У х в а л а

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Кафідової О.В.,
Попович О.В., Коротуна В.М.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті
особи: відділ Держземагенства у м.
Львові, Рясне-Руська сільська рада
Яворівського району Львівської
області, про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки,
державного акта на право власності на
землю, витребування майна, зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 23 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 24 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року прокурор
Шевченківського району м. Львова
звернувся до суду із зазначеним
позовом в інтересах держави в особі
Львівської міської ради, посилаючись
на те, що за наслідками перевірки,
проведеної щодо додержання вимог
земельного законодавства при видачі
довідок про присвоєння кадастрового
номера, про наявність обмежень та
обтяжень на використання земельних
ділянок та про визначення нормативної
грошової оцінки земельних ділянок, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
порушено кримінальну справу відносно
ОСОБА_8 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Прокуратурою було встановлено, що 14
березня 2007 року ОСОБА_8, за відсутності
технічної документації до державного
акта на право власності на землю від 06
липня 1999 року, який видано на ім'я
ОСОБА_7, складено та підписано довідку
від 14 березня 2007 року № 46 «Про
визначення нормативної грошової
оцінки земельної ділянки» і довідку
від 14 березня 2007 року № 955 «Про
обмеження та обтяження на використання
земельної ділянки», що у подальшому
призвело до незаконного
переоформлення права власності на
зазначену земельну ділянку, чим
спричинено шкоду Львівській міський
раді. На даний час власником земельної
ділянки площею 0,10 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_6 на
підставі договору дарування від 31
липня 2008 року. Позивач зазначає, що
ОСОБА_7 не мала права відчужувати
спірну земельну ділянку ОСОБА_6,
оскільки державний акт, який
підтверджував її право власності на
землю, в установленому законом порядку
їй не видавався, технічна документація
по виготовленню державного акта на
право власності на землю на ім'я ОСОБА_7
відсутня. Також спірна земельна
ділянки відноситься до земель м.
Львова, тому Рясне-Руська сільська рада
Яворівського району Львівської
області не мала права розпоряджатися
нею. На думку позивача ОСОБА_6 набув
права власності на земельну ділянку
без достатньої правової підстави.
Ураховуючи викладене, прокурор
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради просив задовольнити його
позовні вимоги і визнати недійсним
договір дарування, укладений 31 липня 2007
року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6; визнати
недійсним державний акт на право
власності на землю, виданий 29 вересня
2008 року на ім'я ОСОБА_6; витребувати у
ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,10 га й
зобов'язати його повернути зазначену
земельну ділянку у розпорядження
Львівської міської ради.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 23 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 24 лютого 2014 року, позов задоволено
частково. Визнано недійсним державний
акт на право власності на землю,
виданий 29 вересня 2008 року на ім'я ОСОБА_6
Зобов'язано ОСОБА_6 повернути спірну
земельну ділянку в розпорядження
Львівської міської ради. В решті позову
відмовлено. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити
позовну заяву без розгляду.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
прокурора Шевченківського району м.
Львова в інтересах держави в особі
Львівської міської ради і визнаючи
недійсним державний акт на право
власності на землю і відмовляючи у
задоволенні позову про визнання
недійсним договору дарування, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що ОСОБА_6 набув права власності
на спірне майно без достатньої
правової підстави, оскільки придбав в
особи, яка не мала права його
відчужувати, тому таке майно підлягає
поверненню законним власникам.
Оскільки спірна земельна ділянка
придбана не у власника, а в особи, яка не
мала права її відчужувати, то наслідком
такої угоди є повернення майна з чужого
незаконного володіння. Однак позивач з
такими вимогами до суду не звертався.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі рішення
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112 ОСОБА_7
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,10 га
розташовану на території Рясне-Руської
сільської ради Яворівського району
Львівської області.

06 липня 1999 року ОСОБА_7 видано державний
акт на право приватної власності на
землю.

На підставі договору дарування від 31
липня 2007 року ОСОБА_7 подарувала, а
ОСОБА_6 прийняв у дар земельну ділянку
площею 0,10 га розташовану на території
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області.

29 вересня 2008 року ОСОБА_6 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що ОСОБА_7 не мала права
відчужувати спірну земельну ділянку,
тому ця земельна ділянка набута ОСОБА_6
безпідставно.

Судами до спірних правовідносин
застосовано норму ст. 1212 ЦК України.

Однак, відповідно до частин першої та
другої ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 205 ЦК
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Із системного аналізу положень ЦК
України можна дійти висновку про те, що
правочин є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна.

Вирішуючи спір суд першої інстанції на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, не надав належної правової
оцінки правовідносинам, що виникли між
сторонами, а також належним чином не
встановив, чи може до цих правовідносин
застосовуватись норма ст. 1212 ЦК
України.

Крім того, не звернув уваги, що договір
дарування спірного майна судами не
визнаний недійсним, отже за наявності
правової підстави для видачі
державного акту - договору дарування,
визнання недійсним державного акту,
який видано на підставі вказаного
договору є передчасним.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, положеннями ст. 16 ЦК
України передбачено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу, зокрема,
способами визнання правочину
недійсним, відновлення становища, яке
існувало до порушення, а за положеннями
ст. 387 цього ж Кодексу власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

При цьому випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

Отже, за наявності чинного договору
дарування, витребування майна не є
вірним способом захисту порушеного
права позивача.

Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільного права
може бути визнання правочину
недійсним, припинення правовідношення,
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним, а збитки, завдані власникам
земельних ділянок внаслідок видання
зазначених актів, підлягають
відшкодуванню в повному обсязі
органом, який видав акт.

Звертаючись до суду із позовом,
прокурор зазначав, що досудовим
слідством по кримінальній справі
встановлено, що на підставі рішення
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112
земельна ділянка у власність ОСОБА_7 не
надавалась, державний акт на право
приватної власності на землю їй не
видавався.

Вважаючи, що вказаний факт підтверджує
безпідставність набуття спірної
земельної ділянки ОСОБА_6, тому наявні
підстави для визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_6 29 вересня 2008 року.

Однак, суд не дослідив докази
неприйняття рішення Рясне-Руською
сільською радою Яворівського району
Львівської області від 19 грудня
1994 року № 112, яким ОСОБА_7 надано у
власність земельну ділянку, також суд
залишив поза увагою, що на підставі
цього рішення ОСОБА_7 видано державний
акт на право приватної власності на
землю, який не визнано недійсним, при
цьому вимога про його скасування є
похідною і залежить від доведеності
незаконності розпорядження органу, на
підставі якого він виданий.

Таким чином, обраний прокурором спосіб
захисту державних інтересів шляхом
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку та
вилучення останньої з незаконного
володіння відповідача ОСОБА_6 не
відповідає вимогам ч. 3 ст. 152 ЗК України,
які передбачають способи захисту права
власності на земельну ділянку, перелік
яких є вичерпним.

Отже, суд першої інстанції не встановив
характер спірних правовідносин, не
з'ясував всі обставини справи, не
дослідив всі докази та не надав їм
оцінки. З'ясування цих обставин має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 23 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
О.В. Кафідова В.М. Коротун О.В.
ПоповичІ.М. Фаловська