У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Український інноваційний
банк» на рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 25 лютого 2014
року,

встановила:

У вересні 2009 року Публічне акціонерне
товариство «Український інноваційний
банк» (далі - ПАТ «Український
інноваційний банк») звернулось до суду
з указаним позовом, в якому просило
стягнути на свою користь з ОСОБА_3
заборгованість по кредиту у розмірі 200
тис. грн; заборгованість по процентах
за користування кредитом у розмірі 26 709
грн 56 коп.; заборгованість по комісії у
розмірі 3 587 грн 94 коп.; з ОСОБА_4
заборгованість по кредиту у розмірі 195
тис. грн; заборгованість по процентах
за користування кредитом у розмірі 26 911
грн 44 коп.; заборгованість по комісії у
розмірі 3 498 грн 26 коп.; з ОСОБА_5
заборгованість по кредиту у розмірі 200
тис. грн; заборгованість по процентах
за користування кредитом у розмірі 26 709
грн 56 коп.; заборгованість по комісії у
розмірі 3 587 грн 94 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
між АТ «Український інноваційний
банк», правонаступником якого є ПАТ
«Український інноваційний банк», були
укладені кредитні договори, а саме з
ОСОБА_3 14 грудня 2006 року, з ОСОБА_4 12
липня 2006 року та з ОСОБА_514 грудня 2006
року, за умовами яких кредитор надав
позичальникам на споживчі потреби
кредити за кожним кредитним договором
у розмірі 200 тис. грн терміном на 12
місяців зі сплатою 18 % річних. Зазначав,
що відповідачі не виконували взяті на
себе зобов'язання щодо вчасного
повернення кредитів та відсотків, у
результаті чого, виникла
заборгованість, яку просив стягнути з
них на свою користь.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 25 грудня 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Український інноваційний банк»
заборгованість за кредитним договором
від 14 грудня 2006 року у розмірі 230 297 грн 50
коп., сплачений судовий збір у розмірі 1
700 грн та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду судового процесу у розмірі 120
грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Український інноваційний банк»
заборгованість за кредитним договором
від 12 липня 2006 року у розмірі 225 409 грн 70
коп., сплачений судовий збір у розмірі 1
700 грн та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду судового процесу в розмірі 120
грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Український інноваційний банк»
заборгованість за кредитним договором
від 14 грудня 2006 року у розмірі 230 297 грн 50
коп., сплачений судовий збір у розмірі 1
700 грн та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду судового процесу в розмірі 120
грн.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 25 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Український
інноваційний банк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати, залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що з вини
відповідачів утворилась
заборгованість, яка має бути стягнута з
них на користь позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
договір вважається укладеним з моменту
передачі грошей, а оскільки
відповідачі грошей за укладеними
договорами не отримали, що
підтверджується вироком суду, у них
відсутній обов'язок щодо їх повернення
банку.

Проте погодитися з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що між АТ
«Український інноваційний банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Український інноваційний банк», були
укладені кредитні договори з ОСОБА_3 14
грудня 2006 року, з ОСОБА_4 12 липня 2006 року
та з ОСОБА_5 14 грудня 2006 року, за умовами
яких кредитор надав позичальникам на
споживчі потреби кредити за кожним
кредитним договором у розмірі 200 тис.
грн терміном на 12 місяців зі сплатою 18 %
річних.

ОСОБА_3 має загальну заборгованість за
кредитним договором від 14 грудня 2006
року у розмірі 230 297 грн 50 коп., яка
складається з: заборгованості по сумі
кредиту у розмірі 200 тис. грн; суми
процентів за користування кредитом у
розмірі 26 709 грн 56 коп.; суми нарахованої
комісії у розмірі 3 587 грн 94 коп.; ОСОБА_4
має загальну заборгованість за
кредитним договором від 12 липня 2006 року
у розмірі 225 409 грн 70 коп., яка
складається з: заборгованості по сумі
кредиту у розмірі 195 тис. грн; суми
процентів за користування кредитом у
розмірі 26 911 грн 44 коп.; суми нарахованої
комісії у розмірі 3 498 грн 26 коп.; ОСОБА_5
має загальну заборгованість за
кредитним договором від 14 грудня 2006
року у розмірі 230 297 грн 50 коп., яка
складається з: заборгованості по сумі
кредиту у розмірі 200 тис. грн; суми
процентів за користування кредитом у
розмірі 26 709 грн 56 коп.; суми нарахованої
комісії у розмірі 3 587 грн 94 коп., що
підтверджується розрахунком
заборгованості за вказаними
кредитними договорами, наданим ПАТ
«Український інноваційний банк».

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобовязується надати грошові кошти
(кредити) позичальникові у розмірі та
умовах, встановленні договором, а
позичальник зобовязується повернути
кредит та сплатити проценти.

Таким чином, ПАТ «Український
інноваційний банк» свої зобовязання за
кредитними договорами виконав, надавши
відповідачам кредити кожному у розмірі
200 тис. грн, на терміни і на умовах,
передбачених у даних кредитних
договорах.

Згідно ст. 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковий до виконання
сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України,
одностороння відмова від зобовязання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Пунктами 3.6, 6.2 вищевказаних кредитних
договорів передбачено, що ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язалися
погашати кредит згідно графіку
зменшення ліміту заборгованості
(Додаток 1), який є невід'ємною частиною
кредитних договорів в строк до 13 грудня
2007 р., 11 липня 2007 року, шляхом
перерахування на рахунок, вказаний в
п.3.4 цього договору або шляхом внесення
коштів готівкою на ці рахунок та
зобов'язуються повернути кредит,
сплатити нараховані відсотки за
користування кредитом та пеню
відповідно до умов договору.

Статтями 610, 611, 612 ЦК України визначено,
що порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушення
умов, визначених змістом зобовязання. У
разі порушення зобов'язань настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема зміна
умов зобовязання та сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Згідно статті 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона передає
іншій у власність грошові кошти, а інша
зобовязується повернути позикодавцю
таку ж суму грошових коштів.

Як вбачається із статей 1048, 1049 ЦК
України, позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Позичальник зобовязаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 9.1 кредитних договорів
передбачено, що договір кредиту
набуває чинності з моменту підписання
його сторонами і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим договором.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, врахував, що предметом спору є
заборгованість за кредитними
договорами, укладеним між позивачем та
відповідачами, та дійшов правильного
висновку про те, що у даному випадку
мають місце порушення прав позивача з
вини відповідачів щодо порядку
погашення заборгованості. Воля сторін
кредитних договорів на момент їх
укладення полягала в їхній згоді взяти
на себе певні обов'язки за договором, що
й було здійснено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та банком. Ця воля була взаємною,
двосторонньою і спрямованою на
досягнення певної мети. Правочини
вчинено у формі, встановленій законом і
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними,
а твердження відповідачів щодо
неотримання ними коштів у власність, що
відбулось перерахування коштів у касу
УПП «Металоресурси», які в подальшому
погашались цим підприємством від їх
імені, є безпідставними.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
212 ЦПК України, скасовуючи рішення суду
першої інстанції, вищезазначених вимог
закону до уваги не взяв, належним чином
доводів сторін не перевірив, дав
невірну оцінку наданим доказам у їх
сукупності, неправильно витлумачив
норми закону та дійшов невірного
висновку про відмову у позові.

Посилання апеляційної інстанції на
вирок Тернопільського міськрайонного
суду Тернопільської області від 7
листопада 2011 року по обвинуваченню
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є безпідставним,
оскільки згідно обставин, встановлених
у вироку, не вбачається, що спірні
кредитні договори укладені з юридичною
особою.

Крім того, зазначені договори
недійсними не визнані, а у
кримінальному провадженні такі вимоги
задоволенню не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд,
безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, припустився помилки у
застосуванні матеріального та
процесуального закону.

Ураховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 25 лютого 2014
року скасувати, рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 25 грудня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко