22-ц/775/181/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
06 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу представника Товариства з
обмеженою відповідальністю Виробнича
компанія «Будводоканал» - Оксаніченко
Маргарити Євгенівни на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 17
грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації з урахуванням індексу
інфляції, середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди; зустрічним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» до ОСОБА_4 про захист
честі, гідності та ділової репутації
юридичної особи і стягнення немайнової
в с т а н о в и л а:
11 липня 2012 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ТОВ «ВК
«Будводоканал» про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з серпня 2010 року по грудень 2010
року в сумі 3500 гривень, компенсації за
невикористану відпустку в сумі 5195
гривень 58 копійок, компенсації
вартості бензину придбаного для
заправки автомобіля в сумі 3236 гривень 02
копійки та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні. В
рахунок відшкодування моральної шкоди
1000 гривень. В обґрунтування посилався
на те, що з 2000 року перебував з
відповідачем у трудових відносинах,
працював на посаді директора по
виробництву, 28 березня 2011 року був
звільнений за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України.
В процесі розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги і просив
стягнути з відповідача ТОВ «ВК
«Будводоканал» заборгованість по
заробітній платі за жовтень 2010 року в
сумі 809 гривень 40 копійок та листопад 2010
року в сумі 647 гривень 71 копійку,
компенсацію з урахуванням
інфляційного збільшення у зв'язку з
порушенням строків виплати заробітної
плати за період з грудня 2009 року по
березень 2011 року в сумі 18 гривень 30
копійок, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні,
моральну шкоду в сумі 1000 гривень.
Відповідач ТОВ «ВК «Будводоканал»
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4 про захист честі,
гідності та ділової репутації і
стягнення немайнової шкоди,
посилаючись на те, що ОСОБА_4 умисно, з
наміром заподіяти шкоду підприємству
шляхом приниження ділової репутації,
зниження престижу та підриву довіри до
діяльності ТОВ «ВК «Будводоканал»
звернувся до суду з позовом про
стягнення неіснуючої заборгованості
по заробітній платі. В рахунок
відшкодування, заподіяної
підприємству немайнової (моральної)
шкоди просив стягнути 2000 гривень.
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 17
грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено,
стягнуто з ТОВ «ВК «Будводоканал» на
користь ОСОБА_4 заборгованість по
заробітній платі за жовтень 2010 року в
сумі 809 гривень 40 копійок, за листопад
2010 року в сумі 647 гривень 71 копійку,
компенсацію з урахуванням
інфляційного збільшення у зв'язку з
порушенням строків виплати заробітної
плати за період з грудня 2009 року по
березень 2011 року в сумі 18 гривень 30
копійок, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 28 березня 2011 року по 17 грудня
2013 року в сумі 38 014 гривень 16 копійок. В
рахунок відшкодування моральної шкоди
1000 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ТОВ
«ВК «Будводоканал» до ОСОБА_4 про
захист честі, гідності та ділової
репутації юридичної особи і стягнення
немайнової шкоди, відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ТОВ
«ВК «Будводоканал» Оксаніченко М.Є.,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати в
задоволені позову ОСОБА_4 відмовити,
задовольнити зустрічний позов.

Позивач ОСОБА_4, його представник
ОСОБА_5, будучи повідомленими про час і
місце розгляду справи, про що свідчать
поштові повідомлення (т.2 а.с. 111-112), до
суду не з'явилися.

Відповідно ч.2. ст.305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ТОВ «ВК
«Будводоканал» Оксаніченко М.Є., яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду зміні в частині стягнення
суми середнього заробітку.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач ОСОБА_4 з 01 березня 2000 року по 28
березня 2011 року перебував з
відповідачем ТОВ «ВК «Будводоканал» у
трудових відносинах, працював
директором по виробництву. Звільнений
на підставі наказу № 19-к від 28 березня
2011 року за власним бажанням на підставі
ст. 38 КЗпП України.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та стягуючи
на його користь заборгованість по
заробітній платі, суму компенсації та
індексації заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди, суд виходив з того, що під час
роботи позивача на підприємстві мала
місце затримка виплати заробітної
плати, заробітна плата не
індексувалася і при звільненні,
належні позивачу суми, не були
виплачені, внаслідок чого він має право
на стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку. Приймаючи до
уваги, що вказане порушення трудових
прав позивача з боку відповідача
призвело до його моральних страждань,
суд задовольнив вимоги ОСОБА_4 про
відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволені зустрічного
позову суд виходив з того, що не
встановлено наявності моральної шкоди,
заподіяної ТОВ «ВК «Будводоканал»,
протиправності діянь ОСОБА_4, наявності
причинного зв'язку між шкодою та
протиправним діянням заподіювача, вини
останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
положеннями ст. ст. 94, 116, 117, 237-1 КЗпП
України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про стягнення
суми заборгованості по заробітній
платі за жовтень 2010 року, листопад 2010
року, компенсації з урахуванням
інфляційного збільшення за період з
грудня 2009 року по березень 2011 року,
висновки в цій частині узгоджуються з
матеріалами справи та вимогами закону.

Так, згідно платіжних відомостей у
жовтні 2010 року ОСОБА_4 виплачена
заробітна плата в сумі 809 гривень 40
копійок, у листопаді 2010 року - 647 гривень
71 копійку (т.1 а.с. 33,34), отримання якої
засвідчено підписами ОСОБА_4

Разом з тим, згідно висновку
судово-почеркознавчої експертизи від
06 березня 2013 року, підписи у відомостях
за жовтень 2010 року та листопад 2010 року
виконані не ОСОБА_4, а іншою особою з
наслідування підписів ОСОБА_4 (т.1 а.с.
126-131).

Крім того, згідно висновків комісійної
судово-економічної експертизи від 26
листопада 2013 року ОСОБА_4 підлягає
нарахуванню компенсація з урахуванням
інфляційного збільшення у зв'язку з
порушенням строків виплати заробітної
плати за період з грудня 2009 року по
березень 2011 року (т.2 а.с. 19-28).

Доводи апеляційної скарги щодо
невірної оцінки доказів є
безпідставними, оскільки суд першої
інстанції, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України, оцінив представлені
сторонами матеріали за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
досліджені наявних у справі доказів,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в
цій частині.

При цьому, апеляційний суд виходить з
того, що тягар доказування у справах
даної категорії лежить на
відповідачеві, який повинен довести
відсутність підстав його вини.

Натомість відповідач, окрім загальних
тверджень, будь-яких доказів на
спростування цих обставин, як це
передбачено ст. 60 ЦПК України, ні суду
першої інстанції, ні апеляційному суду
не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на
висновки комісійної
судово-економічної експертизи від 26
листопада 2013 року щодо виплати
позивачу заробітної плати за спірний
період не заслуговують на увагу
колегії суддів, оскільки не
відносяться до компетенції судових
експертів в галузі економічних
експертиз, тому є безпідставними.

Описка стосовно періоду перевірки
нарахувань, допущена у висновках
комісійної судово-економічної
експертизи, на правильність висновків
суду першої інстанції не впливає.
Період, за який проводилося
дослідження і зроблені висновки
підтверджено письмовими пояснення
експертів (т.2 а.с. 104-106).

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом ч.1 ст.233 КЗпП України,
якою встановлено тримісячний строк для
звернення до суду, не ґрунтуються на
законі, оскільки порушене право
позивача ще триває і день фактичного
розрахунку з позивачем ще не настав,
тому з даним позовом працівник
(позивач) має право звернутися до суду
без обмеження будь-яким строком, як і з
позовом про стягнення моральної шкоди.

Що стосується рішення в частині
стягнення на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, то колегія
суддів вважає, що воно підлягає зміні,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

За положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі не
проведення його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку з виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. У разі
часткового задоволення позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду з вимогою про стягнення з
підприємства, не виплачених при
звільненні, заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, компенсації
вартості бензину придбаного для
заправки автомобіля, а всього в
загальній сумі 11 931 гривні 60 копійок. У
подальшому позивач доповнив позов
вимогою про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, компенсацію з
урахуванням індексу інфляції,
відшкодування моральної шкоди. Після
проведення судових експертиз ОСОБА_4
уточнив вимоги, просив стягнути
заборгованість по заробітній платі,
компенсацію з урахуванням індексу
інфляції, а всього в загальній сумі 1475
гривень 41 копійку.

Установивши такі обставини, колегія
суддів виходить з того, що під час
звільнення ОСОБА_4 підприємство не
провело з ним розрахунок, розмір
належних звільненому працівникові сум
був з'ясований під час судового
розгляду справи, а з позовом ОСОБА_4
звернувся більше, ніж через рік після
звільнення, а тому відповідно до
положень ст. 117 КЗпП України розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку необхідно визначити з
урахуванням істотності суми
заборгованості порівняно із середнім
заробітком та тієї обставини, що
позивач тривалий час не звертався до
суду за вирішенням спору про стягнення
заборгованості із заробітної плати.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої
інстанції при визначенні розміру
відшкодування за час затримки
розрахунку зазначених вимог закону не
врахував і стягнув з відповідача ТОВ
«ВК «Будводоканал» 38 014 гривень 16
копійок компенсації, при цьому, вірно
визначивши розрахунковий період з 28
березня 2011 року по 17 грудня 2013 року
помилково обчислив 1478 робочих днів та
розмір середньоденної заробітної
плати 25 гривень 72 копійки.

Розрахунковий період для обчислення
середнього заробітку з 28 березня 2011
року по 17 грудня 2013 року складає 685
робочих днів.

Середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_4 становить за січень - лютий 2011
року становить 1003 гривні 31 копійку (т.1
а.с. 166 ).

Відповідно до п.8 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995
року (з подальшими змінами та
доповненнями), середньоденна заробітна
плата позивача становить - 51 гривню 45
копійок ((2006,62 : 39), де 2006,62 грн. - сума
отриманої заробітної плати за два
останніх місяця роботи до звільнення,
а 39 - фактично відпрацьованих днів).

З урахуванням наведених вимог закону,
частка, яку становить сума
заборгованості по заробітній платі та
компенсації з урахуванням індексу
інфляції за порушення строків виплати
заробітної плати складає 1475 гривень 41
копійку від первісно заявлених вимог
на суму 11 931 гривню 60 копійок в
порівнянні із середнім заробітком,
відповідно до п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», визначена колегією
суддів в розмірі 12.4% (1475,41 х 100 : 11931,60).

При цьому, середній заробіток за період
затримки розрахунку - з 28 березня 2011
року по 17 грудня 2013 року, з урахуванням
середньоденної заробітної плати та
визначеної судом частки, буде
становити - 4370 гривень 16 копійок (51,45 х 685
: 100 х 12,4).

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
вирішенні справи щодо стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку неправильно застосував
норми матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення спору в цій
частині, тому, рішення суду про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку підлягає зміні -
стягненню на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за період з 28 березня 2011
року по 17 грудня 2013 року в розмірі 4370
гривень 16 копійок.

Що стосується рішення суду про
відшкодування моральної шкоди, то у
зазначеній частині колегія суддів не
знаходить підстав для втручання в
рішення, оскільки факт порушення
трудових прав позивача встановлено.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З урахуванням обставин справи та
наведених позивачем обґрунтувань
моральної шкоди, суд першої інстанції
дав належну оцінку наявності факту
порушення прав позивача і підстав для
відмови у позові або зменшення розміру
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів не вбачає. Тому, рішення суду в
частині відшкодування моральної шкоди
підлягає залишенню без зміни.

Доводи апеляційної скарги не містять
підстав на спростування висновків суду
щодо недоведеності зустрічного позову
ТОВ «ВК «Будводоканал».

Посилання відповідача на порушення
норм процесуального права, зокрема, не
надання строку на ознайомлення з
уточненими позовними вимогами й
підготовки заперечень, є
безпідставними, оскільки вимоги щодо
стягнення середнього заробітку
заявлялися позивачем раніше під час
розгляду справи, а в останньому
судовому засіданні наданий його
розрахунок.

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК
України якщо суд апеляційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

При зверненні до суду позивач судовий
збір за розгляд майнового спору не
сплачував, від його сплати він
звільнений на підставі до п. 1 ст. 5
Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Відповідно до ст. 2, пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір» у
разі подання позовної заяви майнового
характеру справляється судовий збір в
розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 3-х розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 01 січня календарного року, в якому
відповідна заява або скарга подається
до суду.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
мінімальна заробітна плата станом на 01
січня 2013 року складала 1 147 гривень.

Оскільки апеляційний суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог майнового характеру в розмірі 4370
гривень 16 копійок, з відповідача на
користь держави підлягає стягненню
судовий збір в розмірі 229 гривень 40
копійок.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» Оксаніченко Маргарити
Євгенівни задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
17 грудня 2013 року в частині стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» на користь ОСОБА_4
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» (юридична адреса 87513
м.Маріуполь вул. 25-1 Квартал буд. №2 прим.
№1, р/р 3518 у ПАТ «ПУМБ», МФО 334851) на
користь ОСОБА_4 середній заробіток за
час затримки розрахунку за період з 28
березня 2011 року по 17 грудня 2013 року в
сумі 4370 гривень 16 копійок.

В решті рішення суду залишити без
зміни.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробнича компанія
«Будводоканал» (юридична адреса 87513
м.Маріуполь вул. 25-1 Квартал буд. №2 прим.
№1, р/р 3518 у ПАТ «ПУМБ», МФО 334851) в
дохід держави судовий збір в сумі 229
гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І. Песоцька

Судді:
Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко