Справа № 1522/8266/12
Провадження № 2/522/4005/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійні
вимоги на предмет спору - приватних
нотаріусів Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про визнання правочинів недійсними та
витребування майна від добросовісного
набувача, поділ спільного майна
подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, та просить розподілити майно,
яке було набуте ними за час знаходження
у зареєстрованому шлюбі шляхом
виділення їй та визнання за нею права
власності на: автомобіль марки LEXUS GX 300,
2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, вартістю 120
000, 00 грн.; земельну ділянку, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1-Б, вартістю 1 600 000, 00
грн.; та шляхом виділення відповідачу
ОСОБА_3 та визнання за ним права
власності на: автомобіль НОМЕР_2,
вартістю 440 000, 00 грн.; автомобіль марки
TOYOTA LEXUS д/н НОМЕР_5, вартістю 200 000, 00 грн.;
металевий контейнер, розташований на
торговому місці АДРЕСА_2 на другому
контейнерному майданчику TOB
«Промтоварний ринок», вартістю 140 000, 00
дол. США.

У подальшому ОСОБА_2 доповнила свої
позовні вимоги, з котрими звернулась до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та третіх осіб,
які не заявляють самостійні вимоги на
предмет спору - приватних нотаріусів
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, водночас
просила визнати недійсним договір
дарування земельної ділянки площею 0,
2117 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_9, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_7 17 червня
2009 року за № 4328; визнати недійсним
договір дарування зазначеної
земельної ділянки, укладеного між
відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6 20 листопада 2009 року за № 13556;
витребувати спірну земельну ділянку
від добросовісного набувача ОСОБА_5

Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що за
час шлюбу з ОСОБА_3 ними було придбано
вищевказане майно, проте згодом ОСОБА_3,
без її згоди та порушуючи її майнові
права відчужив автомобіль НОМЕР_3, та
автомобіль марки TOYOTA LEXUS д/н НОМЕР_5, а
також земельну ділянку площею 0, 2117 га,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник підтримали позовні вимоги
у повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав,
заперечував проти їх задоволення.

Представник відповідачки ОСОБА_4 у
судовому засіданні також заперечував
проти задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 та вказав, що спірна земельна
ділянка була придбана ОСОБА_3 за
позичені йому ОСОБА_4 грошові кошти
відповідно до договору позики від 15
січня 2000 року.

Представник ОСОБА_5 у судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_2
визнала частково, заперечувала проти
задоволення вимог позивачки в частині
визнання недійсним договору дарування
зазначеної земельної ділянки,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6 20 листопада 2009 року за № 13556 та
витребування спірної земельної
ділянки від ОСОБА_5 як добросовісного
набувача.

Треті особи у судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
подали заяви про розгляд справи за їх
відсутності.

Дослідивши матеріали справи і
вислухавши пояснення сторін та їх
представників, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 08 червня 2001 року в
Міському відділі реєстрації актів
громадянського стану Одеського
обласного управління юстиції між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований
шлюб, що підтверджується відповідним
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 (Т. 1, а.
с. 14, Т. 3, а. с. 18). Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 16 квітня 2010 року, яке
набрало чинності, шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було розірвано. У вказаному
рішенні було встановлено, що сторони
припинили шлюбні відносини та не
проживають разом з червня місяця 2009
року (Т. 1, а. с. 294, 299, Т. 3, а. с. 19).

Також встановлено, що за час шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були придбані
автомобіль LEXUS GX 300, 2002 року випуску, д/н
НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я
позивачки, а також автомобіль НОМЕР_3,
та автомобіль марки TOYOTA LEXUS, д/н НОМЕР_5,
які були зареєстровані на ім'я
відповідача ОСОБА_3

За змістом ч. 1 ст. 60, ст. 63, ч. 1 ст. 65, ч. 1
ст. 69, ч. 1 ст. 70, ст. 71 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, та вони
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження спільним
майном ; дружина і чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
за взаємною згодою; дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу, та у разі поділу такого майна
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Таким чином, усі вищевказані
транспортні засоби вважаються
спільним сумісним майном колишнього
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно відомостей з реєстраційного
відділу Управління ДАІ ГУМВС України в
Одеській області, після припинення між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбних відносин в
червні місяці 2009 року, ОСОБА_3 28 липня 2009
року та 07 серпня 2009 року зняв з обліку
для продажу зареєстровані на його ім'я
автомобілі НОМЕР_3, та автомобіль марки
TOYOTA LEXUS, д/н НОМЕР_5 (Т. 1, а. с. 36-37). Таким
чином, у суду немає підстав вважати, що
ці дії ОСОБА_3 здійснювались в
інтересах сім'ї, тому вказані
транспортні засоби враховуються судом
при розподілі спільного сумісного
майна подружжя.

Тому суд вважає, що позовні вимоги
позивачки в частині виділення їй та
визнання за нею права власності в
порядку розподілу спільного сумісного
майна подружжя на автомобіль LEXUS GX 300, 2002
року випуску, державний номер НОМЕР_1, є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню. Оскільки сторонами не
надано до суду доказів на
підтвердження вартості знятих ОСОБА_3 з
реєстрації для продажу вищевказаних
автомобілів, та сторони не узгодили
вартість цих автомобілів, то суд вважає
недоцільним виділення ОСОБА_3 та
визнання за ним право власності на ці
автомобілі.

У судовому засіданні колишнім
подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано
доказів на підтвердження того, що в
період шлюбу вони набули право
власності на металевий контейнер,
розташований на торговому місці
АДРЕСА_2 на другому контейнерному
майданчику TOB «Промтоварний ринок»,
тому суд вважає, що підстав виділяти
цей контейнер відповідачу ОСОБА_3 та
визнавати за ним право власності на цей
контейнер немає.

Всі вищевказані обставини знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні, та
не заперечувались жодними із сторін.

Щодо вимог позивачки в частині
визнання недійсними договорів
дарування земельної ділянки площею 0,
2117 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, визнання за нею права
власності на цю земельну ділянку та
витребування її у добросовісного
набувача ОСОБА_5, суд виходить з
наступного.

ОСОБА_3 набув право власності на
вказану земельну ділянку на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ОД № 060983,
виданого Одеським міським управлінням
земельних ресурсів 17 вересня 2004 року (Т.
3, а. с. 20). Даний акт був виданий на
підставі рішення Київського районного
суду м. Одеси від 07 травня 2003 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про визнання
дійсною угоди, яке набрало законної
сили, та згідно з яким визнано дійсними
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 1031 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та
укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_14 та ОСОБА_15
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 1086 кв. м. за адресою:
АДРЕСА_1. Крім того, судом встановлено,
що даний акт про право власності на
земельну ділянку не оспорювався в
установленому законом порядку, тому є
дійсним.

У судовому засіданні доведено, що
вказана земельна ділянка була придбана
за 127 025, 00 дол. США невдовзі після
одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 На той час
позивачці було 23 роки, а відповідачу - 28
років. Такої суми у молодого подружжя
не було, тому ОСОБА_3 запозичив кошти на
придбання ділянки у своєї матері -
ОСОБА_4, яка на той час близько десяти
років займалась підприємницькою
діяльністю. Ні позивачка, ні
представник ОСОБА_4 не спростували в
суді вищевказані обставини.

Вищевказані факти також
підтверджуються рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 15 листопада
2012 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
яке набрало законної сили, згідно з
яким з ОСОБА_3 стягнуто на користь
ОСОБА_4 грошові кошти за договором
позики від 15 січня 2000 року в сумі 503 800, 00
грн. (Т. 2, а. с. 134-137).

У вищезазначеному рішенні також
встановлено, що 15 січня 2000 року ОСОБА_4
надала у борг ОСОБА_3 грошові кошти у
сумі 200 000, 00 дол. США, що підтверджується
письмовою розпискою. На виконання
зобов'язання щодо повернення позики
ОСОБА_3 було передано ОСОБА_4 земельну
ділянку площею 0, 2117 га, що розташована
по АДРЕСА_1 у м. Одесі, вартістю 127 025, 00
дол. США, на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 17 червня
2009 року за р. № 4328. В подальшому, ОСОБА_3
передав ОСОБА_4 у рахунок повернення
позики за договором позики від 15 січня
2000 року грошові кошти в сумі 10 000, 00 дол.
США, та що з урахуванням наведеного
сума залишку боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_4
становить 62 975, 00 дол. США, що
еквівалентно 503 800, 00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд вважає доведеним той
факт, що ОСОБА_3 придбав вищевказану
земельну ділянку саме за кошти
позичені йому ОСОБА_4 згідно договору
позики від 15 січня 2000 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
відчужуючи спірну земельну ділянку,
відповідач ОСОБА_3 діяв також і від
імені своєї колишньої дружини
позивачки ОСОБА_2 згідно наданого
останньою на його ім'я нотаріально
посвідченої генеральної довіреності
від 06 лютого 2008 року за р.№ 1923 (Т. 1, а. с.
172, 173).

Доводи позивачки про те, що ОСОБА_3 не
мав права укладати договір дарування,
спростовуються наступним.

Судом встановлено, що 06 лютого 2008 року
ОСОБА_2 була видана ОСОБА_3 довіреність,
та посвідчена приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрована в
реєстрі за №1923, відповідно до якої
ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3
розпоряджатись на умовах і за його
розсудом усім її майном і тим майном, що
буде придбане у майбутньому, з чого б
воно не складалось та де б воно не
знаходилось, укладати та розривати усі
дозволені законом договори
цивільно-правового характеру та
подавати від її імені різні заяви.

На підставі вищевказаної довіреності,
ОСОБА_3 правомірно від імені дружини
ОСОБА_2 було подано нотаріально
посвідчену заяву щодо надання згоди на
здійснення дарування вищевказаної
земельної ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє, а відповідно до ч. 1
ст. 244 цього Кодексу представництво, яке
ґрунтується на договорі, може
здійснюватись за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами.

Аналізуючи вищевказані норми, залежно
від обсягу повноважень, що надаються
представнику особою, яку він
представляє, можна відокремити три
види довіреності: загальну
(генеральну), спеціальну і разову.
Загальна (генеральна) довіреність
уповноважує представника на вчинення
широкого кола правочинів та пов'язаних
із ними юридичних дій.

Таким чином, у судовому засіданні
доведено, що позивачкою було надано
ОСОБА_3 саме генеральну довіреність на
вчинення від її імені широкого кола
правочинів, тому сторони за договором
дарування спірної земельної ділянки
мали всі необхідні повноваження на
укладення такого договору та діяли у
відповідності до норм чинного
законодавства України.

В подальшому ОСОБА_4 отримала державний
акт на право власності на спірну
земельну ділянку, виданий Управлінням
Держкомзему у місті Одесі 07 вересня 2009
року, який не оскаржувався у
встановленому законом порядку, не був
визнаний недійсним чи скасований, та
згодом відчужила цю земельну ділянку
на користь ОСОБА_5 на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 12
листопада 2009 року за р.№ 13556, який
приховує договір купівлі-продажу, який
насправді сторони вчинили, що
підтверджується рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
правочину удаваним (Т. 3, а. с. 127).

Таким чином, ОСОБА_5 є добросовісним
набувачем спірної земельної ділянки та
не може бути протиправно позбавлена
своєї власності. Земельна ділянка
площею 0, 2117 га, що розташована по
АДРЕСА_1 у м. Одесі, вибула з володіння
власника ОСОБА_3 за його власною волею
на підставі договору дарування, за якою
він подарував спірну земельну ділянку
ОСОБА_4 Здійснюючи цей правочин, він
також представляв інтереси своєї
дружини, діючи на підставі генеральної
довіреності, якою ОСОБА_2 уповноважила
ОСОБА_3 розпоряджатись на його розсуд
всім її майном.

Відповідно до ст. 388 ЦК України майно
має право витребувати власник, проте
ОСОБА_2 не є власником спірної
земельної ділянки, таким чином не має
право на її витребування від
добросовісного набувача ОСОБА_5

З огляду на наведене, суд доходить
висновку, що спірна земельна ділянка не
є об'єктом права спільної сумісної
власності колишнього подружжя ОСОБА_2
та ОСОБА_3, оскільки не була набута за
зароблені ними за час шлюбу спільні
сумісні кошти. Отже, відповідна частина
позовних вимог позивача не підлягає
задоволенню.

Щодо вирішення питання про розподіл
судових витрат між сторонами, то суд
керувався вимогами ст. ст. 79, 88 ЦПК
України, а також виходив з того, що
сторонами не оскаржувалось рішення в
частині розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона має довести ті
обставини, на які вона постилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а згідно
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру.

Керуючись вимогами п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 65,
69, 70, 71 СК України, ст. 237, 244, 388 ЦК України,
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 88, 209-210, 213-215, 218 ЦПК
України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб,
які не заявляють самостійні вимоги на
предмет спору - приватних нотаріусів
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
правочинів недійсними та витребування
майна від добросовісного набувача,
поділ спільного майна подружжя, -
задовольнити частково.

В порядку розподілу спільного
сумісного майна подружжя виділити
ОСОБА_2 та визнати за нею право
власності на автомобіль LEXUS GS 300, 2002 року
випуску, державний номер НОМЕР_4.

У задоволенні решти позовних вимог, -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати в сумі 560 (п'ятсот
шістдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір у розмірі 100 (сто) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в
розмірі 1 100 (одна тисяча сто) грн.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Одеської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Приморський районний суд м. Одеси
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ю.Б. Свячена