У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
іпотеки

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан», ОСОБА_4, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання права власності на
нерухоме майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» (далі - ТОВ «КВВФ
«Сапсан») звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просило:

- визнати недійсним договір іпотеки,
укладений 09 липня 2013 року між ним та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований у реєстрі за № 1026;

- визнати недійсним договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки від
22 липня 2013 року, укладений між
ним та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований у реєстрі за № 1137.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ
«КВВФ «Сапсан» посилалося на те, що
рішення про передачу майна товариства
в іпотеку та про задоволення вимог
іпотекодержателя було прийнято
неповноважним складом учасників
товариства і з метою забезпечення та
виконання зобов'язання за неукладеним
і безоплатним (безгрошовим) договором
позики.

Посилаючись на вищевикладене, ТОВ
«КВВФ «Сапсан» просило задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ТОВ «КВВФ
«Сапсан», ОСОБА_4, в якому просила
визнати за нею право власності на
торговельний комплекс, який
розташований по АДРЕСА_1 і складається
із нежитлових будівель під
літ. «А» загальною площею 3 420 кв. м, під
літ. «Б» загальною площею 2 850
кв. м, під літ. «В» загальною площею 900
кв. м, під літ. «Г» (другий поверх)
загальною площею 136,1 кв. м, під літ. «Д»
загальною площею 12,8 кв. м, під
літ. «Е» загальною площею 120 кв. м, під
літ. «Ж» загальною площею 12,9 кв. м та під
літ. «З» загальною площею 230 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що є добросовісним
набувачем та набула право власності на
спірне майно в законний спосіб, за
оплатним договором, тому просила
задовольнити зустрічні позовні вимоги
у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 грудня 2013 року в
задоволенні позову ТОВ «КВВФ «Сапсан»
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
торговельний комплекс, який
розташований по АДРЕСА_1 і складається
з нежитлових будівель під літ. «А»
загальною площею 3 420 кв. м, під літ. «Б»
загальною площею 2 850 кв. м, під літ. «В»
загальною площею 900 кв. м, під літ. «Г»
загальною площею 136,1 кв. м, під літ. «Д»
загальною площею 12,8 кв. м, під
літ. «Е» загальною площею 120 кв. м, під
літ. «Ж» загальною площею 12,9 кв. м, під
літ. «З» загальною площею 230 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сапсан-СП» (далі -
ТОВ «Сапсан-СП») звернулося із
апеляційною скаргою, посилаючись на те,
що не брало участі у розгляді справи,
проте оскаржуваним рішенням
порушуються його права, оскільки
вищевказаний торговельний комплекс
належить йому на праві власності та
розташований на земельній ділянці, яка
виділена йому у довгострокове
користування для обслуговування цього
комплексу, у зв'язку з чим просило
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 і
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
14 травня 2014 року апеляційну скаргу ТОВ
«Сапсан-СП» задоволено, рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 грудня 2013 року в частині
задоволених зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення про відмову у їх
задоволенні.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 грудня 2013 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ТОВ «КВВФ «Сапсан» не було
предметом перегляду в суді апеляційної
інстанції, а тому відповідно до вимог
ст. 335 ЦПК України не може бути
предметом перегляду і в суді
касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, виходив із того,
що вона набула право власності на
спірне майно на підставі договору про
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки від
22 червня 2013 року, тобто за оплатним
договором, оскільки предмет іпотеки
було передано їй у власність в рахунок
погашення грошового зобов'язання, в
забезпечення виконання якого був
укладений іпотечний договір; також
місцевий суд зазначив, що на час
укладення вищевказаних договорів
ОСОБА_3 не знала і не могла знати про
відсутність у ТОВ «КВВФ «Сапсан» права
власності на спірне майно, а скасування
у подальшому рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2013
року відбулося не за позовом особи, яка
вважала себе власником майна.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду в частині
задоволених зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове
рішення про відмову у їх задоволенні,
на підставі наданих ТОВ «Сапсан-СП»
доказів виходив із того, що спірний
торговельний комплекс знаходиться в
користуванні та володінні ТОВ
«Сапсан-СП» з часу його створення (1998
рік) і до теперішнього часу, останнє
здійснює господарську та
фінансово-звітну діяльність відносно
цих приміщень; при цьому апеляційний
суд зазначив, що без залучення ТОВ
«Сапсан-СП» до участі у справі
неможливо вважати вчинення договору
іпотеки та договору про передачу
ОСОБА_3 іпотечного майна законним.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що постановою
Вищого господарського суду України від
02 липня 2013 року залишено без змін
рішення господарського суду м.
Києва від 19 грудня 2012 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 10 квітня 2013
року, якими відмовлено у задоволенні
позовних вимог ТОВ «КВВФ «Сапсан» до
ТОВ «Сапсан-СП», ТОВ «Дитячий пасаж» та
ТОВ «Дитячий квартал» про визнання
права власності, витребування майна з
чужого незаконного володіння та
усунення перешкод у реалізації права
власності щодо будівель і споруд
торговельного комплексу по АДРЕСА_1 (а.
с. 119-148).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд встановивши, що спірне
нерухоме майно є власністю ТОВ
«Сапсан-СП», а не ТОВ «КВВФ «Сапсан»,
який ним розпорядився без згоди
власника, дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
визнання права власності за ОСОБА_3

Посилання у касаційній скарзі на
договір іпотеки та договір про
передачу спірного майна у власність
ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки
власник спірного майна - ТОВ
«Сапсан-СП» не є стороною цих угод.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
14 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк