Справа № 432/7637/13-ц
Провадження №2/432/339/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.Стахановський міський суд
Луганської області

в складі: головуючого судді
Бондаренко Н.О.

при секретарі Гейман
К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні міста Стаханова, Луганської
області цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Стахановського міського управління
юстиції у Луганській області про
визнання шлюбу недійсним та анулювання
актового запису про шлюб, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувшись до
суду з позовною заявою вказав що 18.09.2009
року громадянин Республіки Джібуті
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, підприємець, уклав
шлюб із громадянкою України ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно свідоцтва про
укладення шлюбного контракту НОМЕР_1.
Оскільки ОСОБА_2 прийняла релігію -
мусульманство, то шлюб зареєстровано в
відповідності до законодавства та
обрядів Республіки Джібуті.

Вказаний шлюб в даний час є
дійсний на території України
відповідно до статті 58 Закону України «
Про міжнародне приватне право». Ця
обставина додатково роз'яснюється
листом Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду судами цивільних
справ з іноземним елементом».

В шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_3
народився син ОСОБА_4 у м. Джібуті,
республіці Джібуті як громадянин
Джібуті згідно з витягу з реєстру
запису народжень серії НОМЕР_2 від
05.01.2012 року, виданим відділом
реєстрації актів громадянського стану
Республіці Джібуті.

З вересня 2009 року по березень 2012
року сім'я у складі ОСОБА_1, ОСОБА_2, а
потім і їх спільного сина ОСОБА_4,
проживали у власному великому будинку
чоловіка в м. Джібуті, Республіці
Джібуті за поштовою адресою: АДРЕСА_1.

10 березня 2012 року ОСОБА_2 таємно
покинула подружній будинок, без усної
або письмової згоди батька забрала із
собою їх спільного сина ОСОБА_4, тобто
фактично викрала його у батька. Після
тривалого пошуку та розслідування,
проведеного національною жандармерією
Республіці Джібуті, стало відомо, що
ОСОБА_2 без згоди батька отримала
українські громадянські документи на
сина для його вивозу за межі Джібуті .З
цією метою ОСОБА_2 19.01.2012 року
електронною поштою написала
тимчасовому повіреному посольства
України в Федеративній Демократичній
Республіці Ефіопії Буравченкову О.В.
заяву із копією свого паспорту про
нібито наявність відносно неї
домашнього насилля зі сторони свого
чоловіка ОСОБА_1 і попросила сприянню
поверненню в Україну. 21.01.2012 року ОСОБА_2
без власної явки експрес-поштою DHL
передала в посольство оригінал заяви,
паспорт та фото дитини. На підставі
вказаної недостовірної інформації та
наданих нею документів ОСОБА_2 отримала
довідку про реєстрацію особи
громадянином України ( форма № 27 Наказ
МЗС України 15.09.2006 № 185 ), якою
підтверджено, що « ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3
народження, який народився у м. Джібуті,
республіці Джібуті зареєстрований
громадянином України».

Одночасно Буравченков О.В. в
закордонний паспорт НОМЕР_3 громадянки
України

ОСОБА_2 на сторінці « ДІТИ « вклеїв фото
дитини і зробив рукописний надпис «
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_3» та завірив вказане своїм
підписом і печаткою Посольства України
в Ефіопії.

Вказані довідка від 20.01.2012 року та
фото в паспорті матері ОСОБА_2 дали
можливість матері вивезти громадянина
Джібуті ОСОБА_4 без згоди його батька
ОСОБА_1 із Республіці Джібуті до
України.

Через деякий час ОСОБА_2
відправила ОСОБА_1 електронний лист з
повідомленням про те, що ОСОБА_1 більше
ніколи не побачить свого єдиного сина.
Також до листа були додані фотокартка
дитини, зроблена в Україні.

Відносно факту викрадення дитини
ОСОБА_1 подав позовну заяву до
Стахановського міського суду
Луганської області про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до м.
Джібуті Республіці Джібуті.

Під час розгляду вказаної справи
стало відомо, що громадянка України
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживає за
адресою АДРЕСА_2 у зговорі із ОСОБА_3,
громадянином Великобританії
турецького походження, у групі вчинили
злочини, що передбачені ч. 3 та ч.4 ст. 358
КК України, підробивши 21.05.2013 року заяву
про державну реєстрацію шлюбу ( Додаток
7 до Правил державної реєстрації актів
цивільного стану в Україні), що дало їм
право зареєструвати шлюб у Відділі
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Стахановського міського управління
юстиції у Луганській області, на який
вони права не мали, оскільки ОСОБА_2
знаходиться в раніше зареєстрованому
шлюбі, який не розірвано у
встановленому законом порядку.
Вказані особи умисно внесли в пункт 8
Заяви про державну реєстрацію шлюбу (
Додаток 7 до Правил державної
реєстрації актів цивільного стану в
Україні) неправдиву інформацію те що
ОСОБА_2 не одружена та завірили вказану
неправдиву інформацію своїми
підписами. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21.06.2013 року
на підставі актового запису про шлюб №
231, який був складений Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Стахановського міського управління
юстиції у Луганській області уклали
шлюб та отримали свідоцтво про шлюб
Серії НОМЕР_4 від 21.06.2013 року. Даний
актовий запис про шлюб № 231 від 21.06.2013
року був зареєстрований з порушенням
вимог, встановлених статтею 25
Сімейного Кодексу України, а саме:
жінка та чоловік можуть одночасно
перебувати лише в одному шлюбі, жінка
та чоловік мають право на повторний
шлюб лише після припинення
попереднього шлюбу.

07.11.2013 року відповідно до ст. 39 СК
України та Правил внесення змін до
актових записів цивільного стану, їх
поновлення та аналювання ним подана
заява до відділу державної реєстрації
актів цивільного стану реєстраційної
служби Стахановського міського
управління юстиції у Луганській
області про аналювання актового запису
про реєстрацію шлюбу, але оскільки у
нього не має оригіналу свідоцтва про
шлюб Серії НОМЕР_4 від 21.06.2013 року, то
йому в задоволенні даної заяви
відмовлено.

Позивач просить суд визнати шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.
Анулювати актовий запис про шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № 231 від 21.06.2013 року,
який був складений Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Стахановського
міського управління юстиції у
Луганській області.

До судового засідання позивач
ОСОБА_1 не з'явився, про розгляд справи
повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_6 в
судовому засіданні повідомив, що
ОСОБА_1 не зможе бути присутній в суді
через значну відстань, він довірив
представляти його інтереси саме йому.
Позовні вимоги підтримує у повному
обсязі. Зауважив, що ОСОБА_2 не
визнаючи факту укладення шлюбу із
ОСОБА_1, протирічить своїй попередній
позиції, яка нею була викладена в
письмових запереченнях від 25.11.2013 року
по справі № 432/6883/13-ц, що розглянута
суддею Бондаренко Н.О., та викладена в
рішенні від 27 листопада 2013 року
Стахановського міського суду. В своїх
запереченнях ОСОБА_2 вказує наступне :
« на момент 04.12.2009 року вона

вже була заміжня з ОСОБА_1 ( одружилися 18
вересня 2009 року) ; з вересня 2011 року вони
з ОСОБА_1 вже не жили разом, тобто на
момент, коли вона виїхала із Джібуті
між ними не було ніяких подружніх
стосунків та разом вони не проживали
вже на протязі півріччя Вона
неодноразово просила ОСОБА_1 надати
офіційне розлучення; тому що боялася
реакції свого чоловіка». Крім того факт
укладення шлюбу підтверджено трьома
рішеннями українських судів : рішенням
Стахановського міського суду від 27
листопада 2013 року по справі № 432/6883/13-ц
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
Головне управління юстиції в
Луганській області, Служба у справах
дітей Стахановської міської ради
Луганської області про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до м.
Джібуті республіці Джібуті ; ухвалою
від 29 січня 2014 року апеляційного суду
Луганської області , Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду.

Таким чином факт укладення шлюбу
між позивачем та відповідачем уже
встановлено набравшими чинності
судовими рішеннями і цей факт, як
преюдиційний не потребує нового
доказування, встановлений тим же
суддею що розглядає і дану справу.

ОСОБА_2 надала заяву, в якій
просить суд справу розглядати у її
відсутність, позовні вимоги не визнає в
повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_7
позовні вимоги не визнає в повному
обсязі, вказала наступне що жодного
разу, незважаючи на вимогу суду не було
надано свідоцтво про укладення
шлюбного контракту. В справі є копія в
перекладі має багато помилок, що
викликає сумнів в її подліності ( одна
дата народження ОСОБА_4 і ОСОБА_2,
помилка в написанні міста народження,
неправильний переклад прізвища. Шлюб
відповідно з п. 4.2 Інструкції про
порядок консульської легалізації
офіційних документів в Україні і
закордоном № 113 від 04.06.2002 року на
території держави України не
легалізовано. Пункт 1 Правил про
поставлення апостіля на офіційних
документах передбачених для
використання на території інших держав
№ 237/803/151/5 від 05.12.2003 року. ОСОБА_2
завжди вважала її шлюб з ОСОБА_1 чисто
мусульманським, неофіційним, і саме за
мусульманським обрядом відбулося їх
розлучення. Вона нікуди не ходила ,десь
о 20.00 18 вересня 2009 року ОСОБА_1 прийшов
разом з шейхом, вона щось підписала, як
їй пояснили на підтвердження
ісламського шлюбу, який не має ніякою
юридичної сили. Та й жодна офійна
установа в такий пізній час не працює.
Офіційний шлюб у судовому органі у
присутності обох жінки та чоловіка не
реєструвався. Вона завжди була
впевнена у тому, що її колишній шлюб з
ОСОБА_1 не був узаконений, ніколи не
бачила оригіналу, копії свідоцтва про
офіційний шлюб не ходила до судових
органів для реєстрації шлюбу.

ОСОБА_3 надав суду заяву, в якій
просить справу розглядати у його
відсутність, позовні вимоги не визнає у
повному обсязі.

Представники Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Стахановського
міського управління юстиції у
Луганській області пояснювали що
відомостей що ОСОБА_2 перебувала у
іншому зареєстрованому шлюбі, на час
реєстрації її шлюбу з ОСОБА_3 21.06.2013 р.
не було, тому і зареєстровано шлюб.

Вислухавши сторони, розглянувши
матеріали справи, судом встановлено
наступне.

21.06.2013 року ОСОБА_2 громадянка
України та ОСОБА_3 уклали шлюб, що
підтверджується копією актового
запису про шлюб № 231 від 21.06.2013 року ,
який свідчить що громадянка України
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народження уклала
шлюб з громадянином Великобританії
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4. У шлюбі не
перебували, видано свідоцтво серія
НОМЕР_4. ( т. 2 арк. справи 132).

Позивач ОСОБА_1 вимагає визнання
цього шлюбу недійсним та анулювати
актовий запис про реєстрацію шлюбу з
тих підстав, що шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. від 21.06.2013 року був
зареєстрований з порушенням вимог,
встановлених статтею 25 Сімейного
Кодексу України, а саме: жінка та
чоловік можуть одночасно перебувати
лише в одному шлюбі, жінка та чоловік
мають право на повторний шлюб лише
після припинення попереднього шлюбу.
Оскільки 18.09.2009 року громадянин
Республіки Джибуті ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
підприємець уклав шлюб із громадянкою
України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно
свідоцтва про укладення шлюбного
контракту НОМЕР_1. У зв'язку з
прийняттям ОСОБА_2 релігії -
мусульманства, то шлюб зареєстровано в
відповідності до законодавства та
обрядів Республіки Джібуті.

Відповідно до ст. ст. 10,11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, сторони та інші особи , які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

При розгляді даної справи суд
керувався положеннями Конституції
України, норм Сімейного Кодексу
України, Цивільного процесуального
Кодексу України , Закону України від 23
червня 2005 року № 2709- ІV « Про міжнародне
приватне право» та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють сімейні відносини.

Статтею 58 Закону України « Про
міжнародне приватне право»
передбачено шлюб між громадянами
України, шлюб між громадянином та
іноземцем, шлюб між громадянином та
особою без громадянства, що укладений
за межами України відповідно до права
іноземної держави, є дійсним в Україні
за умови додержання щодо громадянина
України вимог Сімейного кодексу
України щодо підстав недійсності
шлюбу.

Згідно зі ст. ст. 39 СК України
підставою недійсності шлюбу є
порушення вимог, встановлених у тому
числі і ст. 25 СК України. На підставі ч.1
та ч. 2 СК України жінка та чоловік
можуть одночасно перебувати лише в
одному шлюбі. Жінка та чоловік мають
право на повторний шлюб лише після
припинення попереднього шлюбу.

Представник відповідача ОСОБА_2
в судовому засіданні стверджувала, що
ОСОБА_2 завжди вважала що шлюб з ОСОБА_1
був мусульманським, неофіційним і саме
за мусульманським обрядом відбулося
розлучення.

На підтвердження укладення шлюбу
позивачем ОСОБА_1 надано копію
свідоцтва про укладення шлюбу контракт
НОМЕР_1 від 18 вересня 2009 року,
перекладеного з арабської мови на
українську ( аркуші справи № 5,6 том1). 25
жовтня 2013 року приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 засвідчив вірність
копії з оригіналу документа ; в
останньому підчисток, дописок,
закреслених слів, незастережних
виправлень або інших особливостей не
виявлено. Письмовий переклад тексту
документа з арабської мови на
українську мову зроблено перекладачем
ОСОБА_9, справжність підпису якого
засвідчує.. Реєстр за № 14610,14611.

Надане суду позивачем свідоцтво
про укладення шлюбу контракт НОМЕР_1
від 18 вересня 2009 року містить відомості
про чоловіка і дружину. Повне ім'я
чоловіка викладене як : ОСОБА_1, дата
народження якого ІНФОРМАЦІЯ_2,
народився у Макадішу. Повне ім'я
дружини викладене як : ОСОБА_2 дата
народження ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому , в позовній заяві
позивач посилається на - « шлюбний
контракт НОМЕР_1».

Тобто, як свідчить нотаріально
завірений переклад Свідоцтва про
укладення шлюбу контракт НОМЕР_1 з
арабської мови на українську 18 вересня
2009 року уклали шлюб ОСОБА_1 , який
народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у Макадішу та
ОСОБА_2., яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказане Свідоцтво про укладення
шлюбу контракт НОМЕР_1 містить
відомості, що це свідоцтво було видано
в одному оригіналі і чотирьох копіях,
одна з яких передана чоловіку і ще одна
- дружині. Третю копію було передано в
бюро реєстрації записів актів
громадянського стану, четверту копію
було віддано на зберігання в Суд з
розгляду громадянських справ, а п'ята
копія зберігається в архіві
Реєстратора шлюбів.

Також позивачем надано паспорт
Республіки Джибуті громадянина
Джібуті позивача по справі .переклад з
арабської мови на українську мову
виконав перекладач ОСОБА_9 Приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 засвідчив
вірність цієї копії з оригіналу
документа; в останньому підчисток,
дописок, закреслених слів,
незастережних виправлень або інших
особливостей не виявлено,
зареєстровано в реєстрі за № 14608,14609. (
аркуші справи 10,11, том. 1 ).

Наданий паспорт громадянина
Республіки Джібуті свідчить, що він
належить ОСОБА_1, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 у Макадішу.

Таким чином, як свідчить
нотаріально завірений переклад , між
відомостями, викладеними в Свідоцтві
про укладення шлюбу контракт НОМЕР_1
і Паспортом громадянина

Республіки Джібуті існують суттєві
відмінності в частині викладення імені
і дати народження : ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2
та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно.

Окрім того, в матеріалах справи (
аркуші справи 149-150 том 1 ) знаходиться
копія Свідоцтва про укладення шлюбу, в
якій відомості про чоловіка викладені
як : чоловік ОСОБА_1 дата і місце
народження Могадішо ІНФОРМАЦІЯ_2 , та
повна копія свідоцтва про шлюб
Свідоцтво НОМЕР_6 ( аркуш справи № 37том
2) відносно якої представник позивача
пояснив, що «це мабуть виписка».

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у Постанові від 21.12.2007
року № 11 « Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» оскільки
розгляд справ провадиться в межах
заявлених вимог і на підставі поданих
доказів, суди згідно зі ст. 119
Цивільного процесуального Кодексу
України повинні вимагати від осіб, що
подали заяву, повного викладення
обставин, якими обґрунтовуються дані
вимоги, й посилання на засоби їх
доказування. До заяви додаються:
свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії
свідоцтв про народження дітей, довідки
щодо розміру заробітку та інших
доходів, а також усі необхідні
документи відповідно до заявлених
вимог.

Оригінал Свідоцтва про
реєстрацію шлюбу позивачем,
представником позивача суду надано не
було. Як було вище зазначено, суду
надані копії Свідоцтва про укладення
шлюбу контракт НОМЕР_1 , копія Паспорту
Республіки Джібуті , їх переклади, які
були здійснені одним і тим же
перекладачем і завірені одним і тим же
нотаріусом містять суттєві
відмінності в частині викладення імені
, дати народження позивача, а інші
копії містять ще й відмінності щодо
місця народження позивача по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

На підставі ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях..

На підставі цього суд не приймає
до уваги як доказ, що підтверджує факт
укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
Свідоцтво про укладення шлюбу контракт
НОМЕР_1, на який в позовній заяві
позивач посилався як на « шлюбний
контракт НОМЕР_1», бо надані копії
цього Свідоцтва та його переклад не
доводять що укладався шлюб саме
позивачем з ОСОБА_2 до зміни прізвища)
18.09.2009 року.

Як вказував позивач ОСОБА_1 , його
представник ОСОБА_6 в провадженні
Стахановського міського суду
Луганської області була справа №
432/6883/13-ц за позовною заявою
громадянина Республіки Джібуті ОСОБА_1
до громадянки України ОСОБА_2 про
забезпечення повернення дитини.
Рішенням Стахановського міського суду
від 27.11.2013 року суд у повному обсязі
відмовив у задоволенні позову. 29.01.2014
року ухвалою апеляційного суду
Луганської області вказане рішення
залишено без змін, а апеляційна скарга
ОСОБА_1 без задоволення. В подальшому
рішення пройшло всі судові інстанції.
Всі зазначені рішення підтвердили
факт укладення шлюбу.

Позивач та його представник
зауважують, що правило про
недопустимість повторного доведення
преюдиційних фактів дозволяє уникнути
винесення рішень, які суперечать одне
одному з одних і тих же питань.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарський
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказується
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

В рішенні Стахановського
міського суду від 27 листопада 2013 року
по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
Головне управляння юстиції в
Луганській області, Служба у справах
дітей Стахановської міської ради
Луганської області про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до м.
Джібуті Республіки Джібуті, зазначено :
в судовому засіданні було встановлено
наступне. 18.09.2009

року громадянин Республіки Джібуті
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, підприємець,
уклав шлюб із громадянкою України
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно свідоцтва
про укладення шлюбного контракту
НОМЕР_1. ОСОБА_2 прийняла релігію
мусульманство, шлюб зареєстровано в
відповідності до законодавства та
обрядів Республіці Джібуті. В шлюбі у
ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 у м.
Джібуті , Республіці Джібуті , згідно з
витягу з реєстру запису народжень,
серії А № 7878 від 05.01.2012 року, виданим
відділом реєстрації актів
громадянського стану Республіки
Джібуті. З вересня 2009 року по вересень
2011 сім'я у складі ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх
спільного сина ОСОБА_4 проживала у м.
Джібуті, Республіці Джібуті за
поштовою адресою…….

Але слід зазначити, що
преюдиційність має свої критерії,
пов'яязані зі складом суб'єктів, яких
вона стосується, та її межами, які
встановлені рішенням суду.

При розгляді вказаної справи
предмет спору визначався позовними
вимогами , які вказувалися у позовній
заяві - забезпечення повернення
неповлолітньої дитини ОСОБА_4 до м.
Джібуті Республіки Джібуті.

Підставу позовних вимог, а отже
обґрунтування вимог позивача, суд
з'ясовував наскільки це звернення
відповідає дійсним обставинам справи у
відповідності до наданих доказів.
Відповідач по справі ОСОБА_2 в
судовому засіданні особисто не була
присутня, не мала можливості надавати
особисті пояснення., а докази, які суд
перевіряв стосувалися предмету спору
- забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до м. Джібуті
Республіки Джібуті. На теперішній час
справа розглядається з іншим складом
суб'єктів , предметом спору є визнання
шлюбу недійсним, участь у справі
приймає ОСОБА_3 , щодо цієї особи певні
обставини , раніше прийнятими
рішеннями не встановлювалися.

Керуючись ст. ст. ст. 10,11,12,27,31,57-
61,169,215,218 ЦПК України, , ст. ст. 22,, 24-26, 38 ,
39,42,44 СК України, Законом України « Про
міжнародне приватне право»,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Стахановського
міського управління юстиції у
Луганській області про визнання шлюбу
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, про
анулювання актового запису про шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № 231 від 21.06.2013
року, який був складений Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Стахановського міського управління
юстиції у Луганській області,
відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
Н.О.Бондаренко