У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дербенцевої
Т.П.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на квартиру;
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання права
власності на частину квартири в
порядку спадкування за законом за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 09 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона є спадкоємцем за заповітом
після її бабусі - ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після її смерті
залишилася спадщина - квартира АДРЕСА_1.
Посилаючись на те, що зазначена
квартира хоча й була придбана у період
шлюбу з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року, проте на особисті кошти її бабусі,
позивачка просила визнати право
особистої приватної власності ОСОБА_6
на цю квартиру та визнати за нею право
власності на зазначену квартиру в
порядку спадкування за заповітом.

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3,
посилаючись на те, що він є рідним
братом ОСОБА_7, який помер на наступний
день після смерті своєї дружини -
ОСОБА_6, перебуваючи з якою у шлюбі
придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є
спільною сумісною власністю подружжя.
Його брат, як спадкоємець першої черги
та пенсіонер, будучи співвласником як
подружжя Ѕ частини цієї квартири
прийняв обов'язкову частину спадщини
після смерті своєї дружини, зокрема ј
частину зазначеної квартири.
Посилаючись на те, що за життя його
братові належало ѕ частини квартири,
позивач просив визнати право власності
в порядку спадкування за законом після
його смерті на ѕ частини указаної
квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 09 квітня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Визнано право власності
ОСОБА_3 в порядку спадкування за
заповітом на квартиру АДРЕСА_1. В іншій
частині позову відмовлено. У
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_3 та задоволення його
зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
спірна квартира була придбана за кошти,
отримані ОСОБА_6 від продажу іншої
квартири, власником 1/3 частини якої
вона була, відтак, спірна квартира була
її особистою приватною власністю, а не
власністю подружжя, тому ця квартира є
предметом спадкування.

Проте повністю з таким висновком судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що під час шлюбу з
ОСОБА_7, 23 жовтня 1996 року, ОСОБА_6 разом з
ОСОБА_8, яка діяла від свого імені та
імені неповнолітньої ОСОБА_9, продали
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
квартиру АДРЕСА_1 за 60 тис. доларів США.

28 жовтня 1996 року ОСОБА_6 придбала у
ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 за 40 тис.
доларів США. Квартира придбана у період
шлюбу з ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік -
ОСОБА_7

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що ОСОБА_6, спадкоємицею за
заповітом якої вона є, придбала
зазначену вище квартиру за особисті
кошти, які отримала від продажу іншої
квартири, власником 1/3 частини якої
вона була.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року № 16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України», якою
суди користувались на час придбання
спірної квартири, судам роз'яснено, що,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. При цьому
належить виходити з того, що відповідно
до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною
сумісною власністю подружжя є нажите
ними в період шлюбу рухоме і нерухоме
майно, яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу). Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив
вкладення у придбання спільного майна
за рахунок майна, яке належало йому до
одруження або було одержане ним під час
шлюбу в дар, у порядку спадкування,
надбане за кошти, що належали йому до
шлюбу, або іншого роздільного майна, то
ці вкладення (в тому числі вартість
майна до визнання його спільною
сумісною власністю на підставі ст. 25
КпШС) мають враховуватися при
визначенні часток подружжя у спільній
сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Суди дійшли до передчасного висновку
про те, що спірна квартира була
придбана виключно на кошти ОСОБА_6,
отримані від продажу квартири АДРЕСА_1,
оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України не перевірили та не дали
належної правової оцінки твердженням
ОСОБА_4 про те, що зазначена квартира
належала трьом власникам, а, відтак,
померлій ОСОБА_6 належали кошти від
продажу лише 1/3 її частини, тобто 20 тис.
доларів США, а спірну квартиру придбала
за 40 тис. доларів США. При цьому суд не
встановив належність та походження 20
тис. доларів США, які разом з отриманими
за продаж попередньої квартири
складають вартість спірної квартири.

Отже, сам по собі факт продажу квартири
АДРЕСА_1 не може свідчити про придбання
квартири АДРЕСА_1 на отримані за неї
кошти, а тому висновок суду про
придбання спірної квартири ОСОБА_6 за
особисті кошти ґрунтуються на
припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Крім того, пред'являючи позов, ОСОБА_4
посилався на те, що його брату - ОСОБА_7 -
на праві спільної сумісної власності
подружжя належала Ѕ частина квартири
АДРЕСА_1, а після смерті ОСОБА_6, його
дружини, ОСОБА_7, як пенсіонер,
успадкував ј частину зазначеної
квартири, відтак, йому за життя
належало ѕ частини спірної квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 1226 ЦК України
суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі.

Визнавши право власності на спірну
квартиру за ОСОБА_3, суди не врахували
положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України, якою
встановлено, що малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Згідно зі ст. 1258 спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово. Кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

З системного аналізу наведених норм
права вбачається, що для визначення
розміру обов'язкової частки у спадщині
суди мають встановити коло всіх
спадкоємців за законом на день смерті
ОСОБА_6 і розмір частки, яка належала б
кожному з них, у разі спадкування за
законом. Проте суди у порушення ст. ст.
212-214, 303, 315 ЦПК України цього не зробили,
доводів сторін по суті позовних вимог
не перевірили; фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, належним чином не
встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; належним чином не
обґрунтували висновку про визнання за
ОСОБА_3 права власності на всю спірну
квартиру.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09
квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.П. Дербенцева

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська