Справа № 344/5991/13-ц
Провадження № 2/344/308/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді
Хоростіля Р.В.,

секретаря
Басюк С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особистою приватною
власністю майна, набутого за час
окремого проживання подружжя та
придбаного після фактичного
припинення шлюбних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з вказаним позовом
до відповідача, в обґрунтування якого
покликалась на те, що 23.04.1993р. між нею та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
шлюб, який 28.01.2009р. було розірвано.
Рішенням суду, яке набрало законної
сили встановлено, що починаючи з 2004р.
шлюбні відносини між ними фактично
було припинено, вони проживали окремо
та не вели спільного господарства.
Після фактичного припинення шлюбних
відносин вона виїхала на роботу в
Італію.

26.06.2006р. вона уклала договір на дольову
участь у будівництві 3-ох кімнатної
квартири загальною площею 87,2кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Загальна вартість квартири склала
214928грн., які були нею сплачені 03.07.2006р.
Частину коштів нею було накопичено
особисто за час роботи за кордоном, а
частину - взяла у борг. Також на
підставі біржової угоди вона 19.07.2008р.
придбала автомобіль марки VOLKSWAGEN Golf,
2004р.в., кузов № НОМЕР_1, орієнтована
вартість якого складає 99975грн.
Вищенаведене майно вона придбала за
рахунок власних коштів після
фактичного припинення шлюбних
відносин.

Просила визнати її особистою приватною
власністю вказану вище квартиру та
автомобіль, а судові витрати покласти
на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала,
покликаючись на викладені в заяві
обставини, просила позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні
19.03.2014р. позові вимоги заперечив,
покликаючись на їх безпідставність,
просив в позові відмовити.

Представники відповідача - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в судовому засіданні позов
заперечили, покликаючись на письмове
заперечення (а.с.39-43), пояснили, що
спірна квартира та автомобіль є
об'єктами спільного сумісного майна
подружжя, яке вони ділять в судовому
порядку. Твердження позивача, що шлюбні
відносини сторони припинили ще у
2004році є неправдивими та голослівними,
оскільки у заяві відповідача про
визнання позовних вимог щодо
розірвання шлюбу та визначення місця
проживання дитини відсутнє визнання
часу припинення шлюбних відносин.
Оскільки справа слухалась у
відсутності сторін, то дане питання не
обговорювалось також і в судовому
засіданні. Окреме проживання з 2005року
зумовлено тим, що відповідач поїхав на
роботу в Італію і не міг повернутись
додому так як не мав відповідних
документів. Однак він постійно
телефонував дружині та передавав їй
кошти на утримання сім'ї, брав участь у
вирішенні важливих сімейних питань,
зокрема щодо придбання квартири у
2006році.

В 2008році відповідач зробив позивачу
запрошення на роботу через свого
роботодавця, по якому вона приїхала в
Італію. Також у липні 2008 року вони
спільно придбали автомобіль. 14.08.2008р.
вони зареєстрували транспортний засіб
за дружиною, а ОСОБА_2 було вписано в
тимчасовий реєстраційний талон як
особу, яка має право керування ним,
пізніше 12.12.2008р. ОСОБА_1 отримала
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, в якому теж є
відмітка, що відповідач має право
керування ним. Вписання ОСОБА_2 у
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу відбулося за
письмовою заявою ОСОБА_1 про надання
права керування близькому родичу -
чоловіку, що підтверджується листом
ВРЕР по обслуговуванню м. Коломиї,
Коломийського, Городенківського та
Снятинського районів при УМВС в
області від 08.12.2012р. № 2204. Позивач
визнала відповідача своїм чоловіком
тому її твердження про припинення
фактичних шлюбних відносин з ним є
неправдивим. Повертаючись з-за кордону
з роботи в Україну відповідач завжди
приїжджав додому до дружини в м.
Городенку, пізніше на квартиру в м.
Івано-Франківськ. Вони жили як
подружжя, шлюбні відносини між ним не
припинялись, хоча інколи виникали
сварки. Після розірвання шлюбу в
судовому порядку вони в черговий раз
помирились та продовжували шлюбні
відносини.

Просили в задоволенні позову відмовити
у зв'язку з безпідставністю позовних
вимог.

Заслухавши позивача, представників
відповідача, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
враховуючи пояснення відповідача
ОСОБА_2, надані ним в судових засіданнях
19.03.2014р. та 09.04.2014р., дослідивши всі
письмові докази у справі в їх
сукупності суд вважає наступне.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
24.04.1993р., який рішенням суду від 28.01.2009р. -
розірвано (а.с.7).

П. 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є зокрема майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто, а
відповідно до ч. 6 цієї статі суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» передбачено, що вирішуючи
спори між подружжям про майно
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу,
відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Судом встановлено, що 26.06.2006р. позивач,
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, уклала договір № П-19
(а.с.10-12,13,14) на дольову участь у
будівництві трьохкімнатної квартири
загальною площею 87,2кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
03.07.2006р. ОСОБА_1 сплатила за квартиру
кошти в сумі 214928грн. (а.с.15). 21.04.2009р.
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно - спірну квартиру
(а.с.17), а 24.04.2009р. видано відповідний
витяг (а.с.18). Також на підставі біржової
угоди від 19.07.2008р. (а.с.19) вона придбала
автомобіль марки VOLKSWAGEN Golf, а 12.12.2008р.
даний транспортний засіб був
зареєстрований в органах ДАІ (а.с.20).

Так, вирішуючи даний спір, суд критично
оцінює посилання позивача на те, що
рішенням Городенківського районного
суду від 28.01.2009р. (а.с.7) встановлено, що
починаючи з 2004 року шлюбні відносини
між нею та відповідачем фактично було
припинено, вони проживали окремо та не
вели спільного господарства, оскільки
такі обставини судом, який розглядав
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу, не встановлювались. Як
вбачається з вказаного рішення, судом
було встановлено, що подальше спільне
життя подружжя і збереження шлюбу
суперечить інтересам сторін, що має
істотне значення. При чому слід
звернути увагу, що сторони ні особистої
участі, ні через представників, в
судовому засіданні не брали.

Суд також звертає увагу на те, що
свідоцтво про розірвання шлюбу видано
ОСОБА_2 25.05.2012р., даний про отримання
такого ж свідоцтва позивачем ОСОБА_1
судом не здобуто.

В той же час представлена позивачем
копія позовної заяви про розірвання
шлюбу (а.с.5) та копія заяви ОСОБА_2 (а.с.6)
про визнання позовних вимог не може
слугувати підставою для підтвердження
факту окремого проживання сторін з 2004
року, як зазначає позивач, оскільки
відповідачем у заяві лише визнано
позовні вимоги про розірвання шлюбу та
зазначено про відсутність спору щодо
визначення місця проживання їхньої
дитини.

Спростовує твердження позивача, якими
вона обґрунтовує свої позовні вимоги, і
відповідь ВРЕР по обслуговуванню м.
Коломия, Коломийського,
Городенкіського та Снятинського
районів при УМВС України в
Івано-Франківській області від 08.12.2012р.
(а.с.47), з якої вбачається, що відповідач
ОСОБА_2 був вписаний у свідоцтво про
реєстрацію спірного транспортного
засобу за письмовою заявою власника
транспортного засобу - ОСОБА_1 про
надання права керування цим
транспортним засобом близькому родичу
(чоловіку) ОСОБА_2

Не заперечено позивачем і факту
спільної з відповідачем поїздки за
покупкою спірного автомобіля в м. Київ
19.07.2008р.

З приводу купівлі квартири та
проведення в ній ремонту, то в судовому
засіданні встановлено, що ця купівля
відбулася під час перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі, крім цього, як
вбачається з пояснень свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - відповідач
приймав участь у купівлі квартири,
проведенні ремонтних робіт, останнім
для цього відповідно передавалась
частина коштів.

Надана ж позивачем копія розписки
(а.с.16) на підтвердження факту отримання
нею позики в ОСОБА_11 у розмірі 160000грн.
не може на думку суду слугувати
належним доказом того, що за умови
отримання таких коштів вони були
витрачені ОСОБА_1 саме на купівлю
спірної квартири та проведення в ній
ремонтних робіт. Доказів цього суду не
подано, а явку свідка ОСОБА_11 в судове
засідання для дачі пояснень позивачем
неодноразово не забезпечено.

При цьому судом не встановлено
об'єктивних, чітких та несуперечливих
показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які
необхідні для встановлення об'єктивної
істини в справі при винесенні
законного та обґрунтованого рішення.
На переконання суду показання цих
свідків є суперечливими, містять
протиріччя і не дають змогу встановити
зв'язок між показаннями свідків,
поясненнями сторін і спірними
правовідносинами, та фактично є
неспроможними підтвердити чи
спростувати наявні у справі письмові
докази у справі та пояснення сторін.

Сам факт перебування відповідача з 2005
року на заробітках за межами України не
дає суду підстав прийти до висновку про
те, що між сторонами з цього часу шлюбні
відносини фактично припинились, а
позивач в свою чергу не заперечила той
факту свого виїзду за кордон до
відповідача у 2008 році за сприянням
останнього. Крім цього в судовому
засіданні встановлено, що ОСОБА_2
неодноразово приїжджав на Україну,
перебував спільно з ОСОБА_1 як в м.
Городенка так і у спірній квартирі в м.
Івано-Франківську, вони разом ходили на
дні народження до друзів, святкували
новий рік (а.с.64), відповідач також
керував спірним транспортним засобом,
чого позивач в свою чергу не
спростувала.

Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтується на припущеннях. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відтак, враховуючи вищевикладене, те,
що спірне майно придбано ОСОБА_1 саме
під час перебування її з ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі, а також те, що в
судовому засіданні не доведено
належними та допустимими доказами тих
обставин, які б давали підстави визнати
за ОСОБА_1 право особистої власності на
спірну квартиру та автомобіль, в тому
числі не доведено і факту окремого
проживання сторін з 2004 року саме у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити у
зв'язку з його безпідставністю та
недоведеністю необхідних для
протилежного обставин.

Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 368 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особистою приватною
власністю майна, набутого за час
окремого проживання подружжя та
придбаного після фактичного
припинення шлюбних відносин -
відмовити.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Івано-Франківської області протягом 10
днів з дня його проголошення через
Івано-Франківський міський суд.

Головуючий-суддя
Хоростіль Р.В.

Повне рішення складено 04 липня 2014 року.