Справа № 4-C-92/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року Соломянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за скаргою ОСОБА_1,
заінтересована особа: ОСОБА_2, на дії та
постанову державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві Мельниченка Вадима
Сергійовича,

в с т а н о в и в :

28 січня 2014 року заявник звернувся до
суду зі скаргою, в якій просив визнати
дії державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві Мельниченка В.С.,
направлені на арешт майна та
оголошення заборони на його
відчуження, неправомірними, визнати
неправомірною бездіяльність
державного виконавця щодо не
надіслання ОСОБА_1 постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 20 червня 2013 року
та визнати неправомірною і скасувати
зазначену постанову.

Обгрунтовуючи скаргу, заявник
зазначив, що на виконанні у Відділі
державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві знаходиться
виконавчий лист №2-921/12, виданий
Солом'янським районним судом м. Києва 22
травня 2012 року.

20 червня 2013 року державним виконавцем
було винесено постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, про яку заявник
дізнався 27 січня 2014 року.

Крім того, зазначеною постановою було
накладено арешт на все майно боржника,
тоді як ухвалою Солом'янського
районного суду м. Києва від 21 лютого 2012
року було задоволено заяву ОСОБА_2 про
забезпечення позову та накладено арешт
на майно ОСОБА_1, яке він вважав
достатнім для забезпечення стягнення
суми боргу.

Внаслідок цього було порушено його
(заявника) права, тому заявник вважав
дії державного виконавця
неправлмірними та просив оскаржувану
постанову скасувати.

Представник заявника у судовому
засіданні підтримав доводи скарги та
просив її задовольнити, посилаючись на
викладені у скарзі обставини.

Державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві Мельниченко В.С. у
судовому засіданні заперечував проти
доводів скарги та просив у її
задоволенні відмовити.

Представник заінтересованої особи
ОСОБА_2 у судовому засіданні просив у
задоволенні скарги відмовити та
вважав, що заявник пропустив строк
звернення зі скаргою до суду.

Суд, заслухавши представників
заявника, заінтересованої особи,
державного виконавця, вивчивши
матеріали справи, вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 385 ЦПК України скаргу може
бути подано до суду у десятиденний
строк з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
її прав чи свобод. Пропущений з
поважних причин строк для подання
скарги може бути поновлено судом.

Судом встановлено, що заявником було
отримано копію оскаржуваної постанови
27 січня 2014 року, оскільки належних та
допустимих доказів, які б доводили, що
заявник дізнався або повинен був
дізнатися про порушення його прав чи
свобод раніше суду не надано.

Тому заявником подано до суду скаргу у
визначений законодавством строк.

Судом також встановлено, що 20 червня 2014
року державним виконавцем ВДВС
Солом'янського РУЮ у м. Києві
Мельниченком В.С. було винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
при примусовому виконанні виконавчого
листа №2-921/12, виданого 22 травня 2012 року
Солом'янським районним судом м. Києва,
про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 боргу в сумі 891 833, 54 грн. (а.с. 4).

Зазначеною постановою було накладено
арешт на все майно, що належить
боржнику та заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми
звернення стягнення.

При винесенні оскаржуваної постанови
державний виконавець керувався ст. 57
Закону України «Про виконавче
провадження».

Доводи заявника про те, що державний
виконавець не повинен був накладати
арешт на майно, оскільки вже було
накладено арешт за ухвалою суду про
забезпечення позову, суд вважає
безпідставними, оскільки ч.1 ст. 57
Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Накладення державним виконавцем
арешту на все майно боржника у межах
суми стягнення відповідає вимогам ч.3
ст. 57 Закону України «Про виконавче
провадження», якою передбачено,
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у розмірі
суми стягнення з урахуванням
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі його
предмети.

У судовому засіданні представник
заявника та державний виконавець
пояснили, що зазначена постанова була
винесена разом з постановою про
відкриття виконавчого провадження.

Згідно з даними журналу реєстрації
вихідної кореспонденції копію
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
ОСОБА_1 було направлено 20 червня 2013 року
(а.с. а.с. 35-38), як передбачено ч.4 ст. 57
Закону України «Про виконавче
провадження».

Статтею 35 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
у разі несвоєчасного одержання
сторонами документів виконавчого
провадження, внаслідок чого вони були
позбавлені можливості скористатися
правами, наданими їм цим Законом,
державний виконавець може відкласти
виконавчі дії за заявою стягувача чи
боржника або з власної ініціативи на
строк до десяти робочих днів.

Скасування постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження у разі несвоєчасного
одержання сторонами документів
виконавчого провадження
законодавством не передбачено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
державний виконавець при винесенні
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
діяв відповідно до вимог Закону
України «Про виконавче провадження».

Підстав для визнання дій державного
виконавця та його бездіяльності
протиправними та скасування
оскаржуваної постанови не встановлено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 383-389 ЦПК України,
ст.ст. 35, 57 Закону України «Про
виконавче провадження»,-

у х в а л и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1,
заінтересована особа: ОСОБА_2, на дії та
постанову державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві Мельниченка Вадима
Сергійовича - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
Л.І. Кізюн