Номер провадження: 22-ц/785/61/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 11 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради, третя особа:
Одеська міська рада до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна,

встановила:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачів в якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу б/н підвального
приміщення загальною площею 99,0 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від
07.08.2006р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 07.08.2006р. та
зареєстрований в реєстрі за № 1792,
витребувати від ОСОБА_2 приміщення
підвалу загальною площею 99,0 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
передати у власність зазначене
приміщення територіальній громаді м.
Одеси в особі Одеської міської ради в
особі Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради,
усунути перешкоду в користуванні
майном шляхом виселення ОСОБА_2
приміщення підвалу загальною площею 99,0
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та передати у власність
зазначене приміщення територіальній
громаді м. Одеси в особі Одеської
міської ради в особі Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради.

При цьому позивач посилався на те,
що нежитлові підвальні приміщення,
загальною площею 94,4 кв.м. розташовані
за адресою: АДРЕСА_1, знаходяться у
комунальній власності територіальної
громади м. Одеси, в особі Одеської
міської ради, що підтверджується
свідоцтвом від 02.02.2005р., серія ЯЯЯ № 588502
про право власності на нежилі
підвальні приміщення.

В судовому засіданні
представник позивача підтримував
позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні, проти задоволення позову
заперечувала.

Представник ОСОБА_6 в судове
засідання з'явився проти позову
заперечував.

Відповідач ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив, сповіщений належним
чином.

Представник третьої особи в
судове засідання не з'явився надав
заяву, позов підтримував повністю.

Рішенням суду позов
задоволений у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись із апеляційними скаргами, в
яких просять його скасувати, та
постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволені позову в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

Представництво по управлінню
власністю Одеської міської ради
відповідно до положення «Про
Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради», затвердженого рішенням
Одеської міської ради № 20-V від 27.06.2006р.,
здійснює повноваження щодо управління
комунальною власністю територіальною
громадою м. Одеси у тому числі
повноваження орендодавця комунального
майна.

Починаючи з 2000 року зазначене
приміщення здавалося в оренду
суб'єктам господарювання. Останній
договір оренди № 94/52 від 25.09.2000р. був
укладений між представництвом по
управлінню комунальної власності
Одеської міської ради та Одеською
обласною громадською організацією
«Справедливість». Відповідно до
зазначеного договору Представництво
передало в оренду ГО «Справедливість»
нежитлове підвальне приміщення,
загальною площею 94,4 кв.м. по АДРЕСА_1.

Крім того, вказане приміщення
було зареєстроване згідно свідоцтва
про право власності від 13.02.2006 року за
територіальною громадою м. Одеси в
особі Одеської міської ради, яке було
видано на підставі рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради від
02.02.2005 року.

Свідоцтво про право власності від
13.02.2006 року, яке було видано на підставі
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 02.02.2005 року щодо
власності територіальної громади м.
Одеси в особі Одеської міської ради на
підвальне приміщення, загальною площею
94,4 кв.м. по АДРЕСА_1 ніким не оспорене,
отже є чинним та ніким не скасоване.

Відповідно до рішення
господарського суду Одеської області
від 02.03.2005 року по справі № 17/332-04-1064
договір оренди № 94/52 розірвано, ГО
«Справедливість» виселено.

Листом від 17.03.2010 року КП «ОМБТІ та
РОН» повідомлено Представництво про
те, що нежитлове підвальне приміщення,
загальною площею 99,0 кв.м., АДРЕСА_1
зареєстровані за ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 09.02.2007
року.

Листом від 15.04.2010 року за № 2801-12/79
КП «ОМБТІ та РОН» було повідомлено, що
нежитлове підвальне приміщення,
загальною площею 94,4 кв.м.,
зареєстроване за територіальною
громадою м. Одеси та нежитлове
підвальне привішення, загальною площею
99,0 кв.м., зареєстроване за ОСОБА_2, що
розташовані за адресою АДРЕСА_1 є одним
і тим же об'єктом нерухомості.

У проваджені Малиновського
районного суду м. Одеси знаходилась
справа № 2-2043/06 за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_8 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та визнання
права власності, за участю третьої
особи - Одеської міської ради.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 15.02.2006р. (яке стало
підставою для припинення права
власності на спірний об'єкт
територіальної громади м. Одеси)
позовні вимоги по вказаній справі були
задоволені.

Ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 27.03.2007 року
апеляційна скарга Представництва по
управлінню комунальною власністю
Одеської міської ради була задоволена.
Рішення Малиновського районного суду
від 15.02.2006 року скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 27.03.2008р. по справі № 2-2634/08
позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_8
залишено без розгляду.

На підставі скасованого рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
за ОСОБА_4 11.05.2006р. було зареєстровано
право власності на нежитлове підвальне
приміщення, загальною площею 99,0 кв.м. по
АДРЕСА_1.

В порушення ч. 5 ст. 16, п. 30 ст. 27, ч. 5,
6 ст. 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та ст.ст. 319,
321 Цивільного кодексу України ОСОБА_4
здійснив відчуження вказаного об'єкту
комунальної власності.

07.08.2006р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу
зазначеного об'єкту. На підставі цього
договору 31.08.2006р. за ОСОБА_3 було
зареєстровано право власності на
нежиле підвальне приміщення, загальною
площею 99,0 по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції правильно не
прийняв до уваги посилання відповідача
ОСОБА_2 стосовно того, що право
власності ОСОБА_4 виникло у зв'язку з
рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси, яке з огляду на вище викладене,
не має юридичної сили на сьогоднішній
день, а отже ОСОБА_4 не мав правового
підґрунтя для здійснення юридичного
факту, а саме укладення будь-яких
правочинів з оспорюваним об'єктом
нерухомості.

Згідно зі ст. 330 Цивільного
кодексу України, якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права,
добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього Кодексу майно не може
бути витребуване у нього.

Статтею 388 Цивільного кодексу
України встановлено, що майно може бути
витребуване у добросовісного набувача
у випадках, коли воно було загублене
власником або особою, якій він передав
майно у володіння; було викрадене у
власника або особи, якій він передав
майно у володіння; вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Так, відповідно п.3 ч.1 ст. 388
Цивільного кодексу України
Департамент має право витребувати у
відповідача - ОСОБА_2 нежитлове
підвальне приміщення, загальною площею
99,0 кв.м. по АДРЕСА_1.

Відповідно ст. 400 Цивільного
кодексу України недобросовісний
володілець зобов'язаний негайно
повернути майно особі, яка має на нього
право власності або інше право
відповідно до договору або закону, або
яка є добросовісним володільцем цього
майна. У разі невиконання
недобросовісним володільцем цього
обов'язку, заінтересована особа має
право пред'явити позов про
витребування цього майна.

Відповідно до ст. 399 Цивільного
кодексу України, право володіння
припиняється у разі, зокрема,
витребування майна від володільця
власником майна або іншою особою.

Відповідно до рішення Одеської
міської ради від 27.06.2006р. № 56-V «Про
впорядкування роботи виконавчих
органів Одеської міської ради з
виконання функцій орендодавця нежилих
приміщень, що знаходяться в
комунальній власності територіальної
громади м. Одеси», єдиним органом, що
здійснює управління комунальною
власністю Одеської міської ради є
Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради, правонаступником якого є
Департамент комунальної власності
Одеської міської ради.

Оскільки Департаментом не було надано
жодної згоди на вибуття
вищезазначеного об'єкту нежитлового
фонду з комунальної власності
територіальної громади м. Одеси, а
спірне майно передавалось в оренду з
метою систематичного поповнення
бюджету міста, вимоги щодо
витребування майна у добросовісних
набувачів є обґрунтованими та
правомірними.

Також, згідно з п. 10 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндікаційного позову.

Відповідно до ст. 145 Конституції
України права місцевого
самоврядування захищаються в судовому
порядку.

У відповідності до ст. 4 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» місцеве самоврядування в
Україні здійснюється, зокрема, на
принципі судового захисту прав
місцевого самоврядування.

Статтею 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожній
особі надано правою в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Зазначена позовна заява дійсно
підлягала розгляду в Приморському
районному суді м. Одеси на підставі ст.
114 Цивільного процесуального кодексу
України, відповідно до якої позови, що
виникають з приводу нерухомого майна,
пред'являються за місцезнаходженням
майна або основної його частини.

У відповідності до ст. 142
Конституції України, матеріальною і
фінансовою основою місцевого
самоврядування є рухоме і нерухоме
майно, доходи місцевих бюджетів, інші
кошти, земля, природні ресурси, що є у
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах, а також
об'єкти їхньої спільної власності, що
перебувають в управлінні районних і
обласних рад.

Відповідно до ст. 327 Цивільного
кодексу України у комунальній
власності є майно, у тому числі, грошові
кошти, яке належить територіальній
громаді. Управління майном, що є у
комунальній власності, здійснюють
безпосередньо територіальна громада
та утворені нею органи місцевого
самоврядування.

Стаття 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
встановлює, що територіальним громадам
сіл, селищ, міст, районів у містах
належить право комунальної власності
на рухоме і нерухоме майно, доходи
місцевих бюджетів, інші кошти, землю,
природні ресурси, підприємства,
установи та організації, в тому числі
банки, страхові товариства, а також
пенсійні фонди, частку в майні
підприємств, житловий фонд, нежитлові
приміщення, заклади культури, освіти,
спорту, охорони здоров'я, науки,
соціального обслуговування та інше
майно і майнові права, рухомі та
нерухомі об'єкти визначенні відповідно
до закону як об'єкти права комунальної
власності, а також кошти, отримані від
їх відчуження.

Підставою для набуття права
комунальної власності є передача майна
територіальним громадам безоплатно
державою, іншими суб'єктами права
власності, а також майнових прав,
створення, придбання майна органами
місцевого самоврядування в порядку,
встановленому законом.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 05.11.1991р. № 311 «Про
розмежування державного майна України
між загальнодержавною
(республіканською) власністю і
власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)» був
затверджений перелік державного майна
України, яке передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності).

Зокрема, до такого майна був
віднесений житловий та нежитловий фонд
Рад народних депутатів.

На виконання зазначеної
постанови, рішенням Одеської обласної
ради народних депутатів від 25.11.1991 р. №
266-ХХІ «Про розмежування державного
майна між власністю обласної ради, міст
обласного підпорядкування та районів
області» до переліку державного майна,
що передається у власність міст
обласного підпорядкування був
включений житловий та нежитловий фонд
місцевих рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 317 Цивільного
кодексу України власникові належить
право володіння, користування та
розпоряджання річчю.

У відповідності до ст. 203
Цивільного кодексу України, зміст
угоди не може суперечити Цивільному
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК.

З урахуванням вимог ст. 203
Цивільного кодексу України, правочин
може бути визнаний недійсним у разі,
якщо зміст правочину суперечить нормам
ЦК, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин, не
має необхідного обсягу цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину не є вільним, не відповідає
його внутрішній волі; правочин не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами) суперечить правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх або непрацездатних
дітей.

Відповідно до ст. 216 Цивільного
кодексу України, у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Незаконне вибуття з комунальної
власності територіальної громади м.
Одеси нежитлових приміщень порушує
економічні основи місцевого
самоврядування, порушує економічні
права територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного
кодексу України, у разі недодержання
вимоги щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Судом першої інстанції також
правильно не була прийнята до уваги
заява відповідача ОСОБА_2 про
застосування позовної давності.

Згідно статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦКУ
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно частині 1 статті 261 ЦКУ
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Оскільки документи щодо
реєстрації права власності на
оспорюваний об'єкт перебували тільки у
розпорядженні КП БТІ ОМР, Департамент
не мав змоги звернутися за захистом
свого порушеного права за відсутністю
необхідної інформації.

Враховуючи те, що Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради дізнався про те, що
нежитлові приміщення, загальною площею
99,0 кв.м, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, станом на 26.03.2010р.,
зареєстровані за ОСОБА_2, з листа №
01-13/2346 від 31.03.2010р. (вхідний номер і дата
Департаменту) КП «ОМБТІ та РОН»,
перебіг позовної давності дійсно
починається саме з 31.03.2010р., тобто строк
позовної давності не було пропущено.

Так як позовна заява була подана
03.09.2012 року, строки позовної давності
порушені не були.

Відповідно до ст. 145 Конституції
України права місцевого
самоврядування захищаються в судовому
порядку.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути, зокрема, відновлення становища,
яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 4 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування здійснюється,
зокрема, на принципах судового захисту
прав місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянти не довели обставини, на
які посилалися як на підставу своїх
апеляційних скарг.

Твердження апелянтів в
апеляційних скаргах про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційних скаргах
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - відхилити, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 11 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан