Номер провадження: 22-ц/785/6663/14
Головуючий у першій інстанції Дєтков
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Драгомерецького М.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_3,
представника третьої особи, Рухівської
селищної ради, Заріцького С.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Березівського районного суду
Одеської області від 23 січня 2014 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Раухівська селищна
рада Березівського району Одеської
області, про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
виселення без надання іншого житла,

в с т а
н о в и л а:

02 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 27 травня 2013 року на
підставі рішення виконкому
Раухівської селищної ради
Березівського району Одеської області
№ 18 від 24 квітня 2013 року їй був виданий
ордер № 1 на право зайняття квартири
АДРЕСА_1 та був відкритий особистий
рахунок № НОМЕР_1. Однак вселиться в
квартиру вона не має можливості,
оскільки в неї без правових підстав
проживає відповідачка ОСОБА_5, тому
вона вимушена звернутись за захистом
своїх прав з позовом до суду.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 11, 391, 810 ЦК України, позивачка ОСОБА_3
просила суд позов задовольнити (а.с. 2-3).

Справа розглянута за відсутністю
відповідачки ОСОБА_5

Представник третьої особи, Раухівської
селищної ради, позов визнав і в своїх
поясненнях зазначав, що відповідачка
ОСОБА_5 перешкоджає ОСОБА_3 у вселенні у
квартиру та своєю поведінкою порушує
правила співжиття.

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов задоволено. Суд виселив
відповідачку ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житла (а.с. 62-63).

Ухвалою Березівського районного суду
Одеської області від 19 березня 2014 року
заява відповідачки ОСОБА_5 про перегляд
заочного рішення суду визнана
неподаною та повернута їй.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_5 просить заочне рішення суду
першої інстанції скасувати і
постановити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
рішення суду є необґрунтованим і
незаконним, судом не враховано те, що
вона проживала у спірній квартирі
правомірно та те, що рішенням виконкому
Раухівської селищної ради № 38 від 26
липня 2013 року було скасоване рішення
виконкому селищної ради №18 від 24
квітня 2013 року про розподіл квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 у зв'язку з наявністю у
неї на праві власності іншої квартири.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_5, пояснення на апеляцію
позивачки ОСОБА_3, представника третьої
особи, Рухівської селищної ради,
Заріцького С.А., перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
заочного рішення суду в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга відповідачки підлягає
задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 травня 2013 року на підставі рішення
виконкому Раухівської селищної ради
Березівського району Одеської області
№ 18 від 24 квітня 2013 року позивачці
ОСОБА_3 був виданий ордер № 1 на право
зайняття квартири АДРЕСА_1

Позивачка не має можливості вселиться
в квартиру АДРЕСА_1, оскільки її займає
відповідачка ОСОБА_5

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_5 користується
спірною квартирою без правових підстав
й систематично порушує правила
співжиття, що є підставою для її
виселення без надання іншого житла. При
цьому суд застосував ч. 1 ст. 116 ЖК
України.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо за
таких підстав.

Статтею ст. 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

У частині 3 ст. 9 ЖК України зазначено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

У пункті 17 постанови Пленуму № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року Верховний
Суд України зазначив, що при вирішенні
справ про виселення на підставі ст.116 ЖК
осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212,
213, 214 ЦПК України суд першої інстанції
не з'ясував повно та всебічно
обставини, які мають значення для
вирішення справи, не дослідів та не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
відповідачка ОСОБА_5 перебуває на
обліку у Одеському благодійному фонді
реабілітації і соціальної адаптації
громадян без визначеного місця
проживання, реєстраційний номер 8627, що
підтверджується довідкою Фонду від 26
червня 2009 року (а.с. 36).

Відповідачка ОСОБА_5 зайняла спірну
квартиру на підставі договору найму
житла від 15 листопада 2006 року та
користується житлом на підставі
договорів утримання занедбуваних
безхазяйних квартир від 25 грудня 2008
року та від 29 грудня 2010 року, укладених
з Виробничим управлінням
Житлово-комунального господарства смт.
Раухівка, як балансоутримувачем майна,
що є об'єктом права державної або
комунальної власності, та наймодавцем,
що підтверджується наявними у справі
копіями договорів (а.с. 31, 34, 35).

За змістом вказані договори є
договором найма житла, підстави, умови,
порядок укладання та припинення якого
встановлюються законом (ч. 2 ст. 810 ЦК
України).

Статтею 108 ЖК України передбачено, що
договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду може бути розірвано на
вимогу наймодавця лише з підстав,
установлених законом, і тільки в
судовому порядку, крім випадків
виселення з будинків, що загрожують
обвалом.

Дійсно рішенням виконкому Раухівської
селищної ради № 62 від 19 липня 2011 року
Раухівському ВУЖКГ надано дозвіл на
розірвання договорів утримання
квартири АДРЕСА_1 з громадянкою ОСОБА_5
у зв'язку з антисанітарним станом
квартири (а.с. 49).

Однак в матеріалах справи відсутнє
рішення суду про розірвання
укладеного з відповідачкою ОСОБА_5
договору на утримання житла.

Аналізуючи зазначенні положення
закону, враховуючи вказані обстави та
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність приведених доказів
кожного окремо і у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що в судовому
засіданні доведено, що відповідачка
ОСОБА_5 проживає у спірній квартирі з
правових підстав, які у встановленому
законом порядку не припинені.

Крім того, колегія суддів приймає до
уваги, що рішенням виконкому
Раухівської селищної ради № 38 від 26
липня 2013 року було скасоване рішення
виконкому селищної ради №18 від 24
квітня 2013 року про розподіл квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 у зв'язку з наявністю у
неї на праві власності квартири (а.с. 91).

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови № 5 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" роз'яснив, що уточнюючи
позовні вимоги або заперечення проти
позову, суд визначає характер спірних
правовідносин сторін, зміст їх
правових вимог і матеріальний закон, що
їх регулює, і яким належить керуватися
при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з'ясувати предмет позову (що конкретно
вимагає позивач), підставу позову (чим
він обґрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав). З'ясовується правильність
об'єднання кількох однорідних вимог,
наявність у позивача інших вимог до
відповідача, які можуть бути
пов'язаними між собою, для вирішення
питання про їх об'єднання або
роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У
відповідача суд з'ясовує суть
заперечення проти позову та характер
такого заперечення (процесуальний чи
матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень
сторін, обставин, на які посилаються
інші особи, які беруть участь у справі,
а також норм права, які підлягають
застосуванню, суд визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору, і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню
(предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

З позовної заяви вбачається, що
позивачка ОСОБА_3 просила суд виселити
відповідачку із спірної квартири у
зв'язку з тим, що остання проживає в
квартирі без правових підстав, але суд
задовольнив вимоги з підстав ч. 1 ст. 116
ЖК України у зв'язку з систематичним
порушенням правил співжиття, що робить
неможливим для проживання інших осіб,
хоча в матеріалах справи відсутня
заява позивача у відповідності до ч. 2
ст. 31 ЦПК України про зміну підстав
позову.

Таким чином, судом першої інстанції
порушений принцип цивільного
судочинства - диспозитивності,
передбачений ст. 11 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що в
судовому засіданні не доведено
переконливими доказами підстави для
виселення відповідачки з спірної
квартири, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК
України, а також застосування до неї
заходів запобігання і громадського
впливу, які виявились
безрезультатними.

В судовому засідання суду апеляційної
інстанції представником третьої особи,
Рухівської селищної ради, Заріцьким
С.О. надана копія рішення виконкому
Рухівської селищної ради № 108 від 18
червня 2014 року, яким спірна квартира
була повторно розподілена позивачці
ОСОБА_3 з наданням їй ордеру на право
зайняття вказаної квартири.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 в
судовому засіданні не доведено, що
відповідачка проживає у спірній
квартирі без правових підстав, чим
порушує її права. Тому у відповідності
до ст. ст. 15, 16 ЦК України її вимоги є
передчасними і не підлягають судовому
захисту.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь -
якого висунутого проти нього
кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

У статті 8 Європейської Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини кожен має право на повагу до
свого приватного і сімейного життя, до
свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумачення
Європейського суду з прав людини
означає переважно місце, де особа
мешкає на постійній основі, проте, цей
термін може поширюватись і на місце, де
особа мала твердий намір мешкати.

Таким чином, у даному випадку рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням принципу справедливого
судочинства - дотримання справедливої
рівноваги між інтересами сторін у
справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального, а саме, ст. ст. 212, 213, 214
ЦПК України, та матеріального права, а
саме, ст. ст. 9, 108, 116 ЖК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення суду про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити, заочне рішення
Березівського районного суду Одеської
області від 23 січня 2014 року скасувати
й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Раухівська
селищна рада Березівського району
Одеської області, про усунення
перешкод у користуванні квартирою
шляхом виселення без надання іншого
житла, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної силу з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту набрання законної сили
рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік