Справа № 752/7498/13-ц
Провадження № 2/752/305/14
12.11.2014 року Голосіївський районний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Фролова М.О., за участі секретаря
Титаренко А.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на спадкове
майно за заповітом, припинення права
власності, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, а також за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Друга київська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності на 1/2 частину
спадкового майна та визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
власністю та знесення самовільно
збудованої прибудови,-
ОСОБА_1 звернувся в Голосіївський
районний суд міста Києва з позовом до
співвідповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на спадкове
майно за заповітом, припинення права
власності, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, зазначивши наступне.
Спадкодавець ОСОБА_5, який приходиться
дідом позивачу ОСОБА_1 та батьком
відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3, склав за
життя заповіт від 21.09.1985р., яким заповів
належний йому будинок з прилеглими до
нього надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, на користь свого онука ОСОБА_1
В наступному ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
При цьому на момент відкриття спадщини
після ОСОБА_5 спадкоємець за заповітом
ОСОБА_1 був малолітньою дитиною і йому
не було відомо про вищезазначений
заповіт. В наступному рішенням
Апеляційного суду міста Києва від
23.01.2013р. по справі № 22-ц/796/1299/2013 було
визначено ОСОБА_1 додатковий строк для
прийняття спадщини за заповітом після
смерті ОСОБА_5 У визначений строк
ОСОБА_1 звернувся до Другої київської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини за
заповітом після померлого ОСОБА_5 Проте
Друга київська державна нотаріальна
контора довідкою від 06.02.2013р. за № 270/02-31
відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом на
будинок АДРЕСА_1, оскільки 18.10.1996р.
відповідачем ОСОБА_3 як сином померлого
вже отримано свідоцтво про право на
спадщину за законом на спірний будинок
АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5, а ухвалою
Голосіївського районного суду міста
Києва від 15.07.2010р. по справі № 2-2813/10
визнано мирову угоду між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, згідно якої визнано за ОСОБА_2
право власності на 50% спадкового майна
у складі спірного будинку АДРЕСА_1 та
земельної ділянки до нього. При цьому
на підставі зазначених документів
відповідач ОСОБА_3 в наступному отримав
державний акт на право приватної
власності на землю серії І-КВ № 141964 від
30.06.1998р. В свою чергу позивач ОСОБА_1
зазначив, що ухвалою Апеляційного суду
міста Києва від 11.06.2014р. по справі №
2-2813/10 було скасовано вищезазначену
ухвалу Голосіївського районного суду
міста Києва від 15.07.2010р. по справі №
2-2813/10 про визнання мирової угоди між
відповідачами, в наслідок чого у
останніх відсутні права на спадщину у
складі домоволодіння АДРЕСА_1. Крім
того позивач ОСОБА_1 пояснив, що він як
спадкоємець за заповітом має
першочергове право на прийняття
спадщини після ОСОБА_5, ніж спадкоємці
за законом відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2
При цьому позивач ОСОБА_1 зазначив, що
він прийняв своєю заявою спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_5 у строк
визначний рішенням Апеляційного суду
міста Києва від 23.01.2013р. по справі №
22-ц/796/1299/2013, у зв'язку із чим відповідачі
не мають права на спадкування та
незаконно оформили своє право
власності щодо спірного домоволодіння
АДРЕСА_1 із порушенням прав позивача.
Також ОСОБА_1 зазначив, що оскільки
відповідачі оспорюють його право
власності на спадкове майно, то
підлягає захисту і визнанню у судовому
порядку. На підставі зазначеного
позивач за первісним позовом ОСОБА_1
просив суд:визнати ОСОБА_1 таким, що
прийняв спадщину за заповітом після
померлого ОСОБА_5; визнати недійсним,
скасувати свідоцтво про право на
спадщину за законом від 18 жовтня 1996
року, зареєстроване в реєстрі за № 5-4376,
яке видане Другою київською державною
нотаріальною конторою ОСОБА_3; визнати
недійсним, скасувати державний акт на
право приватної власності на землю
серії І-КВ № 141964 від 30 червня 1998 року,
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
ОСОБА_3; припинити право власності
ОСОБА_3 на 1/2 частину спадкового майна, а
саме: на 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_1 з прилеглими до нього
надвірними будівлями; припинити право
власності ОСОБА_2 на 1/2 частину
спадкового майна, а саме: на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 з прилеглими
до нього надвірними будівлями; визнати
право приватної власності ОСОБА_1 на
садибу із житловим будинком АДРЕСА_1.
Разом з цим ОСОБА_2 звернувся в
Голосіївський районний суд міста Києва
з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Друга
київська державна нотаріальна контора,
про визнання права власності на 1/2
частину спадкового майна та визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину. При цьому ОСОБА_2 пояснив, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5,
після якого залишилася спадщина у
складі спірного будинку АДРЕСА_1 із
земельною ділянкою. В свою чергу на
момент смерті спадкодавця разом із
останнім проживав ОСОБА_2, у зв'язку із
чим він шляхом фактичного управління і
володіння будинком АДРЕСА_1, прийняв
його у спадщину після ОСОБА_5 Проте
Друга київська державна нотаріальна
контора листом від 18.09.2008р. за № 3845
відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом після
ОСОБА_5, оскільки 18.10.1996р. відповідачем
ОСОБА_3 вже було отримано свідоцтво про
право на спадщину за законом на спірний
будинок АДРЕСА_1. У зв'язку із наведеним
ОСОБА_2 просив суд: визнати за ним право
на спадкове майно у розмірі 50% після
ОСОБА_5; зобов'язати Другу київську
державну нотаріальну контору видати
йому свідоцтво про право на спадкове
майно у розмірі 50%; визнати у
відповідній частині недійсним
свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3
В свою чергу ОСОБА_3 звернувся в
Голосіївський районний суд міста Києва
з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Друга
київська державна нотаріальна контора,
про усунення перешкод в користуванні
власністю та знесення самовільно
збудованої прибудови, пояснивши
наступне. 18.10.1996р. ОСОБА_3 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом на спірне домоволодіння
АДРЕСА_1 після смерті свого батька
ОСОБА_5 При цьому ОСОБА_3 зазначив, що не
оспорює право ОСОБА_2 на частку у
спадщині. Однак, відповідач ОСОБА_2
здійснив без згоди ОСОБА_3 прибудову до
спірного будинку АДРЕСА_1, чим
безпідставно збільшив свою частку.
Враховуючи зазначене ОСОБА_3 просив
суд: усунути перешкоди в користуванні
своєю власністю, шляхом знесення
самовільно збудованої прибудови
ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1.
У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 підтримав первісний
позов та просив задовольнити позовні
вимоги повністю. При цьому останній не
визнав та заперечив проти задоволення
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
Друга київська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності
на 1/2 частину спадкового майна та
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, а також позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Друга київська
державна нотаріальна контора, про
усунення перешкод в користуванні
власністю та знесення самовільно
збудованої прибудови, оскільки ОСОБА_2
і ОСОБА_3 не мають права на спадщину у
складі домоволодіння АДРЕСА_1 після
Відповідач ОСОБА_3 повідомлений про
дату та час судового розгляду у порядку
ст.74ЦПК України, не з'явилася у судове
засідання, про поважність причин
неявки суд не повідомив.
Представник відповідача ОСОБА_1 у
судовому засіданні підтримала позов та
просила задовольнити позовні вимоги до
ОСОБА_3 Разом з цим остання не визнала
первісний позов та просила відмовити у
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, оскільки: після складення
заповіту спадкодавець ОСОБА_5 за
договором дарування передав спірний
будинок АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6; крім
того, на момент прийняття ОСОБА_1 у
спадщину спірний будинок АДРЕСА_1
згідно свідоцтва про свідоцтво про
право на спадщину за законом після
ОСОБА_5, не було відомо про існування
заповіту останнього та право ОСОБА_1 на
спадщину за наведеним заповітом.
Врахувавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини, на які вони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин,
та правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов до висновків про необхідність
задовольнити частково позов ОСОБА_1 та
відмовити повністю у задоволені позову
ОСОБА_2 і позову ОСОБА_3, виходячи з
Судом встановлено, щоОСОБА_5 випадок
смерті заповідав своєму онукові ОСОБА_1
будинок АДРЕСА_1, відповідно до
заповіту від 21.09.1985р., посвідченого
державним нотаріусом Другої київської
державної нотаріальної контори та
Вбачається, що позивач ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, приходиться
онуком спадкодавцю ОСОБА_5 згідно
свідоцтва про народження (повторне)
серії НОМЕР_3 від 05.08.1997р. (а.с. 131 т.1) та
свідоцтва про народження (повторне)
серії НОМЕР_4 від 07.10.2006р. (а.с. 132 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5згідно
свідоцтва про смерть (повторне) серії
НОМЕР_5 від 07.10.2006р. (а.с. 126 т. 1).
Судом встановлено,що на день смерті
ОСОБА_5 був чинним заповіт останнього
від 21.09.1985р., згідно витягу із
Спадкового реєстру від 21.09.2012р. за №
31645610. (а.с. 122 т. 1)
Разом з цим вбачається, що відповідач
ОСОБА_3 звернувся до Другої київської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини за
законом після ОСОБА_5, зазначивши про
відсутність інших спадкоємців крім
нього(а.с. 102 т. 1), та 18.10.1996р. отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом після ОСОБА_5 на спірний
будинок АДРЕСА_1. (а.с. 115 т. 1).
В наступному для обслуговування
вищезазначеного будинку АДРЕСА_1
відповідач ОСОБА_3 отримав земельну
ділянку площею 0,0896га, кадастровий
номер 79241190, за адресою: АДРЕСА_1, згідно
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку серії
І-КВ № 141964 від 30.06.1998р., зареєстрований в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за №
Вбачається, що співвідповідач ОСОБА_2
також звернувся із заявою про
прийняття спадщини за законом після
ОСОБА_5 (а.с. 117 т. 1), але згідно листа
Другої київської державної
нотаріальної контори від 18.09.2008р. за №
3845 отримав відмову у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
оскільки наведену спадщину прийняв
ОСОБА_3 (а.с. 116 т.1).
В свою чергу, рішенням Апеляційного
суду міста Києва від 23.01.2013р. по справі
№ 22-ц/796/1299/2013 було визначено ОСОБА_1
місячний строк для прийняття спадщини
за заповітом після ОСОБА_5 (а.с. 12 т. 1).
Судом встановлено, що у визначений
строк 06.02.2013р. ОСОБА_1 звернувся до
Другої київської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за заповітом після
ОСОБА_5 (а.с. 123 т.1).
Проте Друга київська державна
нотаріальна контора довідкою від
06.02.2013р. за № 270/02-31 (а.с. 124 т. 1) відмовила
ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на будинок
АДРЕСА_1 після ОСОБА_5, оскільки її
Враховуючи наведене суд зазначає, що
відповідно до п. 4 і 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Правила книги шостої Цивільного
кодексу України застосовуються також
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.
Разом з цим Листом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що
норми п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК, згідно з якими цей ЦК
застосовується також до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
з спадкоємців до набрання чинності цим
Кодексом, слід розуміти таким чином, що
правила книги шостої ЦК може бути
застосовано лише до спадщини, яка
відкрилася після 01 липня 2003 року і не
була прийнята ніким зі спадкоємців,
право на спадкування яких виникло
відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.
При вирішенні спорів про спадкування,
спадщина по яких відкрилась і була
прийнята до 01 січня 2004 року, не
допускається застосування судами норм
ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають
норми законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
При цьому, оскільки спадщина
відкрилася після смерті ОСОБА_5 -
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом - 18.10.1996р., тобто до 01.07.2003р., до
щодо спірних правовідносин із
спадкування застосовуються норми
Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 524 ЦК УРСР,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
Отже, першочергове право на
спадкування після смерті ОСОБА_5 має
згідно заповіту останнього від 21.09.1985р.
Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР, для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Не допускається прийняття
спадщини під умовою або з
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
Враховуючи наведене суд приходить до
висновку, що позивач ОСОБА_1
звернувшись із відповідною заявою до
Другої київської державної
нотаріальної контори прийняв спадщину
за заповітом після смерті спадкодавця
Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
На підставі викладеного суд приходить
до висновку, щоприйнята ОСОБА_1 за
заповітом спадщина належить
останньому з дня її відкриттяпісля
смерті спадкодавця ОСОБА_5 від
ІНФОРМАЦІЯ_1,у зв'язку із чим
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 як
спадкоємці за законом не мають
першочергового права на вказану
спадщину перед ОСОБА_1
Крім того суд зазначає, що Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 3.1. листа «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13
роз'яснено, щопри вирішенні спору про
визнання права власності на спадкове
майно потрібно розмежовувати час і
підстави виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.
Вбачається,що спірне домоволодіння
АДРЕСА_1 (будинок літ. «А», основна
частина) було збудовано у 1954р.
спадкодавцем ОСОБА_5 та зареєстровано у
власність останнього згідно
реєстраційної відмітки від 17.03.1957р. із
105 т. 1), а також згідно Технічного
паспорту на житловий будинок
від 12.05.1989р. (а.с. 61 т. 1), Технічного
паспорту на садибний (індивідуальний)
житловий будинок (інвентаризаційна
Технічного паспорту на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
05.07.2013р. (а.с. 73 т. 1).
Разом з цим Верховним Судом України у
листі «Висновки Верховного Суду
України, викладені в постановах,
ухвалених за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355
Цивільного процесуального кодексу
України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р.
роз'яснено, що виникнення права
власності на будинки, квартири, споруди
не залежало від державної реєстрації
до часу набрання чинності ЦК України та
Законом України від 01 липня 2004 року
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень
При цьому Верховний Суд України у
постанові від 18.12.2013р. по справі №
6-137цс13 висловив обов'язкову для
врахування судами правову позицію, а
саме: право власності на житловий
будинок набувається у порядку, який був
чинним на час завершення його
будівництва. У 1957 році питання набуття
права власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» і прийнятою
відповідно до цього Указу постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків», які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва. Отже, за вказаними Указом
та Постановою підставою виникнення у
громадянина права власності на
житловий будинок був сам факт
збудування ним цього будинку з
додержанням вимог зазначених актів
законодавства та прийняття будинку в
експлуатацію. Ці правові акти не
пов'язували виникнення права власності
на житловий будинок із проведенням
Відповідно до ч. 4 ст. 3 закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.
Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину. Аналогічне зазначено Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у абз. 27 п. 3.1. листа «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13.
У зв'язку із наведеним суд зазначає, що
оскільки домоволодіння АДРЕСА_1
збудовано та право власності на нього
було зареєстровано за спадкодавцем
ОСОБА_5 до 01 липня 2004 року, то позивач
ОСОБА_1 має право на оформлення
спадкових прав на зазначене майно
шляхом отримання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом після ОСОБА_5
При цьому, згідно положень ч. 2 ст. 548 ЦК
УРСР вищезазначене домоволодіння
АДРЕСА_1 належить спадкоємцю ОСОБА_1 з
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто право позивача на
майно виникло до 01 липня 2004 року, у
зв'язку із чимправо власностіне
підлягало обов'язковій державній
реєстрації згідно ст. 4 закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень».
В свою чергу відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 вважають себе такими, що
прийняли у спадщину вищезазначене
спірне майно та не визнають і оспорюють
право ОСОБА_1, а також довідкою Другої
київської державної нотаріальної
контори від 06.02.2013р. за № 270/02-31 було
відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом.
Разом з цим положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК
України визначено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
При цьому у положеннях п. 3.1 Листа
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що
право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту в судовому
порядку шляхом його визнання у разі,
якщо таке право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності (ст. 392 ЦК).
Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.
На підставі вищевикладеного та
враховуючи наявність спору про право
на майно і перешкоди для оформлення у
нотаріальному порядку прав ОСОБА_1 на
спадкове майно, суд приходить до
висновку про необхідність захистити
права позивача як спадкоємця, шляхом
визнання права власності останнього на
садибу у складі житлового будинку
У зв'язку із наведеним суд визнає
недійсним оформлене Другою київською
державною нотаріальною конторою
18.10.1996р. на ім'я ОСОБА_3 свідоцтво про
право на спадщину за законом,
зареєстроване у реєстрі за № 5-4376, яке
видано із порушенням вимог ст. 524 ЦК
УРСР щодо першочергового порядку
спадкування за заповітом.
Разом з цим суд зазначає, що згідно
Технічного паспорту на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
(а.с. 82 т. 1) останній має здійснені
самочинно прибудови: мансарда літ. «А»,
прибудови літери «а2», «а3», «а4», поверх
ІІприміщення 9-18, побудовані після
смерті спадкодавця ОСОБА_5 та у різні
Таким чином вищенаведені самочинні
прибудови не входять до складу
спадщини після ОСОБА_5
До того ж відповідно до ст. 105 ЦК УРСР,
громадянин, який збудував або будує
жилий будинок, здійснив або здійснює
його перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з істотними
відхиленнями від проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, не вправі розпоряджатися цим
будинком чи частиною його (продавати,
дарувати, здавати в найом тощо).
Згідноч. 1 і 2 ст. 378 ЦК України, житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи, чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
Отже позивач ОСОБА_1 та відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3 не мають права на
прийняття у спадщину та отримання у
власність самочинного будівництва за
адресою домоволодіння АДРЕСА_1, а саме:
мансарда літ. «А», прибудови літери
«а2», «а3», «а4», поверх ІІ приміщення 9-18,
у зв'язку із чим в наведеній частині
позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Стосовнопозовних вимог про визнання
недійсним виданого на ім'я ОСОБА_3
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку серії
І-КВ № 141964 від 30.06.1998р, суд зазначає
Вбачається згідно державного акта на
право приватної власності на земельну
ділянку, що відповідач ОСОБА_3 отримав
вищезазначену земельну ділянку із
призначенням та з підстав для
обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1
Разом з цим, як було зазначено
спадкоємець за законом ОСОБА_3 отримав
у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 із
порушенням вимог ст. 524 ЦК УРСР та
переважного права позивача ОСОБА_1 на
спадкування за заповітом.
У зв'язку із наведеним суд приходить до
висновку, що ОСОБА_3 безпідставно
отримав для обслуговування
неналежного йому домоволодіння
АДРЕСА_1 земельну ділянку за
кадастровим номером 79241190
Крім того, перебування
вищенаведеної земельної ділянки у
власності ОСОБА_3 обмежує право
позивача ОСОБА_1 на користування та
володіння нею для обслуговування
прийнятого у спадщину домоволодіння
АДРЕСА_1, згідно положень ч. 1 ст. 377 ЦК
Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
Згідно ст. 155 ЗК України, у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
При цьому Верховним Судом України у
постанові від 19.06.2013р. по справі № 6-57цс13
зазначено обов'язкову для врахування
судами правову позицію, згідно якої
державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Крім того, до наведених правовідносин
не застосовуються положення ст. 140 ЗК
України, оскільки нею встановлено
перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку для
випадків, коли право власності було
набуто увстановленому законом порядку
та без його порушення. Аналогічний
висновок зазначено Верховним Судом
України у постанові від 19.06.2013р. по
справі № 6-57цс13.
На підставі викладеного суд
приходить до висновку про необхідність
скасувати виданий на ім'я ОСОБА_3
державний акт на право приватної
власності на землю серії І-КВ № 141964 від
30.06.1998 р., зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №
Враховуючи наведенета оскільки
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не надали докази на
підтвердження своїх правщодо
домоволодіння АДРЕСА_1, а також останні
заявили позови до неналежного
відповідача і не скористалися своїм
процесуальним право на заміну
неналежного відповідача чи залучення
співвідповідачем належного
відповідача, суд проходить до висновку
про необхідність відмовити повністю у
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: Друга київська державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності на 1/2 частину
спадкового майна та визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину, а
також зустрічного позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю та знесення
самовільно збудованої прибудови.
Крім того суд відхиляє як безпідставні
доводи відповідача про те, що
домоволодіння АДРЕСА_1 вибуло із
власності спадкодавця ОСОБА_5 за
договором дарування від 15.03.1990р. на
користь ОСОБА_6, оскільки наведений
правочин є одностороннім і реальним, а
тому потребує зустрічних дій
обдарованого щодо фактичного
прийняття у дар вказаного майна,
зокрема шляхом реєстрації обдарованим
вказаного майна на своє ім'я в
державних органах, отримання речей чи
документів які посвідчують право на
Відповідно до ч. 4 ст. 244 ЦК УРСР, до
договорів дарування нерухомого майна
застосовуються правила статті 227 цього
При цьому згідно вимог ст. 227 ЦК УРСР,
договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
Згідно ст. 243 ЦК УРСР, договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.
Однак в матеріалах справи відсутні
докази щодо фактичного прийняття
ОСОБА_6 у дар домоволодіння АДРЕСА_1
шляхом його реєстрації на своє ім'я у
встановленому порядку, як і прийняття в
якості титулу на нього ключів чи
До того ж в матеріалах справи
відсутні докази щодо чинності
вказаного договору дарування на момент
відкриття спадщини за ОСОБА_5
При цьому суд зазначає, що якби
наведене домоволодіння АДРЕСА_1 вибуло
із власності спадкодавця ОСОБА_5 на
момент смерті, то відповідач ОСОБА_3 не
отримав би від Другої київської
державної нотаріальної контори
свідоцтво про право на спадщину за
законом на вказане майно від 18.10.1996р.
Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України,
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України
визначено що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

При цьому згідно квитанції від 29.03.2013р.
позивачем ОСОБА_1 було здійснено
витрати на оплату судового збору у сумі
3441,0 грн., що підлягають відшкодуванню
останньому шляхом їх стягнення
солідарного стягнення із відповідачів
ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118,
119, 208-209, 212-215, ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на спадкове
майно за заповітом, припинення права
власності, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_6 виданий Харківським РУГУ МВС
України у м. Києві від 19.07.2000р.) таким, що
прийняв спадщину за заповітом після
померлого ОСОБА_5.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом від 18
жовтня 1996 року, зареєстроване в реєстрі
за № 5-4376, яке видане Другою київською
державною нотаріальною конторою
ОСОБА_3 (індивідуальний
ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_7,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_8, виданий Московським РУГУ МВС
України в місті Києві 24.02.1996р.).

Визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії І-КВ № 141964 від 30 червня 1998 року,
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
вланості на землю за № 79-2-00056, виданий
ОСОБА_3 (індивідуальний
ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_7,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_8, виданий Московським РУГУ МВС
України в місті Києві 24.02.1996р.).

Припинити право власності ОСОБА_3
(індивідуальний ідентифікаційний
номер, РНОКПП: НОМЕР_7, паспорт
громадянина України серії НОМЕР_8,
виданий Московським РУГУ МВС України в
місті Києві 24.02.1996р.) на 1/2 частину
спадкового майна, а саме: на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_2
(індивідуальний ідентифікаційний
номер, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт
громадянина України серії НОМЕР_9,
виданий Голосіївським РУГУ МВС України
в місті Києві 07.05.2008р.) на 1/2 частину
спадкового майна, а саме: на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати право приватної власності
ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_6 виданий Харківським РУГУ МВС
України у м. Києві від 19.07.2000р.) на садибу
із житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1
(індивідуальний ідентифікаційний
номер, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт
громадянина України серії НОМЕР_6
виданий Харківським РУГУ МВС України у
м. Києві від 19.07.2000р.) солідарно із
ОСОБА_3 (індивідуальний
ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_7,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_8, виданий Московським РУГУ МВС
України в місті Києві 24.02.1996р.) та ОСОБА_2
(індивідуальний ідентифікаційний
номер, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт
громадянина України серії НОМЕР_9,
виданий Голосіївським РУГУ МВС України
в місті Києві 07.05.2008р.) кошти витрат на
оплату судового збору у сумі 3441,0 грн.

Відмовити у задоволенні іншої частини
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання права власності на
спадкове майно за заповітом,
припинення права власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: Друга київська державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності на 1/2 частину
спадкового майна та визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину -
відмовити повністю

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
власністю та знесення самовільно
збудованої прибудови - відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка його оскаржує, протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення. Апеляційна скарга подається
до Апеляційного суду міста Києва через
Голосіївський районний суд міста
Києва.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя