ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
відкритого акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Львівгаз» про відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 20 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися в суд з позовом до ВАТ по
газопостачанню та газифікації
«Львівгаз» про стягнення на їх користь
у рахунок відшкодування моральної
шкоди 50 тис. грн.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
16 лютого 1999 року в будинку АДРЕСА_1
стався вибух, підставою якого стало
загорання природного газу-метану, який
проник у квартиру НОМЕР_1 через
каналізаційну систему з пошкодженого
газопроводу середнього тиску, що
спричинило тяжкі наслідки. Коли стався
вибух вони перебували всією родиною в
квартирі НОМЕР_2 по АДРЕСА_1. Через вибух
в їхній квартирі відірвало та
пошкодило усі двері, вікна,
потріскалися стіни, стелі, зірвало
лоджію, були пошкоджені всі речі та
майно. Вироком
Дрогобицького районного суду
Львівської області від 1 грудня 2000
року майстер служби підземних
газопроводів Стрийського
УЕГГ ОСОБА_5 визнана винною та
засуджена за скоєння злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 167 КК України 1960 р.
Вважають, що мають право на
відшкодування моральної шкоди,
оскільки в момент вибуху перебували в
квартирі і перенесли та душевні
переживання та моральні страждання
через надзвичайно сильний
психологічний стрес. На їхніх очах
зруйнувалася квартира і стала
непридатною для проживання, загинули
їхні сусіди. Вони разом із дитиною
перенесли різного роду незручності та
пристосування до іншого житла. З
урахування викладеного просили суд
стягнути з відповідача на їх користь
моральну шкоду, яку вони оцінюють у 50
тис. грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 20
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 13 березня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4
просять скасувати судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачі пропустили строк для
звернення до суду з указаним позовом.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 440 ЦК УРСР (що діяв
на час виникнення спірних
правовідносин), шкода, заподіяна особі
або майну громадянина, а також шкода,
заподіяна організації, підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла
шкоду, у повному обсязі, за винятком
випадків, передбачених законодавством
Союзу РСР.

Згідно із ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР, моральна
(немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається
судом з урахуванням суті позовних
вимог, характеру діяння особи, яка
заподіяла шкоду, фізичних чи моральних
страждань потерпілого, а також інших
негативних наслідків, але не менше
п'яти мінімальних розмірів заробітної
плати.

При цьому, відповідно до ст. 441 ЦК УРСР,
організація повинна відшкодувати
шкоду, заподіяну з вини її працівників
під час виконання ними своїх трудових
(службових) обов'язків.

Судами встановлено, що 16 лютого 1999 року
в будинку АДРЕСА_1 стався вибух,
причиною якого було загорання
природного газу-метану, який проник у
квартиру НОМЕР_1 через каналізаційну
систему з пошкодженого газопроводу
середнього тиску, унаслідок чого
четверо мешканців будинку загинули, а
дві особи отримали важкі тілесні
ушкодження.

Вироком Дрогобицького районного суду
Львівської області від 1
грудня 2000 року майстер служби
підземних газопроводів Стрийського
УЕГГ ОСОБА_5 визнана винною у скоєнні
злочину, передбаченого ч. 2 ст.
167 КК України (в редакції 1960 року) за те,
що вона достовірно знаючи про
невиконання обхідником філії вимог п.
4.3.7 «Правил безпеки системи
газопостачання України» від 1 жовтня 1997
року, не вжила заходів щодо
забезпечення належної перевірки на
наявність газу в підземних інженерних
комунікаціях, що призвело до не
виявлення газу у колодязях
каналізаційної системи, а згодом до
вибуху газу в будинку АДРЕСА_1.

Суди дійшли висновку, що діями
відповідача позивачам спричинено
моральну шкоду, однак відмовив в позові
за пропуском строку позовної давності.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди, зокрема вимог, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не
застосовуються (п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової шкоди).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування моральної
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1
ст. 268 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій при
застосуванні наслідків сплину строку
позовної давності послалися на ст. ст.
257, 261 ЦК України, які не підлягали
застосуванню, оскільки зазначений
строк закінчився до 1 січня 2004 року.

Таким чином, суди відмовляючи в позові
за пропуском строку позовної давності
не звернули уваги на те, що на спірні
правовідносини розповсюджується дія
ЦК України в редакції 1963 року,
відповідно до ст. 83 якого позовна
давність не розповсюджується на вимоги
позивачів, оскільки вони випливають із
порушення особистих немайнових прав,
та дійшли помилкового висновку про те,
що позивачами пропущено строк
звернення до суду за захистом свого
порушеного права, що є підставою для
відмови в позові.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 20
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 13
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська