Ухвала іменем україни 16 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до Павлоградської міської ради,
Виконавчого комітету Павлоградської
міської ради, відділу Держземагентства
у м. Павлограді Дніпропетровської
області про визнання права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до відповідачів,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1993
року позивачем на виділеній йому
земельній ділянці був збудований
гараж, на який за позивачем згідно з
рішенням Павлоградського
міськрайонного суду від 19 лютого 2010
року було визнано право власності та
зареєстровано в КП «Павлоградське
МБТІ». Рішенням Павлоградської міської
ради від 14 листопада 2012 року № 949
позивачу було надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
визначення розмірів і встановлення меж
водоохоронної зони та прибережної
захисної смуги р. Кочерга в районі
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
зобов'язано позивача надати проект
водоохоронної зони та прибережної
захисної смуги р. Кочерга на розгляд і
погодження до Дніпропетровського
обласного управління водних ресурсів
та Виконавчого комітету
Павлоградської міської ради для його
затвердження.

Позивач не погодився з
таким рішенням та вважає, що
розроблення проекту землеустрою щодо
визначення розмірів та встановлення
меж водоохоронної зони та прибережної
захисної смуги р. Кочерга повинен
проводити відповідач з урахуванням
існуючого об'єкта, а саме, його гаража. а
тому просить суд визнати за ним право
власності на земельну ділянку розміром
0,0050 га по АДРЕСА_1; зобов'язати відділ
Держземагентства України у м.
Павлограді на підставі проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність присвоїти
кадастровий номер земельній ділянці
0,0050 га, розташованій по АДРЕСА_1;
скасувати рішення виконкому
Павлоградської міської ради від 14
листопада 2012 року № 949 у частині
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо визначення захисної
смуги р. Кочерга в районі земельної
ділянки по АДРЕСА_1 та зобов'язання
позивача надати проект водоохоронної
зони та прибережної захисної смуги р.
Кочерга в районі АДРЕСА_1 на розгляд і
погодження до Дніпропетровського
обласного управління водних ресурсів
та Виконавчого комітету
Павлоградської міської ради для його
затвердження.

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року позовні вимоги позивача
задоволені. Визнано за позивачем право
власності на земельну ділянку розміром
0,0050 га по АДРЕСА_1; зобов'язано відділ
Держземагентства України у м.
Павлограді на підставі проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність присвоїти
кадастровий номер земельній ділянці
площею 0,0050 га, розташованої по АДРЕСА_1;
скасовано рішення виконкому
Павлоградської міської ради від 14
листопада 2012 № 949 в частині надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо визначення розмірів
та встановлення меж водоохоронної зони
та прибережної захисної смуги р.
Кочерга в районі земельної ділянки по
АДРЕСА_1 та зобов'язання позивача
надати проект водоохоронної зони та
прибережної захисної смуги р. Кочерга в
районі АДРЕСА_1 на розгляд і погодження
до Дніпропетровського обласного
управління водних ресурсів та
виконавчого комітету Павлоградської
міської ради для його затвердження.
Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про задоволення
позову, керуючись положеннями ст. 58, ч.
ч. 1, 3 ст. 61, ст. 120 ЗК України, п.
п. 10, 14, 15 постанови Кабінету Міністрів
України від 08 травня 1996 року № 486 «Про
затвердження Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них», п. 3 Прикінцевих
положень Закону України від 02 грудня 2010
року № 2740-VI «Про внесення змін до
Водного і Земельного кодексів України
щодо прибережних захисних смуг»,
виходив з того, що Павлоградська міська
рада на момент винесення рішення щодо
надання позивачу дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,005
га для обслуговування гаража була
обізнана про те, що зазначений гараж
розташовано на відстані 7 м від р.
Кочерга, але питання щодо необхідності
встановлення водоохоронної зони,
визначення меж прибережних захисних
смуг радою не розглядалось. Також,
виходив з того, що відповідачем не
доведено, що позивач займається
діяльністю, яка може привести до
забруднення і засмічення
водоохоронної зони.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено, виходив із того, судом
першої інстанції при ухваленні рішення
не було враховано положення ст. 89 ВК
України, оскільки визнання за
позивачем права власності на спірну
земельну ділянку є порушенням вимог
закону щодо режиму експлуатації
об'єктів, які знаходяться у прибережній
захисній смузі.

Такі висновки апеляційного суду є
обґрунтованими та відповідають
матеріалам справи.

Судами встановлено, що
позивач з 23 серпня 1967 року по 16 січня 2001
року перебував у трудових відносинах з
ПП «НВО «Павлоградський хімічний
завод». Згідно і з спільним рішенням
адміністрації та профспілкового
комітету працівникам заводу були
виділені земельні ділянки, які
належали ДП «НВО «Павлоградський
хімічний завод», для будівництва
індивідуальних гаражів. У 1993 році
позивач за рахунок власних коштів на
виділеній земельній ділянці площею 24
кв. м збудував гараж розміром 4,00
м х 6,00 м на території гаражного
товариства «Северо-Восток» по АДРЕСА_1.

Рішенням
Павлоградської міської ради від 19
листопада 2003 року № 277 із земель ДП «НВО
«Павлоградський хімічний завод» були
вилучені землі, які не
використовувалися для виробничих
потреб, загальною площею 91,95 га, в тому
числі землі під забудовою (гаражні
кооперативи) площею 7,20 га та передано
до земель міської ради для подальшого
розподілу між новими землевласниками і
землекористувачами (а. с. 14).

Встановлено, що на
земельній ділянці, на якій розташовано
гаражний масив по АДРЕСА_1, згідно з
генеральним планом міста, затвердженим
рішенням Дніпропетровської області
виконкому обласної ради від 26 червня 1986
року № 389, знаходяться гаражі
індивідуального автотранспорту і
автостоянки (а. с. 20).

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
від 19 лютого 2010 року за позивачем
визнано право власності на АДРЕСА_1
розміром 4,00 м х 6,00 м, який
зареєстровано в КП «Павлоградське
МБТІ». Рішенням виконкому
Павлоградської міської ради від 26
травня 2010 року № 501
присвоєно поштову адресу будівлі
гаража - АДРЕСА_1 (а. с. 6, 7, 15)

У грудні 2010 року
позивач звернувся до Павлоградської
міської ради із заявою, в якій просив
надати дозвіл на розробку проекту
відводу земельної ділянки площею 0,005 га
для обслуговування гаража з передачею
йому у приватну власність (а. с. 16).

Рішенням
Павлоградської міської ради від 16
лютого 2011 року № 76-5/V1 ОСОБА_4
надано дозвіл на розроблення
зазначеного проекта для
обслуговування гаража із земель
міської ради, які не надані у власність
та користування, землі житлової та
громадської забудови в приватну
власність та надання проекту відводу
земельної ділянки на затвердження на
сесії міської ради (а. с. 17).

На підставі укладеного
договору з ПП «Геолайф» були виконані
роботи зі складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,0050 га. Зазначений
проект не був погоджений комісією
відповідача з розгляду питань,
пов'язаних з погодженням документації
із землеустрою, про що складено
висновок від 22 червня 2011 року № 7. Судом
встановлено, що позивачу відмовлено в
погодженні проекту землеустрою,
оскільки гараж знаходиться у 25
метровій прибережній захисній смузі
р. Кочерга на відстані менш 7 м, що є
порушенням ст. 60 ЗК України, ст. 87 - 89 ВК
України (а. с. 19).

Відповідно до витягу з
рішення Павлоградської міської ради
від 14 листопада 2012 року № 949 позивачеві
надано дозвіл на розроблення проекту
визначення розмірів меж водоохоронної
зони та прибережної захисної смуги р.
Кочерга в районі земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 надати
проект водоохоронної зони та
прибережної захисної смуги р. Кочерга в
районі АДРЕСА_1, м. Павлоград на розгляд
і погодження до Дніпропетровського
обласного управління водних ресурсів.
та до Виконавчого комітету міської
ради для його затвердження (а. с. 18).

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання відповідно до
статті 21 ЗК України недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої ст. 3 ВК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин) усі води
(водні об'єкти) на території України
становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК
України та статті 4 ВК України до земель
водного фонду належать землі, зайняті
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Згідно із положеннями ст. 4 ВК України,
ст. 58 ЗК України (у редакціях, які були
чинними на час виникнення
правовідносин) до таких земель
відносяться землі, зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також

ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час прийняття рішень про надання
земельних ділянок) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. 3 ст. 83
ЗК України (у редакції, яка була чинною
на час прийняття рішень про надання
земельних ділянок у власність).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями ч. 2
ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була
чинною на час виникнення
правовідносин).

Так, відповідно до ст. 59 ЗК України
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 га). Власники на
своїх земельних ділянках можуть у
встановленому порядку створювати
рибогосподарські, протиерозійні та
інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК
України)

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України)

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучними водоймами (водосховища,
ставки) і каналами; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок (у тому числі струмків та
потічків), морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм не могли
передаватись у власність громадян,
оскільки є землями водного фонду
України.

Крім того, за змістом ч. 4 ст. 88 ВК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 486
розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно технічної документації, а
на землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (пункт 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства, чинного на час
виникнення правовідносин, відповідно
до положень ст. 88 ВК України, Порядок №
434, Постанови № 486 розмір та межі
прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст згідно із
ст. ст. 50 - 54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених ст. 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації
(правова позиція, викладена у Постанові
Верховного Суду України від 21 травня 2014
року (справа № 6-14цс14).

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, висновки
апеляційного суду про те, що визнання
за позивачем права власності на спірну
земельну ділянку є порушенням вимог
закону щодо режиму експлуатації
об'єктів, які знаходяться у прибережній
захисній смузі, відповідають обставина
справи, є законними, обґрунтованими,
доводами касаційної скарги не
спростовуються.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки із матеріалів справи та
змісту ухвалених судами рішень не
вбачається, що апеляційним судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які є
підставами для скасування рішень,
подана касаційна скарга підлягає
відхиленню, а оскаржуване рішення
апеляційного суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345, 349 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В.
Юровська