АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 9248 /2014
Головуючий у 1-ій інстанції
Доповідач - Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Меєчко Д.П.

за участю осіб:
представника позивачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання
мирової угоди та визнання права
власності;

за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Деснянського
районного суду м.Києва від 05 червня 2014
року

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_6 та просили суд
розірвати мирову угоду, укладену 23.04.2009
року між ними, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, яка
була визнана ухвалою Деснянського
районного суду м. Києва від 23.04.2009 року,
відповідно до умов якої позивачі
передали у власність відповідачці Ѕ
частину квартири (по 1/8 частці кожний)
АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалась
сплатити за цю Ѕ частину квартири їм
341000 грн. - вартість Ѕ частки квартири.
Мирова угода підлягала виконанню
протягом 10 днів. Вони свої зобов'язання
за мировою угодою виконали, однак
ОСОБА_6 не виконала свої зобов'язання,
визначену ухвалою суду суму їм не
сплатила, у зв'язку з чим вони були
вимушені звертатись до виконавчої
служби для примусового виконання
ухвали суду про визнання мирової угоди.
В примусовому порядку мирова угода
також не виконана, оскільки ОСОБА_6
зареєструвала в квартирі свого
малолітнього онука, у зв'язку з чим
квартира не може бути реалізована з
прилюдних торгів, а іншого майна, на яке
може бути звернуто стягнення у
відповідачки не має. Крім того,
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла на вулиці від
переохолодження ОСОБА_7, спадкоємцями
першої черги якої є її діти та чоловік -
позивачі по справі, які спадщину
прийняли, оскільки на день смерті та
протягом шести місяців після смерті
були зареєстровані за однією адресою.
Посилаючись на вимоги ст.ст. 614, 629, 651. 654,
1216, 1217, 1261, 1268. 1270 ЦК України, просили
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В суді першої інстанції позивачі
ОСОБА_5, ОСОБА_4 та представники
позивачів позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з вищенаведених
підстав. Суду пояснили, що невиконання
відповідачкою своїх зобов'язань за
мировою угодою позбавляє їх права на
житло, можливості придбання іншого
житла, на яке вони розраховували, у
зв'язку з чим померла від
переохолодження їх дружина та мати, а
вони змушені шукати собі притулок,
фактично є бездомними. Посилались на
те, що відповідач визнає свій борг.

Відповідач та її представник позовні
вимоги не визнавали. Суду пояснили, що
кошти, які ОСОБА_6 розраховувала
позичити та віддати позивачам їй не
позичили, інших коштів у неї не має. На
даний час вона влаштувалась офіційно
на роботу та з її заробітної плати
відраховують позивачам на виконання
мирової угоди близько 400 гривень
щомісяця, іншого майна та коштів вона
не має, отже віддати усю суму одразу не
може. Оскільки мирова угода
виконується в примусовому
порядку,позовні вимоги вважає
необгрунтованими та не законними.
Подала суду заяву про застосування
строків позовної давності, оскільки
мирова угода, визнана
ухвалоюДеснянського районного суду м.
Києва від 23.04.2009 року підлягала
виконанню неюпротягом десяти днів, до
09.05.2009 року включно, а відтак 10 травня 2012
року, строк позовної давності
закінчився.

Рішенням Деснянського районного суду
м.Києва від 05.06.2014 року позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
розірвання мирової угоди та визнання
права власності задоволено. Розірвано
мирову угоду від 23.04.2009 року, укладену
між ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, визнану ухвалою Деснянського
районного суду м. Києва від 23.04.2009 року.
Припинено право власності ОСОБА_6 на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1, набуте нею за
мировою угодою від 23.04.2009 року. Визнано
за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину
квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення та ухвалити нове
рішення про відмову позивачам у
задоволенні позову в повному обсязі.
Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що не може бути
розірвана судом мирова угода, яка була
укладена сторонами по іншій справі та
яка була визнана судом, відповідно до
ухвали суду. ОСОБА_6 послалась на те, що
розірвати мирову угоду не можна, не
заперечивши проти висновків суду про
її визнання. На сьогоднішній день у
даній справі є 2 рішення, які суперечать
один одному, а саме: ухвала
Деснянського районного суду від 23
квітня 2009 року у справі №2-254, якою
визнана та затверджена мирова угода, та
рішення Деснянського районного суду
від 05 червня 2014 року у справі №754/1322/14-ц
(оскаржуване рішення), яким розірвана
мирова угода. Ухвала Деснянського
районного суду м.Києва від 23 квітня 2009
року у справі №2- 254 сторонами не
оскаржувалась, набрала законної сили,
судами вищих інстанцій не скасована. В
даному випадку одночасно оскаржуваним
рішенням мирова угода розірвана, а
ухвала Деснянського районного суду від
23 квітня 2009 року у справі №2-254 про
затвердження мирової угоди є чинною.
Тобто, два акти однакової юридичної
сили передбачають протилежні
положення та суперечать один одному.

Судом першої інстанції в оскаржуваному
рішенні зазначається, що в примусовому
порядку мирова угода не виконана, разом
з тим до матеріалів справи було
долучено копії відповідних
платіжнихдоручень та список
згрупованих поштових переказів, які
свідчать про те, що вона намагалась
виконати свої зобов'язання за мировою
угодою. Оцінка даним доказам судом не
була надана, жодним чином про їх
існування в рішенні не зазначено.

Крім того, апелянт вважає, що
позивачами пропущено строк позовної
давності, оскільки свої зобов'язання за
мировою угодою вона повинна була
виконати до 09.05.2009 року.

В суді апеляційної інстанції
представник позивачів ОСОБА_2
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідачка
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились,
про час та місце судового засідання
повідомлені належним чином.

Від ОСОБА_6 до суду 08.07.2014 року надійшло
клопотання в яком вона просить суд
відкласти розгляд справи, посилаючись
на те, що її представник ОСОБА_8 не
з'явиться в судове засідання з поважних
причин. Колегія суддів не вбачала
підстав для відкладення розгляду
справи, оскільки неявка представника в
судове засідання не звільняла саму
відповідачку від явки в судове
засідання, але вона в судове засідання
не з'явилась та навіть причини своєї
неявки суду не повідомила. А крім того,
ОСОБА_6, крім ОСОБА_8 має ще і інших
представників (а.с. 38) - ОСОБА_9, ОСОБА_10,
які також не з'явились в судове
засідання та не повідомили суду
причини своєї неявки. За таких
обставин, колегія суддів розцінила
причини їх неявки в судове засідання як
неповажні та дійшла висновку про
можливість розгляду справи за їх
відсутності, у відповідності до вимог
ч.2 ст.305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та розриваючи мирову
угоду від 23.04.2009 року визнану судом,
відповідно до ухвали суду яка набрала
законної сили, припиняючи право
власності відповідачки на частку
спірної квартири та визнаючи за
позивачами право власності на частки
квартири, суд першої інстанції виходив
із того, що відповідач не виконує
прийняті на себе зобов'язання за
мировою угодою, не виплачує позивачам
грошову компенсацію за їх Ѕ частку
квартири, на яку право власності було
визнано за ОСОБА_6, а тому дана мирова
угода підлягає розірванню. Суд дійшов
висновку про те, що зазначена мирова
угода є фактично договором, а договір
може бути розірвано у випадку
невиконання сторонами його умов.

Проте, з таким висновком суду
першої інстанції не погоджується
колегія суддів, оскільки він не
відповідає вимогам закону та зібраним
по справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи,
23 квітня 2009 року, під час розгляду
Деснянським районним судом м. Києва
цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, 3-і особи: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про усунення перешкод в користуванні
власністю, вселення, відшкодування
майнової шкоди та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, 3-тя особа:
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_12 про
переведення прав і обов'язків покупця,
між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_6 була
укладена мирова угода, відповідно до
умов якої у власність ОСОБА_6
переходить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1,
яка належить на праві власності ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (по 1/8 частці
кожному), а ОСОБА_6 приймає у власність
цю Ѕ частину квартири та сплачує
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 341 000, 00
грн. грошової компенсації за цю Ѕ
частку квартири. Сторони досягли згоди,
що дана мирова угода підлягає
виконанню в термін 10 днів (а.с. 9-10).

На зазначених умовах дана мирова угода
була визнана судом, відповідно до
ухвали Деснянського районного суду м.
Києва від 23.04.2009 року (а.с.11-13).

Позивачі виконали умови мирової
угоди, оскільки їх Ѕ частина квартири
перейшла на праві власності до ОСОБА_6,
квартира в цілому на праві власності
зареєстрована за нею, що не оспорюється
сторонами.

Однак, ОСОБА_6 не виконала свої
зобов'язання, кошти у визначеному
мировою угодою та ухвалою суду розмірі
позивачам не сплатила, у зв'язку з чим
останні були вимушені звертатись до
виконавчої служби для примусового
виконання ухвали суду про визнання
мирової угоди.

В примусовому порядку мирова угода в
повному обсязі ОСОБА_6 також не була
виконана. Часткова сплата коштів
відповідачкою, не свідчить про
виконання її зобов'язань за мировою
угодою у повному обсязі.

Таким чином, відповідно до
зазначеної мирової угоди позивачі
добровільно передали ОСОБА_6 право
власності на свої частки квартири, які
належали їм на праві власності і не
отримали від відповідачки відповідної
грошової компенсації за ці частки
квартири, тобто, фактично позивачі
були позбавлені житла без отримання
його вартості. Такі обставини
відповідають дійсності та впливають на
законність та обґрунтованість ухвали
Деснянського районного суду м. Києва
від 23.04.2009 року, оскільки суд, визнаючи
укладену між сторонами по справі
мирову угоду, мав впевнитися в тому, що
такою мировою угодою не будуть
порушені будь - чиї права та
охоронювані законом інтереси.

Але, зазначена мирова угода була
визнана ухвалою суду, тобто відносно
неї ухвалено судове рішення, яке
набрало законної сили і яке підлягає
оскарженню лише у визначеному законом
порядку.

Суд першої інстанції дав вірну
характеристику поняття «мирова
угода», але суд дійшов помилкового
висновку про те, що мирова угода
укладена між сторонами у цивільній
справі під час її розгляду судом та яка
була визнана судом відповідно до
ухвали суду, є договором у розумінні
вимог ст. 626 ЦК України.

Неможливо розірвати мирову угоду,
не заперечивши проти висновків суду
про її визнання. Таким чином, існують
два судових рішення, які суперечать
один одному, а саме ухвала Деснянського
районного суду від 23 квітня 2009 року у
справі №2-254, якою визнана мирова угода
та оспорюванерішення Деснянського
районного суду від 05 червня 2014 року,
яким розірвана дана мирова угода.

Ухвала Деснянського районного
суду м.Києва від 23 квітня 2009 року у
справі №2- 254 не оскаржувалася та
набрала законної сили.

В даному випадку, одночасно
оскаржуваним рішенням мирова угода
розірвана, а ухвалою Деснянського
районного суду м. Києвавід 23 квітня 2009
року мирова угода визнана судом та є
чинною.

Тобто, два судових рішення
однакової юридичної сили передбачають
протилежні висновки та суперечать один
одному.

Очевидним є той факт, що для того щоб
захистити порушені права позивачів
необхідно оскаржити ухвалу судупро
визнання мирової угоди, або обрати
інший спосіб захисту своїх прав та
законних інтересів.

Враховуючи предмет позову та
підстави позову, позовна давність
ніяким чином не впливає на його
вирішення, як не впливає на його
вирішення і часткова сплата
відповідачкою грошових коштів за
мировою угодою.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги ОСОБА_6 про незаконність рішення
суду першої інстанції є
обґрунтованими, а висновки викладені в
рішенні суду першої інстанції є
помилковими та такими, що не
відповідають вимогам закону та
зібраним по справі доказам.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції та
ухвалює нове рішення про відмову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у задоволенні
позову.

Висновки колегії суддів
апеляційного суду відповідають
фактичним обставинам справи та
зібраним по справі доказам.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України, суд стягує з позивачів на
користь ОСОБА_6 судові витрати у
розмірі 730, 80 грн., по 243, 60 грн. з
кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.
307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м.Києва від 05 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити
у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові
витрати у розмірі 730, 80 грн., по 243, 60 грн.
з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: