Справа 688/829/14-ц
№ 2/688/277/14
Рішення

іменем України

11 червня 2014 року
Шепетівський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді Босюка В.А.,

при секретарі - Кулеші Л.М.,

з участю позивача, її представника -
адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Шепетівка справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договорів дарування недійсними, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що 28 грудня
1957 року уклала шлюб з ОСОБА_4, з яким під
час шлюбу побудували житловий будинок
по АДРЕСА_1, який прийнято в
експлуатацію 09 червня 1980 року. Мають
синів ОСОБА_3 та ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 помер. Маючи намір оформити
заповіт на сина ОСОБА_6, стали шукати
документи на будинок та земельну
ділянку, які знайшли на початку травня
2013 року у будинку. Після вивчення
вказаних документів, з'ясували, що
чоловік за останні роки життя надумав
приховати від неї та сина ОСОБА_6 свій
намір та неправомірно оформив на сина
ОСОБА_3 договір дарування 01.09.1989 року
41/100 частину житлового будинку, а 17.04.2010
року решту 59/100 частин цього будинку та
59/100 частин земельної ділянки для
обслуговування вказаного будинку.
Вважає, що її покійний чоловік та син
ОСОБА_3 обманули її, повідомивши, що її
згода необхідна лише на дарування
частини житлового будинку та частини
земельної ділянки, а інша частина
будинку та земельної ділянки
залишаться для сина ОСОБА_6, позбавивши
її таким чином права власності на житло
та землю. За наведених підстав просить
визнати недійсними договори дарування
59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1,
та 59/100 частин земельної ділянки за цією
ж адресою від 17.04.2010 року, як укладені
внаслідок обману та зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною. Вважає, що
нажите нею та чоловіком за час шлюбу
майно має належати справедливо обом
синам.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
пояснили, що позивач дала згоду на
дарування 59/100 частин спірних житлового
будинку та земельної ділянки, оскільки
вважала, що решта будинку залишиться
для її сина ОСОБА_6, який здійснює її
догляд. Про існування договору
дарування 41/100 частини спірного будинку
для сина ОСОБА_3 їй на час укладення
договорів від 17.04.2010 року відомо не
було, тому вважає, що чоловік обманув її
приховавши існування такого договору.
Позов заявила тому, що по
справедливості будинок має належати
обом синам.

Відповідач в своїх запереченнях на
позов та, будучи допитаний в порядку ст.
132 ЦПК України, позов не визнав, пояснив,
що позивачем не надано жодного доказу
на підтвердження своїх вимог, а
викладені у позовній заяві обставини
не відповідають дійсності. 17 квітня 2014
року він, батько та мати були у
нотаріуса. Ініціатива подарувати йому
решту 59/100 частин будинку та земельної
ділянки виходила від батька та матері.
До нотаріуса він приїхав, щоб поставити
свій підпис, коли всі документи вже
були підготовлені, нотаріус роз'яснив,
що укладаються договори дарування. В
договорах дарування зазначено, що
договори укладаються зі згоди матері,
ніякого обману не було, заявляючи цей
позов, мати діє під впливом його брата.

Заслухавши пояснення позивача, її
представника, свідків, дослідивши
письмові докази по справі, суд
знаходить в позові відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до роз'яснень п. 20 постанови
Пленуму Верховного суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

За змістом вказаних положень правочин
може бути визнаний таким, що вчинений
під впливом обману, у випадку
цілеспрямованого введення іншої
сторони в оману стосовно фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Встановлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину.

Судом встановлено, що 17 квітня 2010 року
приватним нотаріусом Шепетівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
посвідчено укладені між ОСОБА_4, як
Дарувальником, та ОСОБА_3, як
Обдарованим, договір дарування частки
у п раві спільної власності на жилий
будинок, за яким Дарувальник передав у
власність Обдарованого 59/100 часток у
праві спільної власності на жилий
будинок з належними господарськими
будівлями по АДРЕСА_1, та договір
дарування частки у праві спільної
власності на земельну ділянку, за яким
Дарувальник передав у власність
Обдарованого 59/100 часток у праві
спільної власності на земельну
ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, які
зареєстровано у реєстрі за №№
відповідно 849 та 851. Вказані угоди
укладено зі згоди другого з подружжя -
ОСОБА_2, яка посвідчена нотаріально цим
же нотаріусом у день укладення угод, що
вказано у п. 5 кожного договору та
підтверджується згодою ОСОБА_2,
зареєстрованої в реєстрі за №№ 847, 848.

Підставою визнання вищевказаних угод
недійсними позивач вказує
необізнаність щодо існування договору
дарування 41/100 частини житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, укладеного та нотаріально
посвідченого 01 вересня 1989 року в.о.
державного нотаріуса Шепетівської
державної нотаріальної контори Рябим
П.М., за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3
вказану частку.

Договір дарування 41/100 частин від 01
вересня 1989 року посвідчувався одним і
тим же нотаріусом, що і договори
дарування решти будинку та земельної
ділянки від 17 квітня 2010 року.

Допитаний свідком приватний нотаріус
ОСОБА_7 пояснив суду, що оскільки на час
посвідчення договору дарування від 01
вересня 1989 року вказана у цьому
договорі відчужувана частина будинку
належала на праві власності подружжю
ОСОБА_4, про що ним було встановлено
перед посвідченням договору, то таке
відчуження проводилось лише за згодою
другого із подружжя, тому позивач не
могла не знати про наявність цього
договору. Договори дарування 17 квітня
2010 року ним посвідчувались у
присутності сторін по договорах та
дружини Дарувальника, за її письмових
згод, які окремо зареєстровані у
реєстрі, і якій було відомо на час
укладення цих угод про дарування
частини будинку та земельної ділянки,
заперечень з її боку не надходило.

Про існування договору дарування 41/100
частин вищевказаного будинку від 01
вересня 1989 року позивач прямо вказує у
своїй позовній заяві, однак цей договір
не оспорювала ні до пред'явлення цього
позову, ні під час розгляду даної
справи в суді.

В той же час позивач як у позовній заяві
та своїх поясненнях у суді зазначає, що
після смерті чоловіка для неї однаково
є рідними і син ОСОБА_3 і син ОСОБА_6,
який здійснює за нею догляд, тому
звернулась до суду, що розподілити між
ними будинок справедливо. Такі доводи
позивача суд оцінює, як її бажання
після смерті чоловіка передати у
власність частину будинку та земельної
ділянки сину ОСОБА_6, що підтверджує
пояснення відповідача про вплив
останнього на ініціювання подання до
суду вказаного позову позивачем.

Відповідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Свої вимоги позивач доказами,
передбаченими ст.ст. 58, 59, 63-66 ЦПК
України, суду не довела.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11
пояснили, що не обізнані з умовами та
порядком укладення договорів між
покійним чоловіком позивача та її
сином ОСОБА_3, а лише підтвердили
здійснення догляду позивача після
смерті чоловіка сином ОСОБА_6.

Таким чином судом не встановлено
доказів того, що під час укладення
оспорюваних договорів позивач була
навмисно введена в оману
Дарувальником, чи Обдарованим, чи обома
разом щодо обставин, які мають істотне
значення для вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Оспорювані договори дарування не
можуть бути визнані недійсними з
підстави, передбаченої ч.1 ст. 232 ЦК
України, оскільки такі правочини
вчинено безпосередньо сторонами без
участі представників.

За наведених обставин вимоги позивача
до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсними договору
дарування 59/100 часток у праві спільної
власності на жилий будинок з належними
господарськими будівлями, який
знаходиться в АДРЕСА_1, та договору
дарування 59/100 часток у праві спільної
власності на земельну ділянку, яка
знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий
номер .01.005.0020, укладених між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчених
приватним нотаріусом Шепетівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 17
квітня 2010 року, зареєстрованих у
реєстрі за номерами відповідно 849 та 851 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення рішення - в той же строк з
дня отримання його копії, в апеляційний
суд Хмельницької області через
Шепетівський міськрайонний суд.

Головуючий:
В.А. Босюк.