АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/6061/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Фролова І.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
8 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Кулікової С.В, Поліщук Н.В.
за участю представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віндор плюс» -
Цвітненко Дмитра Миколайовича на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Віндор
плюс» до ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у грудні 2013 року
до суду з вищевказаним позовом просив
визнати недійсним попередній договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, укладений 16 грудня 2011 року
між ТОВ «Віндор плюс» та ОСОБА_6 та
договір про внесення змін до
попереднього договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення, укладений 07
травня 2012 року, з підстав того, що на
момент укладення попереднього
договору товариство не було власником
майна предмету договору (нежитлового
приміщення НОМЕР_1 блоку СБ, загальною
площею 305 кв.м., що знаходиться на
першому поверсі будинку АДРЕСА_1).
Зазначаючи також, що у договорі не
було визначено строк його виконання, з
огляду на те, що процес оформлення
права власності пов'язується зі
здійсненням певних дій, а тому
зобов'язання укласти основний договір
купівлі-продажу приміщення в строк не
пізніше 20.04.2012 року, є недійсним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року у
задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу. Де
ставив питання про скасування рішення
суду та постановлення нового по суті
заявлених вимог. Мотивуючи свою вимогу
тим, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права.

Апелянт будучи належним чином
повідомленим про розгляд справи
повторно (а.с. 88-89) у судове засідання не
з'явився. Колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у його
відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК
України.

Представник відповідача апеляційну
скаргу не визнав та просив суд
відмовити у її задоволенні.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши осіб
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, колегія суддів
вважає, що подана апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що 16 грудня 2011 року між ТОВ «Віндор
плюс» та ОСОБА_6 було укладено
попередній договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення, за яким
продавець ( позивач) зобов'язався у
строк не пізніше 20.04.2012 року продати, а
покупець ( відповідач ), купити не
житлове приміщення НОМЕР_1 блоку СБ,
загальною площею 305 кв.м., що
знаходиться на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1.

07 травня 2012 року між сторонами був
укладений договір про внесення змін до
попереднього договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення, відповідно до
якого строк укладання основного
договору був продовжений до 21.08.2012 року.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання вказаних договорів
недійсними, позивач вказував на те, що
на час укладання попереднього
договору, останній не був власником
нежитлового приміщення, яке є
предметом договору, а відтак не міг
розпоряджатись вказаним майном. Також
у договорі не було прописано строк
його виконання, що є підставою для
визнання зазначеного договору таким,
що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК
України та є підставою для визнання
недійсним попереднього договору та
договору про внесення змін до нього.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
доводи позивача про відсутність у
нього права власності на час укладання
договору, як на невідповідність його ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства і, як наслідок, підставу
визнання його недійсним, не знайшли
свого підтвердження.

За умовами п.2 попереднього договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 16 грудня 2011 року до
20.04.2012 року відповідно п.1 договору,
продавець зобов'язується набути право
власності на приміщення, оформити та
зареєструвати його у порядку,
передбаченому чинним законодавством
України. Підставою набуття продавцем
права власності на приміщення є
договір купівлі - продажу майнових прав
від 05.12.2011 року. При цьому продавець
гарантував, що не існує обмежень для
укладання договору купівлі-продажу
майнових прав та набуття продавцем
права власності на приміщення та
укладення зазначеного договору не
порушує прав третіх осіб, та є
справжньою волею його сторін, а також,
що договір купівлі-продажу майнових
прав не є фіктивним, удаваним і не
приховує собою інший правочин.

А так як, чинним законодавством України
передбачена можливість укладання
договору купівлі-продажу на товар, який
буде придбаний продавцем у
майбутньому, тобто фактично особою, яка
не є власником майна на момент
укладання такого договору та беручи до
уваги те, що вказаним договором
врегульовано порядок набуття
продавцем права власності на предмет
договору та встановлено строк такого
набуття, суд вважав вимоги позивача
такими що не знайшли свого
підтвердження у ході розгляду справи.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги, на думку
колегії суддів не ґрунтується на
нормах діючого законодавства,
матеріалах справи та прийнятому
судовому рішенні.

Так, апелянтом вказувалось на те, що
судом першої інстанції при
постановленні рішення не було взято до
уваги, що можливість позивача
відчужити майно напряму залежала від
дії третіх осіб - забудовника. Іншими
словами обов'язок позивача відчужити
майно відповідачу не міг об'єктивно
відображати волю позивача, що призвело
до об'єктивної неможливості настання
правового результату - укладення
основного договору до 31.08.2012 року ( в
редакції договору про внесення змін).

Однак, при цьому апелянтом не взято до
уваги те, що 24 грудня 2010 року було
складено сертифікат відповідності (
а.с. 79 ) за яким засвідчено закінчення
будівництва об'єкту « житлового
комплексу з вбудовано - прибудованими
приміщеннями і підземною автостоянкою
на АДРЕСА_1. А 12 грудня 2011 року у
відповідності до акту прийому -
передачі майна ( а.с. 80 -81) генеральний
підрядник прийняв, а замовник передав
майно - нежитлові приміщення у
житловому приміщенні по АДРЕСА_1, серед
яких були також і зазначені нежитлові
приміщення визначені умовами
попереднього договору. Зазначені
документи були прийняті до укладення
попереднього договору. А відтак
вказуючи на відсутність можливості
отримати майно у власність, апелянт
будь-яких доказів на підтвердження цих
доводів не надав. Хоча у відповідності
до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Також апелянтом вказувалось, що
недійсність частини попереднього
договору щодо зобов'язання позивача
укласти основний договір купівлі -
продажу приміщення в строк не пізніше
20.04.2012 року, або будь - якої іншої
конкретно визначеної дати, що
призводить до відсутності істотної
умови в попередньому договорі - строку
укладення основного договору та
недійсності попереднього договору в
цілому, як такого, що суперечить ст. 203,
ст. 635 ЦК України.

Однак, згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
( у певний термін) укласти договір у
майбутньому ( основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Таким чином, можливість створення або
придбання майна, що є предметом
договору купівлі - продажу у
майбутньому, прямо передбачена чинним
законодавством і не може слугувати
підставою для визнання недійсним
попереднього договору.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з доводів
викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віндор плюс» -
Цвітненко Дмитра Миколайовича
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: