АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою
через представника ОСОБА_2, на заочне
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 07 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Українського
державного університету фінансів та
міжнародної торгівлі про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку, оплати за час вимушеного
прогулу при затримці виконання рішення
суду про поновлення на роботі та
індексації заробітної плати,

в с т а н о в и л а :

у березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Українського
державного університету фінансів та
міжнародної торгівлі, у якому просила
стягнути середній заробіток за час
затримки виконання рішення суду про
поновлення на роботі в розмірі 28 357, 56
грн., компенсацію відпустки у розмірі 5
442, 36 грн. та індексацію заробітної
плати в розмірі 1 098, 95 грн..

В обґрунтування позову зазначала, що на
виконання рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 13.04.2010 року
про поновлення її на посаді керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі
відкрите виконавче провадження, проте
рішення суду виконане повністю лише
18.01.2013 року. Рішеннями судів на її
користь стягнуто з відповідача
середній заробіток за час затримки
виконання рішення суду про поновлення
на роботі, проте вимога оплати за
затримку виконання рішення суду з
23.06.2011 року по 29.03.2012 року судами не
розглядалась, так як на цей період
виконавче провадження було закрите.
Оскільки постанова про закриття
провадження визнана неправомірною та
скасована вона має право на отримання
виплат за цей період.

Справа № 755/6447/14 Апеляційне
провадження: 22-ц-796/9052/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Виниченко Л.М.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Махлай
Л.Д.Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 07.05.2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу при затримці
виконання рішення суду про поновлення
на роботі в розмірі 28 071, 12 грн.,
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку в розмірі 4 583, 04 грн. та
індексацію заробітної плати в розмірі
440, 41 грн. В решті вимог відмовлено.
Вирішення питання щодо стягнення
судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 через представника подала
апеляційну скаргу, в якій просить
змінити рішення суду в частині
стягнення компенсації за
невикористану щорічну відпустку та
індексації заробітної плати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з Українського
державного університету фінансів та
міжнародної торгівлі на її користь
компенсацію відпустки з 24.06.2011 року по
28.03.2012 року в розмірі 5 442, 36 грн. та
індексацію заробітної плати 1 062, 58 грн..
Посилається на неправильне
застосування норм матеріального права.
А саме, суд не застосував ч. 2 п. 6
постанови Кабінету Міністрів України
№ 346, а послався на ч. 1 п. 6 цієї
постанови. Крім того, розрахунки
компенсації та індексації, проведені
судом є неправильними.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_1 підтримала апеляційну
скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача Сальніков О.М.
просив апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін посилаючись на його
законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 13.04.2010 року, яке набрало
законної сили поновлено ОСОБА_1 на
посаді керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі та
стягнуто з відповідача на її користь 25
135,04 грн. середньої заробітної плати за
час вимушеного прогулу.

На виконання рішення суду про
поновлення ОСОБА_1 на роботі
Дніпровським районним судом м. Києва
26.05.2010 року видано виконавчий лист № 2-
8421-10.

Державним виконавцем ВДВС Печерського
РУЮ у м. Києві 03.06.2010 року відкрите
виконавче провадження ВП № 19940761.

Постановою державного виконавця ВДВС
Печерського РУЮ у м. Києві від 23.06.2011
року виконавче провадження було
закінчене у зв`язку з тим, що виконання
рішення суду без участі боржника
неможливе.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 23.03.2012 року, цю постанову
визнано незаконною та забов`язано
державного виконавця провести
виконавчі дії по виконанню виконавчого
листа № 2-842/1-10, виданого Дніпровським
районним судом м. Києва відповідно до
вимог Закону України «Про виконавче
провадження».

Виконавче провадження ВП № 19940761
державним виконавцем ВДВС Печерського
РУЮ в м. Києві було відновлене 27.04.2012
року та закінчене постановою
державного виконавця від 18.01.2013 року у
зв`язку з виконанням відповідачем
рішення суду про поновлення на роботі
ОСОБА_1.

Рішеннями Дніпровського районного
суду м. Києва від 12.01.2012 року та від
05.03.2013 року з відповідача на користь
позивачки стягнуто середній заробіток
за час затримки виконання рішення суду
про поновлення на роботі та
компенсацію за невикористану
відпустку за періоди з 31.05.2010 року по
23.06.2011 року та з 29.03.2012 року по 20.12.2012
року.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з
правомірності вимог позивачки щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки виконання рішення про
поновлення на роботі, компенсації за
невикористану відпустку та індексації,
проте вважав, що правильність
розрахунку компенсації та індексації,
яка проведена самою позивачкою не
підтверджено доказами.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального і процесуального
права.

Рішення в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки виконання
рішення суду про поновлення на роботі
не оскаржується, а тому в апеляційному
порядку не перевіряється.

Предметом апеляційного оскарження є
лише правильність нарахування
компенсації за невикористану
відпустку та сум індексації, період за
який проведено нарахування також не
оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону України «Про
відпустки» керівним працівникам
навчальних закладів та установ освіти,
навчальних (педагогічних) частин
(підрозділів) інших установ і закладів,
педагогічним, науково-педагогічним
працівникам та науковим працівникам
надається щорічна основна відпустка
тривалістю до 56 календарних днів у
порядку, затверджуваному Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 14.04.1997 р. № 346 затверджено Порядок
надання щорічної основної відпустки
тривалістю до 56 календарних днів
керівним працівникам навчальних
закладів та установ освіти, навчальних
(педагогічних) частин (підрозділів)
інших установ і закладів, педагогічним,
науково-педагогічним працівникам та
науковим працівникам (надалі Порядок).

Відповідно п. 1 Порядку, право на
щорічну основну відпустку мають
керівні працівники навчальних
закладів та установ освіти, навчальних
(педагогічних) частин (підрозділів)
інших установ і закладів, педагогічні,
науково-педагогічні працівники та
наукові працівники, які перебувають у
трудових відносинах з установами,
організаціями, підприємствами (далі -
установи) незалежно від форм власності
та їх галузевої належності.

Тривалість щорічної основної
відпустки вказаних працівників
визначена Додатком до Порядку, яким
начальнику навчально-методичного
кабінету (центру) встановлена
відпустка тривалістю 42 календарних дні
(розділ V Додатку).

Згідно з п. 6 Порядку у разі звільнення
керівних працівників навчальних
закладів та установ освіти, навчальних
(педагогічних) частин (підрозділів)
інших установ і закладів, педагогічних,
науково-педагогічних працівників та
наукових працівники їм виплачується
грошова компенсація за всі не
використані ними дні щорічної основної
відпустки.

У разі звільнення керівних,
педагогічних, наукових і
науково-педагогічних працівників
навчальних закладів та навчальних
(педагогічних) частин (підрозділів)
інших установ і закладів, які до
звільнення пропрацювали не менш як 10
місяців, грошова компенсація
виплачується за не використані ними
дні щорічної основної відпустки з
розрахунку повної її тривалості, а
особам, які до звільнення пропрацювали
менш як 10 місяців, - пропорційно до
відпрацьованого ними часу (з
розрахунку тривалості щорічної
основної відпустки за кожний
відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8
календарних дня за тривалості щорічної
основної відпустки відповідно 56, 42 і 28
календарних днів).

Відповідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про
відпустки», у разі звільнення керівних,
педагогічних, наукових,
науково-педагогічних працівників,
спеціалістів навчальних закладів, які
до звільнення пропрацювали не менш як 10
місяців, грошова компенсація
виплачується за не використані ними
дні щорічних відпусток з розрахунку
повної їх тривалості.

Відповідно ст. 21 цього ж Закону порядок
обчислення заробітної плати
працівникам за час компенсації за
невикористані відпустки
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п. 7 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100
розмір компенсації на невикористані
відпустки обчислюється шляхом ділення
сумарного заробітку за останні перед
наданням відпустки 12 місяців або за
менший фактично відпрацьований період
на відповідну кількість календарних
днів року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів, встановлених
законодавством), одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України,
заробітна плата підлягає індексації у
встановленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції керуючись
вищезазначеними нормами дійшов
правильних висновків щодо нарахування
компенсації за невикористану
відпустку та індексації.

Позивач на підтвердження власних
розрахунків будь - яких доказів
(висновки спеціаліста тощо) не надала.

У апеляційній скарзі розрахунки, які
проведені судом першої інстанції не
спростовані.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції законне та
обґрунтоване і не можу бути скасоване з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 07 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді