Ухвала

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк», треті
особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання іпотечного
договору недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_4 на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 18
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 24 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк» (далі -
ТОВ «УПБ») про визнання іпотечного
договору недійсним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
укладений 25 грудня 2008 року між нею та
відповідачем договір іпотеки,
предметом якого є майнові права на дві
квартири, будівництво яких не
завершено, не відповідає вимогам
закону, зокрема ст. ст. 16, 203 ЦК України
та ст. ст. 5, 6, 16-18 Закону України «Про
іпотеку».

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 24
грудня 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом установлено, що 09 жовтня 2006 року
між ТОВ «Будівельна компанія
«Міськжитлобуд» та ОСОБА_5 було
укладено договори №К-02/3/033 і №К-02/3/034
про участь у будівництві шляхом
придбання облігацій, за умовами яких
позивач мала набути у власність дві
квартири №211, загальною площею 118, 52 кв.
м та №212, загальною площею 57, 41 кв.
м по АДРЕСА_1.

Того ж дня, між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія
з управління активами «Акерс Інвест»
були укладені договори купівлі-продажу
облігацій №К-033/44/06 і №К-034/44/06, згідно
яких позивач оплатила обумовлену
договорами грошову суму.

25 грудня 2008 року між ТОВ «УПБ» та ОСОБА_1
був укладений іпотечний договір, за
яким остання у забезпечення виконання
кредитних зобов'язань ОСОБА_2 передала
в іпотеку банку майнові права на
квартири №211, загальною площею 118, 52 кв.
м та №212, загальною площею 57, 41 кв. м по
АДРЕСА_1, будівництво яких не завершено.

У серпні 2009 року ОСОБА_1 отримала
свідоцтва про право власності на
вищевказані квартири, які
зареєструвала у встановленому законом
порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що
позивач ОСОБА_1, як інвестор, після
оплати 100% вартості об'єкта (квартири),
що будувався, набула майнове право на
створення самого майна, остання могла
розпоряджатися майновими правами на
цей об'єкт у повному обсязі, оскільки
розпорядження цими правами будь-ким,
крім особи інвестора, який вчинив дії
щодо набуття права власності на об'єкт
будівництва або без його згоди на
передачу майнових прав у заставу,
порушує права останнього.

Судова колегія вважає, що такі висновки
судів є обґрунтованими.

Так, правовідносини у сфері застави
нерухомості (іпотеки) регулюються
Законом України «Про іпотеку», за яким
законодавство України про іпотеку
базується на Конституції України та
складається з ЦК України, ГК України,
цього Закону й інших
нормативно-правових актів, а також
міжнародних договорів України; Законом
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати», який
регулює відносини у системі іпотечного
кредитування, перетворення платежів за
іпотечними активами у виплаті за
іпотечними сертифікатами із
застосуванням механізмів управління
майном, і частково Законом України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю», який
установлює обов'язковість іпотеки при
забезпеченні договорів між
забудовником і стороною, яка фінансує
будівництво.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи; правила про іпотеку
землі та інші окремі види застав
встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом
застави може бути будь-яке майно
(зокрема річ, цінні папери, майнові
права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України
заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

За правилами ст. ст. 1, 5 Закону України
«Про іпотеку» у редакції, яка була
чинною на час укладення договору
іпотеки, застава майнових прав на
нерухомість, будівництво якої не
завершено, регулюється за правилами,
визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або
декілька об'єктів нерухомого майна за
таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути
об'єкт незавершеного будівництва або
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуття ним у власність відповідного
нерухомого майна у майбутньому.

Водночас поняття «іпотека майнових
прав» і регулювання відносин у разі
передачі в іпотеку майнових прав у
цьому Законі відсутні.

Відносини у системі іпотечного
кредитування, а також перетворення
платежів за іпотечними активами у
виплаті за іпотечними сертифікатами із
застосуванням механізмів управління
майном встановлює Закон України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати».

Згідно ст. 1 цього Закону іпотечне
кредитування це іпотечне кредитування
- правовідносини, що виникають з
приводу набуття права вимоги
іпотечного боргу за правочинами та
іншими документами.

За правилами ст. 5 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотека виникає
відповідно до цього Закону та Закону
України «Про іпотеку» щодо нерухомого
майна, об'єктів незавершеного
будівництва та майнових прав на
нерухомість, будівництво якої не
завершено.

Іпотечний договір, предметом іпотеки
за яким є майнові права на нерухомість,
будівництво якої не завершено,
посвідчується нотаріусом на підставі
документів, що підтверджують майнові
права на цю нерухомість. Іпотекодавцем
за таким іпотечним договором може бути
забудовник - особа, яка організовує
спорудження нерухомості для власних
потреб чи для передачі її у власність
іншим особам, або особа, власністю якої
стане ця нерухомість після завершення
будівництва. Обтяження майнових прав
іпотекодавця на такий предмет іпотеки
підлягає реєстрації у встановленому
законом порядку.

Отже, на час укладення оскаржуваного
договору іпотеки, були законодавчо
визначені норми щодо умов укладення
договору, предметом іпотеки за яким є
майнові права на нерухомість,
будівництво якої не завершено.

Аналогічні роз'яснення містяться у п. п.
35, 40 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, згідно зі ст. 627 ЦК України
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Відповідно до ст. 628
цього Кодексу зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, установивши, що позивач
ОСОБА_1, як інвестор, оплативши 100%
вартості об'єкта (квартири), що
будувався, набула майнове право на
створення самого майна, а відтак могла
розпоряджатися майновими правами на
цей об'єкт, як то вимагати передачі його
у власність після завершення
будівництва, продати, переуступити
право вимоги, тощо, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного по суті
висновку про те, що оскаржуваний
договір іпотеки укладено з дотримання
вимог чинного на той час законодавства,
а тому відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

При цьому судами обґрунтовано
зазначено, що розпорядження майновими
правами будь-ким, крім особи інвестора,
який вчинив дії щодо набуття права
власності на об'єкт будівництва або без
його згоди на передачу майнових прав у
заставу, порушує права останнього й не
відповідає вимогам ч. 2 ст. 583 ЦК України
та ст. 5 Закону України від 5 червня 2003
року N 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, яка
була чинною з 23 лютого 2006 року до 25
грудня 2008 року).

Такий висновок судів відповідає
обставинам справи, а також
узгоджується з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, а тому доводи
касаційної скарги в цій частині не
можна визнати підставами для
скасування судових рішень в
касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів та не
дають підстав для висновку, що судами
першої чи апеляційної інстанцій при
розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

За таких обставин судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
й вони підлягають залишенню без змін з
підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.П.Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко