АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8487/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 13 травня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення
порядку користування нерухомим майном,
усунення перешкод у здійсненні права
власності та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2,
в якому просили: визначити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1
відповідно до якого виділити в
користування ОСОБА_3 кімнату жилою
площею 18,0 кв.м. з лоджією 5,8 кв.м., а
відповідачу ОСОБА_2 кімнату жилою
площею 18,0 кв.м. (з балконом); приміщення
кухні, площею 11,8 кв.м., ванної кімнати,
площею 4,6 кв.м., туалетної кімнати,
площею 1,2 кв.м., коридорів площею 5,8 кв.м.
та 5,1 кв.м. залишити у спільному
користуванні співвласників;
зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не
чинити перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні
права власності (користування)
приміщеннями квартири та вселити
ОСОБА_3 разом з дитиною - сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 в спірну
квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог
вказували, що ОСОБА_3 на підставі
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 04.02.2011 на праві приватної
власності належить Ѕ частина квартири
АДРЕСА_1, яка складається з двох окремих
кімнат житловою площею по 18,0 кв.м., а
також кухні - 11,8 кв.м., коридорів - 5,8 кв.м.
та 5,1 кв.м., ванної кімнати - 4,6 кв.м.,
туалетної кімнати - 1,2 кв.м., лоджії
площею 5,8 кв.м. і балкону. Оскільки шлюб
між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було розірвано
27.07.2000, між сторонами склалися
конфліктні стосунки, у зв'язку з чим
позивачка ОСОБА_3 разом з її донькою від
першого шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
спільним сином подружжя - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 у жовтні 2008 року вимушені
були залишити спірну квартиру, після
чого відповідачем були замінені замки
на вхідних дверях квартири. Відповідач
чинить позивачам перешкоди в
користуванні приміщеннями квартири,
згоди між сторонами (співвласниками)
щодо порядку користування
приміщеннями квартири не досягнуто.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 13.05.2014 позов задоволено:

- визначено порядок користування
приміщеннями квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого виділено у
користування ОСОБА_3 кімнату жилою
площею 18,0 кв.м. (під № 2 у технічному
паспорті) з лоджією 5,8 кв.м.; ОСОБА_2
виділено кімнату жилою площею 18,0 кв.м.
(під № 7 у технічному паспорті) з
балконом; приміщення кухні, площею 11,8
кв.м., ванної кімнати, площею 4,6 кв.м.,
туалетної кімнати, площею 1,2 кв.м.,
коридорів, площею 5,8 кв.м. та 5,1 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1 залишено у спільному
користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як
співвласників;

- вселено ОСОБА_3 разом з дитиною - сином
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 в
квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язано ОСОБА_2 не чинити
перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права
власності (користування) приміщеннями
квартири АДРЕСА_1;

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
107,30 грн. судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
03.07.2014 прийнято відмову від позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення
порядку користування нерухомим майном,
усунення перешкод у здійсненні права
власності та вселення. У зв'язку з цим,
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13.05.2014 в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_4 - скасовано та в
цій частині провадження у справі
закрито.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вважає, що суд дійшов помилкового
висновку про вселення позивача,
оскільки між сторонами існують
конфліктні відносини, що перешкоджають
спільному проживанню, про що
наголошувалось самим позивачем. Крім
цього, зазначає, що суд визначивши
порядок користування квартирою не
прийняв до уваги, що в квартирі
відбулось перепланування, а також
надав у користування позивачці кімнату
з лоджією, які за площею є більшими, ніж
виділено йому, чим порушено вимоги
ст.ст. 383, 358 ЦК України. Більш того,
вважає, що судом порушені вимоги ст. 50
ЖК України, оскільки вселено в квартиру
дві сім'ї та вселено в кімнату осіб
різної статі, а також порушено норми
житлової площі на одну особу, визначені
ст. 47 ЖК України.

Відповідач в судовому засіданні
підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, в
заяві на адресу суду просила
розглянути справу за її відсутності.
Колегія суддів визнала за можливе
розглянути заяву за відсутності
позивача, оскільки її неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
ОСОБА_3 є співвласником спірної
квартири, а відтак має право
користування квартирою для власного
проживання та проживання членів своєї
сім'ї. Оскільки сторони не досягли
згоди щодо порядку користування
квартирою, то вимоги щодо визначення
порядку користування квартирою з
урахуванням часток кожного з
співвласника є обґрунтованими.

Вказані висновки суду є законними і
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 22.11.1995 по 27.07.2000,
а в подальшому перебували в фактичних
шлюбних відносинах. В період спільного
проживання в них, ІНФОРМАЦІЯ_3
народилась дитина ОСОБА_5.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 14.05.2012 по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення батьківства визнано
ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 З 2008
року сторони мешкають окремо.

Неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом з
матір'ю в АДРЕСА_1, а зареєстровані в
АДРЕСА_2.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 04.02.2011 за ОСОБА_3 визнано право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1. Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 30.05.2011 виправлено
описку допущену в рішенні Дарницького
районного суду м. Києва від 04.02.2011 та
замість помилково вказаної «2/3 частини
квартири …», зазначено «1/2 частину
квартири …» (а.с. 5-7).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
27.10.2011 апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилено, а рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 04.02.2011,
залишено без змін.

Спірна квартира складається з 2-х
окремих житлових кімнат - площею
відповідно 18,0 кв.м. з балконом (під № 7
на плані БТІ) та 18,0 кв.м. з лоджією,
площею 5,8 кв.м. (під № 2 на плані БТІ) (а.с.
13-15).

Вищевказані фактичні обставини вірно
встановлені судом та сторонами не
заперечуються.

Як вказувалось вище, частка позивача у
спірній квартирі становить Ѕ частину,
тобто 18,0 кв.м. житлової площі (1/2 від 36,0
кв.м.), а тому, згідно запропонованого
позивачкою порядку користування
приміщеннями квартири, відповідачу
ОСОБА_2, як власнику іншої Ѕ частини
також слід виділити у користування
житлову кімнату площею 18,0 кв.м., в а інші
приміщення квартири залишаються у
спільному користуванні співвласників.

Запропонований позивачкою варіант
поділу відповідає вимогам закону та
інтересам сторін, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано визнав даний
варіант прийнятним та правомірним і
виділив ОСОБА_3 кімнату жилою площею 18,0
кв.м. (під № 2 у технічному паспорті) з
лоджією 5,8 кв.м.; ОСОБА_2 - кімнату жилою
площею 18,0 кв.м. (під № 7 у технічному
паспорті) з балконом; приміщення кухні,
площею 11,8 кв.м., ванної кімнати, площею
4,6 кв.м., туалетної кімнати, площею 1,2
кв.м., коридорів, площею 5,8 кв.м. та 5,1
кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 залишено у
спільному користуванні сторін, як
співвласників.

Статтею ст. 360 ЦК України закріплено, що
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном; тобто встановлення
порядку користування спільним
нерухомим майном не змінює часток
співвласників у спільній частковій
власності на таке майно.

Відповідно до вимог ст.ст. 383, 358 ЦК
України власник (співвласник)
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб; право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю, кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у спільній частковій власності.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи та проаналізувавши
означені норми закону, суд першої
інстанції також дійшов законного
висновку про вселення позивача разом з
неповнолітнім сином у квартиру,
оскільки позивач, як співвласник
квартири має право на проживання в ній.

При цьому, слід зазначити, що
відповідач ні в суді першої, ні в суді
апеляційної інстанцій фактично не
заперечував проти вселення позивача
разом з сином до квартири, однак вважає,
що йому разом з сином, слід виділити у
користування кімнату з лоджією, а
позивачці кімнату з балконом, оскільки
такий поділ відповідатиме вимогам
ст.ст. 383, 358 ЦК України.

Проте, за обставин даної справи,
колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про порушення судом вимог ст.ст.
383, 358 ЦК України, оскільки вимоги
вказаних норм закону були повністю
дотримані судом першої інстанції і
права співвласників при визначені
порядку користування квартирою
порушені не були.

Також не заслуговують на увагу доводи
апелянта про порушення судом вимог
ст.ст. 47, 50 ЖК України щодо норм житлової
площі та вселення до кімнати осіб
різної статі (позивача разом з сином),
оскільки у відповідності з вимогами
закону кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у спільній частковій власності,
а тому з урахуванням загальної
житлової площі квартири, суд
правомірно визначив, що кожен із
співвласників має право користування
18,0 кв.м., тобто окремими кімнатами, а
інші приміщення залишаються у
спільному користуванні сторін. Питання
щодо проживання сина сторін у кімнаті з
батьком або з матір'ю, сторони, як
батьки та співвласники квартири, не
позбавлені можливості вирішити в
добровільному порядку, з урахуванням
інтересів дитини.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги про порушення судом
норм матеріального і процесуального
права не знайшли свого підтвердження
під час апеляційного розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13 травня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення порядку користування
нерухомим майном, усунення перешкод у
здійсненні права власності та вселення
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді