У х в а л а

21 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,суддів:
Амеліна В.І., Лесько А.О., Мостової Г.І.,
Червинської М.Є., розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

В обґрунтування вимог позивач
посилалася на те, що вона з ОСОБА_7
перебувала у зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу у сторін народилося двоє
дітей.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 21 травня 2012 року шлюб між
сторонами розірвано. Домовленості щодо
володіння та користування придбаним
під час шлюбу майном, яке є спільною
сумісною власністю, сторони не досягли.

Під час шлюбу сторони займалися
підприємницькою діяльністю, для цілей
впровадження якої та з метою одержання
прибутку за рахунок спільних сумісних
коштів придбано кіоск, який у
подальшому переобладнано та
перебудовано у капітальну споруду кафе
з літнім майданчиком напроти
кінотеатру «Комсомолець», для чого
було орендовано земельну ділянку,
після чого нежитлове приміщення
переобладнано у торгівельний комплекс,
який на теперішній час функціонує.
Право власності на об'єкт нерухомого
майна - будівлі та кафе (літ. Г) з літнім
майданчиком (№1), які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 оформлено та
зареєстровано за одним із подружжя
ОСОБА_7, а саме рішенням господарського
суду Запорізької області від 11 квітня
2008 року. З часу припинення фактичного
проживання з відповідачем, позивач не
має доступу до належного їй нерухомого
майна, оскільки всі правовстановлюючі
документи знаходяться у відповідача.
Позивач не має можливості володіти та
користуватися належним їй нерухомим
майном, у зв'язку з невизнанням її прав
співвласника відповідачем.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просила суд поділити спільно
придбаний об'єкт нерухомості нежитлове
приміщення, кафе літ. Г з літнім
майданчиком № 1, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;
визнати право власності за ОСОБА_6 на Ѕ
частину вказаного об'єкта нерухомості.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено.

Ухвалено, поділити спільне майно
подружжя, а саме нежитлове приміщення -
кафе літ. «Г» з літнім майданчиком № 1,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6
право власності на 1/2 частину
нежитлового приміщення - кафе літ. «Г» з
літнім майданчиком № 1, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 19 лютого 2014
року рішення районного суду скасовано
й ухвалено нове рішення у справі про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_6
Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема ст.
ст. 57, 60, 61 СК України, що потягло
ухвалення різних за змістом рішень у
подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 січня 2013 року
у справі за позовом про визнання права
власності, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 травня 2012 року у справі за
позовом про визнання права власності
та за зустрічним позовом про поділ
майна подружжя, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 листопада 2011 року у справі
за позовом поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом про поділ майна
подружжя, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 жовтня 2013 року у справі за
позовом про поділ спільного сумісного
майна подружжя та за зустрічним
позовом про поділ майна подружжя,
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 грудня 2013 року
у справі за позовом про поділ спільного
майна подружжя.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

При постановленні ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року, суд виходив
із того, що оскаржуване рішення
апеляційного суду, який виходив із
того, що на спірний об'єкт нерухомості:
кафе з літнім майданчиком не
розповсюджується режим спільного
сумісного майна подружжя.

Зі змісту судових рішень, на які
заявник посилається як на підставу
перегляду судового рішення, вбачається
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яке полягає в тому, що
в одному випадку (судове рішення, яке є
предметом перегляду) суд погодився з
тим, що на об'єкт нерухомості нежитлове
приміщення не поширюється режим
спільного сумісного майна подружжя,
оскільки майно є фізичної
особи-підприємця, а в іншому випадку
(судові рішення як приклад
неоднакового застосування права) суди
виходили із того, що сам факт визнання
рішенням господарського суду права
власності на нежитлове приміщення за
особою як приватним підприємцем та
використання його для зайняття
підприємницькою діяльністю не має
правового значення, оскільки законом
не заборонено використання майна,
належного фізичній особі для зайняття
підприємницькою діяльністю.

Так, із змісту судових рішень, на які
посилається заявник, вбачається, що
вони ухвалені у спорах про поділ майна
подружжя, які ухвалено за неоднакового
застосування норм ст. ст. 57, 60, 61 СК
України, щодо того, що на спірний об'єкт
нерухомості не розповсюджується режим
спільного сумісного майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
наведені у заяві ОСОБА_6 доводи
вказують на неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права - ст. ст.
57, 60, 61 СК України, що потягло ухвалення
різних за змістом рішень у подібних
правовідносинах.

Оскільки, наведені заявником доводи
містять ознаки, які згідно з вимогами п.
1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судової ухвали, то вказану
заяву про допуск справи до провадження
слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя.

Ухвалу разом із заявою про перегляд
судового рішення та доданими до неї
документами надіслати до Верховного
Суду України, а копію ухвали разом із
копією заяви - особам, які беруть участь
у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
В.І. Амелін

А.О. Лесько

Г.І. Мостова

М.Є. Червинська