Справа № 274/805/14-ц Провадження № 2/0274/775/14
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2014 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області Корбут В.В.,
за участю секретаря судового засідання
Жмурко В.І.,

розглянувши цивільну справу за
позовомОСОБА_1, представником якої є
ОСОБА_2,до1) ОСОБА_3, 2) ОСОБА_4,
представником якої є ОСОБА_5, 3)
Управління житлово-комунального
господарства Виконавчого комітету
Бердичівської міської ради
Житомирської області, представниками
якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, 4)
Реєстраційної служби Бердичівського
міськрайонного управління юстиції
Житомирської області,провизнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
визнання недійсним розпорядження про
приватизацію та свідоцтва про право
власності на житло, скасування
реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 р. ОСОБА_1 звернулась з
вказаним позовом, у якому просить
визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, визнати
розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491
Управління житлово-комунального
господарства Виконавчого комітету
Бердичівської міської ради
Житомирської області (далі -
Управління) недійсним, визнати
свідоцтво про право власності від
24.10.2013 р., видане Управлінням, на
квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсним, скасувати реєстрацію права
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 позов визнав.

ОСОБА_4 проти позову заперечила,
посилаючись на те, що:

- частина позовних вимог, а саме - вимоги
про визнання недійсним розпорядження
від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та про
скасування реєстрації права власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1,
мають розглядатись в порядку
адміністративного судочинства;

- вона не проживала у квартирі АДРЕСА_1,
оскільки їй у цьому перешкоджали
ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

- вона є власником 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1, а тому її не може бути визнано
такою, що втратила право користування
цією квартирою.

Управління проти позову заперечило,
посилаючись на те, що ОСОБА_4 є
власником частини квартири АДРЕСА_1, це
її право власності є непорушним, а тому
позов ОСОБА_1 є безпідставним.

Від Реєстраційної служби
Бердичівського міськрайонного
управління юстиції Житомирської
області заяви про визнання позову або
заперечень проти позову не надходило.

Суд зазначає, що спір виник з приводу
житлових та цивільних відносин,
частина з яких хоча і виникла на
підставі рішення Управління
(структурного підрозділу виконавчого
органу місцевого самоврядування -
Виконавчого комітету Бердичівської
міської ради Житомирської області) та
рішення державного реєстратора
Реєстраційної служби Бердичівського
міськрайонного управління юстиції
Житомирської області, однак останні
при прийнятті цих рішень не
здійснювали владних управлінських
функцій.

Цивільним законодавством України
передбачено право суду визнавати
незаконним та скасовувати такі
рішення, якщо вони суперечить актам
цивільного законодавства і порушують
цивільні права або інтереси:
відповідно до частини першої статті 21
Цивільного кодексу України суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Крім того, одним з способів захисту
цивільних прав та інтересів є визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб (пункт 10 частини другої
статті 15 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 15 Цивільного процесуального
кодексу України суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Таким чином, справа підлягає розгляду
за правилами цивільного судочинства.

Суд звертає увагу, що при розгляді
справи має значення послідовність
розгляду позовних вимог. ОСОБА_1 не
змінювала послідовність позовних
вимог, а відтак суд розглядає ці вимоги
у тій послідовності, у якій вони
наведені у позовній заяві.

Щодо позовної вимоги про визнання
ОСОБА_4 такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є
власниками квартири АДРЕСА_1, вид
спільної власності - спільна сумісна,
форма власності - приватна, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
16.12.2013 р., а також свідоцтвом про право
власності на житло від 24.10.2013 р. (а. с. 5, 6).

Частиною першою статті 316, частиною
першою статті 317 Цивільного кодексу
України передбачено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Частинами першою та другою статті 355
Цивільного кодексу України
встановлено, що майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності.

Частиною першою статті 369 Цивільного
кодексу України визначено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

З вказаного випливає, що ОСОБА_4, будучи
спільним сумісним власником квартири
АДРЕСА_1, може здійснювати це право за
своєю волею, а саме - володіти,
користуватись та розпоряджатись, проте
спільно з ОСОБА_3, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Вона не може бути протиправно
позбавлена цього права, це її право є
непорушним, про що зазначено у частині
четвертій статті 41 Конституції
України: ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовна вимога про
визнання ОСОБА_4 такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
суперечить наведеним вище положенням
Конституції України, статей 316, 317 та 369
Цивільного кодексу України,
задоволення цієї вимоги призведе до
порушення права спільної сумісної
власності ОСОБА_4 на цю квартиру.

Більше того, як випливає з наведеного
вище, ОСОБА_1 не є власником квартири
АДРЕСА_1, а, зважаючи на зміст статті 405
Цивільного кодексу України, з позовом
про визнання особи такою, що втратила
права користування житлом, може
звернутись не будь-яка особа, а лише
власник цього житла.

Таким чином, у задоволенні позовної
вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1, необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання
розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491
Управління недійсним та визнання
свідоцтва про право власності від
24.10.2013 р., виданого Управлінням, на
квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсними.

Судом встановлено, що розпорядженням
від 08.10.2013 р. № 20491 Управління було
задоволено прохання ОСОБА_3 (заяву від
03.10.2013 р., а. с. 41) та передано квартиру
АДРЕСА_1, у його та ОСОБА_4 приватну
спільну сумісні власність (а. с. 15).

На підставі цього розпорядження
Управління видало свідоцтво про право
власності від 24.10.2013 р. на квартиру
АДРЕСА_1, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 6).

Зі змісту позовної заяви вбачається,
ОСОБА_1 просить визнати розпорядження
від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та
свідоцтво про право власності від
24.10.2013 р., видане Управлінням, на
квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсними за правилами недійсності
правочинів.

Однак, розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491
Управління та свідоцтво про право
власності від 24.10.2013 р., видане
Управлінням, на квартиру АДРЕСА_1, на
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не є правочинами у
розумінні частини першої статті 201
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з листом Верховного Суду
України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" за правилами
недійсності правочинів не можна
визнавати документи, які за своїм
змістом не є правочинами. Вбачається,
що до таких документів слід відносити,
наприклад, рішення органів державної
влади; свідоцтва (про право власності
на житло, про право на спадщину, про
придбання майна з публічних торгів,
державний акт на земельну ділянку,
ордер тощо); рішення, записи про
реєстрацію (реєстрація домоволодіння,
актів громадянського стану); протоколи
загальних зборів господарських
товариств, рішення загальних зборів
громадських об'єднань, розпорядження
про реєстрацію за місцем проживання
фізичної особи та багато інших
документів (акт приймання-передачі,
товарний чек).

Крім того, законодавство України не
передбачає такого способу захисту
цивільних прав та інтересів як
визнання недійсним рішення органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, а
передбачає такий спосіб як визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності цих органів та осіб, про
зазначено у пункті 10 частини другої
статті 16 Цивільного кодексу України,
цей спосіб конкретизовано частиною
першою статті 21 Цивільного кодексу
України, якою передбачено, що суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Про це також зазначено:

- у листі Верховного Суду України від
24.11.2008 р. "Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними": це становище
невиправдано розширює поняття
"недійсність", підстави його
застосування та правові наслідки.
Зокрема, некоректним є застосування
цього терміна до нормативно-правових
актів - у цьому випадку може йтися про
їх нечинність або неправомірність
(незаконність, протиправність), а також
до документів, якими оформлюється,
підтверджується право, оскільки право
не може бути недійсним - воно або є, або
ні;

- у пункті 27 постанови від 01.03.2013 р. № 3
"Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ" пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ: свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане відповідно до
закону, належить до документів, на
підставі яких згідно зі статтею 19
Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
провадиться реєстрація права
власності, яке вони посвідчують. У
зв'язку із цим суд відповідно до
частини першої статті 21, статті 393 ЦК
визнає незаконним і скасовує такий акт,
виданий владним органом, повністю або
частково, якщо він суперечить актам
цивільного законодавства та порушує
цивільні права або інтереси. Такі спори
за участю фізичних осіб розглядаються
в порядку цивільного судочинства.

Тобто, розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491
Управління та видане на його підставі
свідоцтво про право власності від
24.10.2013 р. на квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3
та ОСОБА_4, не можуть бути визнані
недійсними у судовому порядку, у такому
порядку їх може бути визнано
незаконними та скасовано.

Також суд вказує на те, що у позовній
заяві не зазначено, яким чином
Управління, прийнявши розпорядження
від 08.10.2013 р. № 20491 та видавши на його
підставі свідоцтво про право власності
від 24.10.2013 р. на квартиру АДРЕСА_1, на
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, порушило, невизнало
або оспорило права, свободи чи інтереси
ОСОБА_1.

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_1 документів для
прийняття участі в приватизації цієї
квартири до Управління не подавала.

За таких обставин суд приходить до
думки, що розпорядження від 08.10.2013 р. №
20491 та видане на його підставі
свідоцтво про право власності від
24.10.2013 р. на квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3
та ОСОБА_4 не вплинуло на права, свободи
чи інтереси ОСОБА_1.

Між тим, частиною першою статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Зважаючи на наведене, суд приходить до
висновку, що звернення ОСОБА_1 з позовом
з вимого про визнання розпорядження
від 08.10.2013 р. № 20491 Управління недійсним
та визнання свідоцтва про право
власності від 24.10.2013 р., виданого
Управлінням, на квартиру АДРЕСА_1, на
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним, було
здійснено з порушенням статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України.

Таким чином, у задоволенні позовної
вимоги про визнання розпорядження від
08.10.2013 р. № 20491 Управління недійсним та
визнання свідоцтва про право власності
від 24.10.2013 р., виданого Управлінням, на
квартиру АДРЕСА_1, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про скасування
реєстрації права власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позовна вимога про скасування
реєстрації права власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, є похідною
від попередніх двох вимог, а саме - про
визнання розпорядження від 08.10.2013 р. №
20491 Управління та свідоцтва про право
власності від 24.10.2013 р., виданого
Управлінням, на квартиру АДРЕСА_1, на
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсними.

Тобто, оскільки у задоволенні цих вимог
було відмовлено, то відсутні підстави
для задоволення і цієї позовної вимоги.

Крім того, суд вважає за необхідне
вказати, що зі змісту статей 15 та 26
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" випливає, що
державна реєстрація прав здійснюється
на підставі рішення державного
реєстратора, а запис про скасування
державної реєстрації прав вноситься до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майн лише у разі скасування на
підставі рішення суду цього рішення
(рішення державного реєстратора про
державну реєстрацію прав).

Таким чином, норми цього Закону не
передбачають скасування у судовому
порядку реєстрації права власності, а
передбачаються лише скасування
рішення державного реєстратора про
держану реєстрацію прав, що є підставою
для подальшого внесення запису про
скасування державної реєстрації прав
до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Вказане у попередніх двох абзацах є ще
однією підставою для відмови у
задоволенні позовної вимоги про
скасування реєстрації права власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Як підсумок усього наведеного вище суд
зазначає, що у задоволенні позову
ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 1 - 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 -
60, 63, 64, 79, 88, 208, 209, 212 - 215 Цивільного
процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Роз'яснити, що:

- рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано;

- у разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом;

- апеляційна скарга на рішення може
бути подана до Апеляційного суду
Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення;

- особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
В.В. Корбут

Повне рішення складено 23.07.2014 р.