.22,28,29 КпШС України та ст.112
Цивільного кодексу Української РСР.

За змістом ст.22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (№ 2006-VII від 20.06.1969) (дія
якого розповсюджується на
правовідносини з питань щодо розділу
майна подружжя, яке було придбане до
набрання чинності Сімейного Кодексу
України, тобто до 01січня 2004року) майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ
№11 від 21.12.2007р . « Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справи про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», - до складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Відповідно до ст.ст.28, 29 КпШС України, в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу. Якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу
Української РСР (№1540-VI від 18.07.1963) (в
чинній на час виникнення спірних
правовідносин редакції) майно може
належати на праві спільної власності
двом чи кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з
визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток
(сумісна власність).

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно вимог ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше н е визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 2 ст.29 КпШС України, діючого на
час правовідносин передбачено, що
поділ спільного майна подружжя може
бути проведений як під час перебування
в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Щодо посилань представника
відповідача ПАТ«Дельта-Банк» щодо
пропущення позивачем терміну позовної
давності для подання позову про
визнання права сумісної власності
подружжя та відповідно застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, що є підставою для відмови в
позові, суд зазначає наступне.

Відповідно ч.3 ст.29 КпШС України,
вбачається, що для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності. Відповідно до вимог
ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Згідно ст.11 КпШС України, у тих
випадках, коли для окремих вимог
встановлено строк позовної давності,
він обчислюється, якщо інше не
встановлено законом, з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст.257ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

За вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Таким чином, вирішуючи питання
перебігу строків позовної давності,
слід виходити не з часу, коли сторони
припинили шлюб, а з часу, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого майнового права, бо
саме по собі припинення шлюбу не є
свідченням порушення права власності
когось із подружжя.

Як вбачається з пояснень представника
позивача, останньому стало відомо про
факт укладення договору іпотеки у
2013році від працівників Державної
виконавчої служби Шевченківського
району м. Києва при виконанні
виконавчого листа про звернення
стягнення на спільне сумісне майно.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що позивачем не пропущено
трирічний строк звернення до суду із
позовом про поділ спільного сумісного
майна подружжя.

Стосовно позовних вимог щодо визнання
договору іпотеки недійсним суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст.369 Цивільного кодексу
України, співвласники майна, що є у
спільній сумісній власності, володіють
і користуються ним спільно, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та(або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

За вимог ст.578 ЦК України, майно, що є у
спільній власності, може бути передане
у заставу лише за згодою усіх
співвласників.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч.1 і 2 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-чи
багатосторонніми(договори).

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин , що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його
стороною(сторонами).

Як роз`яснено в п.26 Постанови №9
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної сумісної власності,
інші співвласники відповідно до
частини другої статті 369 ЦК до участі у
справі не залучаються, оскільки
правочин щодо розпорядження спільним
майном вважається вчиненим за згодою
всіх співвласників. За відсутності
такої згоди інші співвласники
відповідно до частини четвертої статті
369 ЦК можуть пред'явити позов про
визнання такого правочину недійсним.

Крім того, частиною 3 статті 6 З У «Про
іпотеку» на іпотекодавця покладається
обов`язок попередити іпотекодержателя
про всі відомі йому права та вимоги
інших осіб на предмет іпотеки та
відповідно встановлені негативні
наслідки у разі порушення такого
обов`язку. В той же час, такі негативні
наслідки не можуть бути встановлені
щодо прав та інтересів на предмет
іпотеки інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, у п.
1.1 іпотечного договору №162-07/06.03 від
12.07.2006 року зазначено, що п'ятикімнатна
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 155,6
кв.м. є власністю відповідача на
підставі свідоцтва про право власності
на квартиру виданого Головним
управлінням житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації 30.10.2002 року на підставі
наказу Головного управління житлового
забезпечення від 28 жовтня 2002 року за
№1577-С/К1, зареєстрованого в Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
01.11.2002 року за реєстровим №5. Також
вказано, що іпотекодавець ОСОБА_4
свідчить, що вказаний предмет іпотеки
до цього часу не є предметом іпотеки за
іншими зобов'язаннями, в оренду не
переданий, є вільним від боргів, жодним
способом не відчужений, в спорі, під
арештом та забороною не перебуває,
немає жодних договірних змін строків
позовної давності відповідно до
правочинів, на підставі яких
іпотекодавець отримав право власності
на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 45 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України затвердженої
Наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 № 20/5(чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
договір щодо розпорядження майном, що
подається для нотаріального
посвідчення, може бути посвідчений
нотаріусом без згоди другого з
подружжя у разі, якщо з
правовстановлювального документа,
договору, укладеного між подружжям,
свідоцтва про шлюб та інших документів
випливає, що зазначене майно є
особистою приватноювласністю одного з
подружжя, тобто набуте до реєстрації
шлюбу, за час шлюбу, але на умовах,
передбачених шлюбним або іншим
договором,укладеним між подружжям,
договором дарування або в порядку
спадкування, або за кошти, які належали
їй (йому) особисто тощо.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про визнання
недійсним договору іпотеки, укладеного
12 липня 2006 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4, посвідчений
12.07.2006 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округуОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі
за №2720, знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, є обґрунтованими,
оскільки за вимог Сімейного
кодексуУкраїни, Цивільного кодексу
України, при укладання вказаного
договору іпотеки, за яким в іпотеку
була передана квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 155,6 кв.м., письмова
згода ОСОБА_3, як співвласника
вказаного майна є обов`язковою, а за
відсутності такої згоди, договір
укладений іншим співвласником має бути
визнаний недійсним за позовом іншого
співвласника.

Аналізуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що
представником відповідача ПАТ
«Дельта-Банк», в судовому засіданні не
надано суду будь-яких доказів, які б
підтверджували факт обізнаності
позивача ОСОБА_3 про факт укладання
оспорюваного останнім в даному
судовому процесі договору іпотеки, а
посилання у письмових запереченнях
про застосування строків позовної
давності не є переконливими та не
спростовують викладені позивачем
обставини, щодо часу, з якого останній
дізнався про оспорюваний договір
іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За нормою статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до частини першої статті 15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На підставі вищевикладеного, оцінивши
зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
«Дельта-Банк», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», про визнання
іпотечного договору недійсним, є
обґрунтованими, такими, що знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні та
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України та ст.112
Цивільного кодексу Української РСР,
ст.ст.60, 63, 65 Сімейного кодексу України,
ст.ст.15, 202, 203, 207, 215, 256, 257, 261, 368, 369, 578 ЦК
України, постанови Пленуму ВСУ №11 від
21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справи про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
ст.ст.4, 10, 11, 57, 60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК
України,суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Дельта-Банк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк» -
задовольнити.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3, частку у розмірі 1/2
у праві спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір іпотеки
житлового приміщення № 162-07/06.03 від 12
липня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк».

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подачі скарги протягом 10 днів з
дня проголошення рішення суду. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя