Справа № 459/37/14
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/2516/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 05 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійних захворювань,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 120
(сто двадцять), 00 грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'ям при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійних захворювань.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львівугілля» в дохід держави судовий
збір в розмірі 243грн.60 коп.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_2
В апеляційній скарзі зазначає, що не
погоджується з рішенням суду в частині
відмови в позові, а також з визначеним
судом розміром моральної шкоди.
Стверджує, що пропрацював у шкідливих
умовах праці понад 23 роки, що негативно
вплинуло на стан його здоров'я
внаслідок чого він неодноразово
перебував на стаціонарному лікуванні,
що підтверджується медичними
документами. Зазначає, що неодноразово
оглядався МСЕК та 15.03.2001 року йому
визначено ІІІ групу інвалідності та
встановлено 65 % втрати працездатності
безтерміново. Конституцією України
проголошено право громадян на належні
та безпечні умови праці. Ст.237-1 КЗпП
України передбачено, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди проводиться
працівнику у разі якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Стверджує, що внаслідок
втрати працездатності йому завданої
великої моральної шкоди у вигляді
фізичних та душевних страждань,
оскільки постійно терпить фізичний
біль, порушені нормальні умови життя та
він змушений докладати значних зусиль
для організації свого життя. Крім того,
внаслідок поганого стану здоров'я
постійно мусить лікуватися. Ст. 23 ЦК
України передбачено, що розмір
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушень, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації. Вважає, що визначаючи
розмір відшкодування моральної шкоди,
суд не врахував роз'яснень викладених в
Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», де
зазначено, що у випадку коли межі
відшкодування моральної шкоди
визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподаткованим
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподаткованого мінімуму
громадян, що діють на час розгляду
справи. Просить скасувати рішення та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю.

Сторони у справі в судове засідання не
з'явилися, а тому відповідно до ч.2 ст.197
ЦПК України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що позивач з 1972 року по 1996
рік працював на шахтах ДП
«Львіввугілля», що стверджується
відповідними записами в трудовій
книжці (а.с.3-4).

01 квітня 1996 року позивач звільнений
з роботи за власним бажанням (а.с.4).

Актом розслідування професійного
хронічного захворювання від 25 січня 1996
року встановлено, що професійне
захворювання у позивача виникло
внаслідок роботи на вугільних шахтах в
підземних виробках протягом 23
років(а.с.5).

Згідно з довідкою МСЕК від 22 лютого 1996
року позивачу вперше встановлено,
що ступінь втрати професійної
працездатності складає 50 % та надано
останньому ІІІ групу інвалідності
(а.с.6).

Подальшими переоглядами МСЕК
інвалідність та втрата працездатності
підтверджувалась та згідно з останнім
переоглядом, який був проведений в
березні 2001 року позивачу встановлено
ІІІ групу інвалідності та визначено, що
ступінь втрати професійної
працездатності становить 55%
безтерміново ( а.с.27,28).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим органом моральної шкоди
працівникові проводиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз»яснено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що позивачу заподіяна
моральна шкода, яка спричинена
моральним та фізичним стражданням з
приводу отримання професійного
захворювання внаслідок шкідливих умов
праці, порушенням його нормальних
життєвих зв»язків, що потребує від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Висновок суду в цій частині відповідає
встановленим обставинам справи та
дослідженим доказам, які знаходяться в
матеріалах справи.

Однак колегія суддів не погоджується з
визначеним судом першої інстанції
розміром моральної шкоди у зв»язку з
наступним.

Згідно із п. 1 «Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків»
затверджених постановою КМУ № 472 від
23.06.1993 року, які були чинні на момент
виникнення спірних правовідносин,
власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного виливу небезпечних або
шкідливих умов праці.

Суд першої інстанції виходив з того,
що даний розмір згідно із п. 11 Правил
(в ред. від 23.06.1993 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин), не
може перевищувати 200 мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Однак, дійшовши такого висновку суд
першої інстанції не врахував
роз'яснення, викладені у п. 9 постанови
Пленуму ВСУ «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року,
що до розрахунку суми відшкодування
заподіяної моральної шкоди слід
застосовувати розмір мінімальної
заробітної плати, який діє на час
розгляду справи.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
не звернув уваги на вищевказані вимоги
та визначив розмір відшкодування
моральної шкоди позивачу в сумі 120 грн.,
не навівши у рішенні достатніх мотивів
для такого висновку з огляду на засади
розумності, справедливості та
виваженості.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Матеріалами справи безспірно
встановлено, що позивач з грудня 1995
року є інвалідом ІІІ групи та ступінь
втрати його професійної
працездатності становить 55%.
Неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні внаслідок професійного
захворювання. Внаслідок
незадовільного стану здоров»я
відчуває постійний фізичний біль, що
призвело до неможливості вести
нормальний спосіб життя.

У зв»язку з тим, виходячи з позовних
вимог, характеру правовідносин сторін,
а також наявності підстав для
покладення на відповідача
відповідальності за завдану моральну
шкоду, колегія суддів вважає, що розмір
відшкодування моральної шкоди повинен
становити 10 000 грн. і такий буде
обґрунтованим та відповідати засадам
розумності, виваженості та
справедливості, враховуючи характер та
обсяг страждань, яких зазнав позивач,
тяжкість вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану.

Відтак рішення суду першої інстанції в
частині стягнення моральної шкоди
слід змінити та стягнути з ДП
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 10000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконанні трудових обов»язків
внаслідок професійного захворювання.

Керуючись ст.ст.307 п.3 ч.1, 309 п.3 ч.1, 316,
317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 05 лютого 2014
року в частині визначення розміру
відшкодування моральної шкоди змінити
та визначити розмір відшкодування
моральної шкоди в сумі 10 000 (десять
тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий :
Мікуш
Ю.Р.

Судді

Ніткевич А.В.

Павлишин О.Ф.