У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа - Пійлівська
сільська рада Калуського району
Івано-Франківської області, про
визначення частки у спільній сумісній
власності, визнання права на частку; за
зустрічним позовом ОСОБА_9, ОСОБА_8 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про
визначення частки у спільній сумісній
власності та визнання права власності;
за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9, ОСОБА_8,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права
власності на спадкове майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 4 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5,

ОСОБА_7 звернулися до суду із указаним
позовом, у якому просили визнати за
ними по 1/4 частині майна колгоспного
двору, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначали, що
головою зазначеного колгоспного двору
був їх батько - ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Стверджували, що спірний
будинок побудований та прийнятий в
експлуатацію у 1987 році та належав
членам колгоспного двору, свідоцтво
про право власності видане 10 грудня 1987
року. Після смерті матері вони
звернулися до Калуської державної
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини, проте їм було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку з тим, що
будинок відноситься до колгоспного
двору та не визначені частки членів
двору. Вважаючи, що відповідачі не
мають права на частку у майні,
звернулися до суду.

У серпні 2013 року ОСОБА_9, ОСОБА_8
звернулися до суду із зустрічним
позовом, у якому просили визнати за
ними право власності на 1/3
частину спадкового майна, а саме
колгоспного двору, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначали, що
станом на 15 квітня 1991 року вони та їх
батьки були членами колгоспного двору.
Після смерті матері ними було
успадковано її частку у майні
зазначеного колгоспного двору.
Вважають, що відповідачі втратили
право на частку в майні зазначеного
колгоспного двору, так як вибули з
нього або взагалі не мали такого права,
оскільки не були зареєстровані в ньому.
На підставі цього звернулися до суду.

У липні 2013 року ОСОБА_10 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив визнати за ним право власності
на частину спадкового майна за
заповітом, яке залишилося після смерті
ОСОБА_11, а саме на 1/3 частину спірного
домоволодіння та земельну ділянку
площею 0,42 га.

В обґрунтування позову зазначав, що 1/3
частина спірного домоволодіння та
земельна ділянка площею 0,42 га, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
належали ОСОБА_11 до її смерті.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла та
заповіла йому зазначене нерухоме
майно. На підставі цього він звернувся
до суду.

Ухвалою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 21
серпня 2013 року справи об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 26
грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_9,
ОСОБА_8 та позов ОСОБА_10 задоволено.
Визнано за ОСОБА_9, ОСОБА_8
право власності по 1/3 частці
домоволодіння, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та складається із:
житлового будинку, літньої кухні,
стайні, стодоли, сараю, убиральні, двох
сараїв тимчасових, двох огорож,
колонок, як їх частку в спільній
сумісній власності - колгоспному дворі.
Визнано за ОСОБА_10 право власності на
спадкове майно за заповітом: 1/3 частку
домоволодіння, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та складається з:
житлового будинку, літньої кухні,
стайні, стодоли, сараю, убиральні, двох
сараїв тимчасових, двох огорож,
колонок; земельну ділянку площею 0,42 га
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
право власності на яку посвідчене
державним актом на право приватної
власності на землю.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 5 березня

2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5,
ОСОБА_7, зустрічний позов ОСОБА_9, ОСОБА_8
та позов ОСОБА_10 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_10 право власності на
3/16 частки, за ОСОБА_9 право власності на
7/16, за ОСОБА_8 право власності на 4/16
частки, за ОСОБА_7 право власності на 1/16
та за ОСОБА_6 право власності
на 1/16 частки домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У
задоволенні решти позову ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та решти
зустрічного позову ОСОБА_9, ОСОБА_8
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційної інстанції та направити
справу на новий судовий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення апеляційної інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7, зустрічний
позов ОСОБА_9,

ОСОБА_8 та позов ОСОБА_10 підлягають
частковому задоволенню, керуючись при
цьому нормами ст. ст. 120, 121, 123, 548, 549 ЦК
УРСР, ст. ст. 1223, 1225, 1236 ЦК
України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити
оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 4
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник