ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Гуменюка
В.І.,Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,Патрюка
М.В.,Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_9 до
комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
"Аульський водовід" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за заявою
ОСОБА_9 про перегляд ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 лютого 2014 року,

в с т а н о в
и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона працювала у
комунальному підприємстві
Дніпропетровської обласної ради
"Аульський водовід" (далі - КП "Аульський
водовід" на посаді машиніста насосних
очисних споруд, 3 березня 2009 року
звільнена з роботи, однак при
звільненні відповідач не провів із нею
повний розрахунок. Рішенням
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 20 травня 2011 року з
відповідача на її користь стягнуто
невиплачену заробітну плату за період
з 1 січня 2009 року до 3 березня 2009
року в сумі 2 339 грн 41 коп. та
компенсацію за невикористану
відпустку за період роботи з 1 грудня
2008 року до 3 березня 2009 року в
розмірі 595 грн 40 коп. На виконання
рішення суду було видано виконавчий
лист, на підставі якого у відділі
державної виконавчої служби
Криничанського

районного управління юстиції
Дніпропетровської області (далі - ВДВС
Криничанського РУЮ) було відкрито
виконавче провадження, яке
неодноразово припинялось та
поновлювалось, у зв'язку з чим із
відповідача було стягнуто лише
заборгованість із заробітної плати,
однак компенсація за невикористану
відпустку в розмірі 595 грн 40 коп. не була
сплачена, чим порушено вимоги статті 116
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України).

ОСОБА_9 просила суд стягнути з КП
"Аульський водовід" на її користь
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з 1 січня
2011 року до дня ухвалення рішення суду в
сумі 66 114 грн 23 коп.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 14 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 лютого 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_9 на вищенаведені судові рішення
на підставі пункту 5 частини четвертої
статті 328 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України
заяві ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 лютого 2014
року, а справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції,
посилаючись на неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, а саме статей 116, 117
КЗпП України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_9
наводить ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 липня 2012 року, від 10 липня
2013 року, від 24 липня 2013 року, від 14
серпня 2013 року, рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року та ухвалу
Верховного Суду України від 3 березня
2010 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 19 травня 2014 року справу допущено до
провадження у Верховному Суді України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи заяви, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України визнає, що заява підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
що потягло ухвалення різних за змістом

судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_9 працювала у КП
"Аульський водовід" на посаді машиніста
насосних очисних споруд. 3 березня
2009 року позивачка була звільнена з
роботи, однак при звільненні КП
"Аульський водовід" не провів із нею
повний розрахунок. Рішенням
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 20 травня 2011 року
постановлено стягнути з КП "Аульський
водовід" на її користь невиплачену
заробітну плату за період з 1 січня 2009
року до 3 березня 2009 року в сумі 2 339 грн 41
коп. та компенсацію за невикористану
відпустку за 6 днів за період роботи з 1
грудня 2008 року до 3 березня 2009 року в
розмірі 595 грн 40 коп.; у задоволенні
позовних вимог у частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 4
березня 2009 року до 31 грудня 2010 року
відмовлено у зв'язку з відсутністю вини
КП "Аульський водовід".

На підставі виконавчого листа від 29
вересня 2011 року ВДВС Криничанського
РУЮ було відкрито виконавче
провадження по стягненню з відповідача
на користь ОСОБА_9 середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та компенсації за
невикористану відпустку. Згодом
постановою ВДВС Криничанського РУЮ від
2 грудня 2011 року виконавче провадження
було зупинено у зв'язку з порушенням
справи про банкрутство КП "Аульський
водовід".

Суму заборгованості із заробітної
плати в розмірі 2 339 грн 41 коп. ОСОБА_9
отримала.

Компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 595 грн 40 коп. КП
"Аульський водовід" повністю виплатило
лише після пред'явлення позову -

16 жовтня 2013 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодились
суди апеляційної та касаційної
інстанцій, виходив із того, що відсутня
вина відповідача в непроведенні ВДВС
Криничанського РУЮ виконавчих дій щодо
стягнення належних позивачці коштів у
зв'язку з порушенням справи про
банкрутство відповідача. Крім того, як
зазначив суд, сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, яку ОСОБА_9 просить
стягнути з відповідача порівняно із
сумою невиплаченої відповідачем
компенсації за невикористану
відпустку перевищує останню більше ніж
у 100 разів, що не відповідає принципу
співмірності та справедливості.

У наданих заявницею для порівняння
ухвалах колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 липня 2013 року, від 24 липня 2013
року, від 14 серпня 2013 року суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про те, що порушення процедури
банкрутства не може свідчити про
відсутність вини роботодавця в
невиплаті працівникові належних
коштів при звільненні та не звільняє
його від цього обов'язку.

Викладене свідчить про те, що має місце
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме статей
116, 117 КЗпП України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Разом із тим зміст наданих для
порівняння рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року, ухвали
Верховного Суду України від 3 березня
2010 року та ухвали колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 липня 2013 року не свідчить
про ухвалення різних

за змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вищенаведених
норм матеріального права, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

Відповідно до статті 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на корить працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Законом України від 14 травня 1992 року №
2343-ХІІ «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (частина
шоста статті 12 у редакції Закону від 13
липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у
редакції Закону від 18 січня 2013 року, які
були чинними на час існування спірних
правовідносин) дія мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
поширюється на виплату заробітної
плати.

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави для висновку, що
передбачений частиною першою статті 117
КЗпП України обов'язок роботодавця
щодо виплати середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство
роботодавця, наявність тривалого
періоду здійснення виконавчих дій
органами державної виконавчої служби,
незначна частка заборгованості
підприємства перед працівником у
виплаті компенсації за невикористану
відпустку порівняно із сумою
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день фактичного

розрахунку не може свідчити про
відсутність вини роботодавця в
невиплаті працівникові належних
коштів і не є підставою для звільнення
роботодавця від обов'язку сплатити
зазначені кошти.

Ураховуючи викладене, ухвала судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 лютого 2014 року підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Керуючись статтею 3603 ЦПК України,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 лютого 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді :

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін