Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Головного
управління Державної казначейської
служби України в Івано-Франківській
області, треті особи: відділ державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області, відділ
державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції, про відшкодування
шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_3,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Івано-Франківській області та
заступника прокурора
Івано-Франківської області на заочне
рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 3
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 25
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що внаслідок невиконання державною
виконавчою службою наказів
господарського суду
Івано-Франківської області від 1
лютого 2008 року, 18 квітня 2008 року та від 9
грудня 2008 року про стягнення з ПП
«Стальімпекс» на користь ВАТ
«Будівельник» коштів відповідно у сумі
120 224 грн 93 коп., 68 699 грн 96 коп. та
120 224 грн 93 коп. він не отримав
відшкодування у розмірі
309 149 грн 82 коп. Уточнивши позовні
вимоги, просив суд про безспірне
списання з Єдиного казначейського
рахунку на відшкодування прямої
матеріальної шкоди у розмірі 309 149 грн 82
коп. та 85 686 грн 03 коп. на відшкодування
внаслідок інфляційного знецінення
грошової суми.

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду від 3 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
вересня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково.

Внаслідок невиконання судового
рішення в межах, в спосіб та в порядку,
визначеному законом під час виконання
наказу господарського суду
Івано-Франківської області № 28 від 1
лютого 2008 року у справі №14/207-7/22
на суму 120 224,93 грн в рахунок
відшкодування прямої шкоди стягнуто з
держави на користь ОСОБА_3 шляхом
списання коштів зі спеціально
визначеного рахунку Головного
управління Державної казначейської
служби України в Івано-Франківській
області для відшкодування шкоди,
завданої органами державної влади чи
їх службовими особами.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Івано-Франківської області
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі Головне управління
Державної казначейської служби
України в Івано-Франківській області
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
ОСОБА_3 та заступника прокурора
Івано-Франківської області підлягають
частковому задоволенню, а касаційна
скарга Головного управління Державної
казначейської служби України в
Івано-Франківській області підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 19
квітня 2011 року визнано протиправною
бездіяльність відділу примусового
виконання рішень державної виконавчої
служби Івано-Франківської області з
виконання наказу господарського суду
Івано-Франківської області від 1
лютого 2008 року № 28 щодо стягнення з ПП
«Стальімпекс» на користь ВАТ
«Будівельник» коштів у сумі 120 224 грн 93
коп., у зв'язку з чим позивачеві, який
відповідно до угоди від 19 квітня 2011
року замінив кредитора у зобов'язанні,
завдано матеріальну шкоду на зазначену
суму.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що відповідно до наказів
господарського суду
Івано-Франківської області від 1 лютого
2008 року № 28, від 18 квітня 2008 року
№ 128 та від 9 грудня 2008 року
№ 276 відділом державної виконавчої
служби Івано-Франківського міського
управління юстиції винесено постанови
про відкриття виконавчого провадження
про стягнення з ПП «Стальімпекс» на
користь ВАТ
«Будівельник» грошових коштів
відповідно у сумі 120 224 грн 93 коп., 68 699
грн 69 коп. та 120 224 грн 93 коп.

Постановами державного виконавця від 9
грудня 2008 року та від 15 лютого
2011 року стягувачу повернуто накази
господарського суду
Івано-Франківської області від 18
квітня 2008 року № 128 та від 9 грудня 2008
року № 276, оскільки у боржника відсутнє
майно, на яке може бути звернуто
стягнення.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 19
квітня 2011 року визнано протиправною
бездіяльність відділу примусового
виконання рішень державної виконавчої
служби Івано-Франківського міського
управління юстиції з виконання наказу
господарського суду
Івано-Франківської області від 1 лютого
2008 року № 28 про стягнення з ПП
«Стальімпекс» на користь ВАТ
«Будівельник» грошових коштів у сумі 120
224 грн 93 коп.

19 квітня 2011 року між ВАТ «Будівельник»
та ОСОБА_3 укладено угоду про заміну
кредитора в зобов'язанні.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України
«Про виконавче провадження» збитки,
завдані державним виконавцем фізичним
чи юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Як роз'яснено у п. 28 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах», при розгляді позовів
фізичних чи юридичних осіб про
відшкодування завданої шкоди
рішеннями, діями чи бездіяльністю
державного виконавця під час
проведення виконавчого провадження
суди повинні виходити з положень
статті 56 Конституції України, статті 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», частини другої статті 87 Закону
України «Про виконавче провадження», а
також з положень статей 1173, 1174
ЦК і враховувати, що в таких справах
відповідачами є держава в особі
відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про державну виконавчу службу» шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

В матеріалах справи відсутні докази
завдання державним виконавцем
матеріальної шкоди саме ОСОБА_3,
оскільки стягувана на користь позивача
сума 120 224 грн 93 коп. за своєю правовою
природою не є шкодою, заподіяною
державним виконавцем при здійсненні
виконавчого провадження, а є сумою
боргу, що стягнута відповідно до
рішення господарського суду. Стягнення
цієї суми з державного бюджету
фактично означає заміну сторони
виконавчого провадження та покладення
на державний бюджет відповідальності
за борговими зобов'язаннями
ПП «Стальімпекс».

Сума, зазначена у наказі
господарського суду
Івано-Франківської області від 1 лютого
2008 року № 28, яка не була стягнута через
протиправну бездіяльність державного
виконавця, не може бути визнана
майновою шкодою в розумінні ст. 22 ЦК
України та ст. 11 Закону України
"Про державну виконавчу
службу". Судовий наказ від 1 лютого 2008
року № 28 має виконуватись в
порядку, передбаченому Законом України
"Про виконавче
провадження".

Як вбачається з матеріалів справи,
шкода була завдана майну ВАТ
«Будівельник», що підтверджується
фактом звернення останнього зі скаргою
до господарського суду
Івано-Франківської області про
визнання протиправною бездіяльності
органів державної виконавчої служби з
виконання наказу суду від 1 лютого 2008
року № 28. У той же час зі змісту
правочину щодо заміни кредитора у
зобов'язанні, укладеного між
ВАТ «Будівельник» та ОСОБА_3,
вбачається, що останньому передано
право вимоги за наказами від 1 лютого 2008
року № 28, від 2 грудня 2008 року №
276, від 18 квітня 2008 року № 128, а не право
на відшкодування шкоди.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначене
уваги не звернув, не вжив передбачених
законом заходів для всебічного,
повного й об'єктивного з'ясування
обставин справи, не встановив характер
спірних правовідносин, не з'ясував який
державний орган є належним
відповідачем, чи завдано безпосередньо
позивачу шкоди внаслідок протиправної
бездіяльності органів виконавчої
служби; яку шкоду (збитки) заподіяно
позивачу у зв'язку з цим та не встановив
причинний зв'язок між шкодою та діями
(бездіяльністю) державного виконавця.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №
12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та всупереч вимог статей 303, 304,
315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області, не
зазначив в рішенні конкретних обставин
і фактів, що спростовують такі доводи,
не оцінив докази у справі, не навів
мотивів їх відхилення та мотивів, з
яких виходив при постановленні ухвали,
а також положення закону, яким він
керувався, та передчасно залишив
рішення суду першої інстанції в цій
частині без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Державної казначейської служби
України в Івано-Франківській області
задовольнити.

Касаційні скарги ОСОБА_3, заступника
прокурора Івано-Франківської області
задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського
міського суду
Івано-Франківської області від 3 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
вересня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко І.К. ПаріноваСудді:В.І. Амелін