Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - державний нотаріус
Новояворівської державної
нотаріальної контори Коцюмбас С.Й., про
визнання договору недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Яворівського районного суду
Львівської області від 7 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 13 березня 2006 року він
уклав із ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, що розташовані по
АДРЕСА_1 за ціною 25 тис. грн. Вважав, що
спірний договір слід визнати недійсним
з підстав, передбачених
ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки він був
укладений під впливом помилки. Згодом,
опікун ОСОБА_3 - ОСОБА_6, уточнила
позовні вимоги, вважаючи, що спірний
договір слід визнати недійсним з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України,
оскільки ОСОБА_3 підписав його під
впливом обману з боку ОСОБА_4 Просила
поновити його в правах на будинок та
присадибну ділянку.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Яворівського районного суду
Львівської області від 7
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки від 13
березня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 та посвідчений державним
нотаріусом Новояворівської державної
нотаріальної контори Коцюмбасом С.Й.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивач помилявся
щодо природи вчиненого ним правочину,
оскільки жодних об'єктивних даних, які
б свідчили про існування його
волевиявлення на відчуження свого
житлового будинку та земельної ділянки
шляхом продажу немає, а відтак спірний
договір купівлі-продажу підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК
України.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного 13 березня
2006 року та посвідченого державним
нотаріусом, позивач продав, а
відповідач придбала житловий будинок
та земельну ділянку за ціною 25 тис. грн.

Як на підставу для задоволення
позовних вимог, позивач посилався на
ст. 230 ЦК України, яка передбачає
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, а не на правові
наслідки вчинення правочину під
впливом помилки - ст. 229 ЦК України, на
підставі якої суд першої інстанції
вирішив справу та ухвалив судове
рішення.

При цьому, суд не звернув уваги на те, що
указані норми ЦК України є різними за
своєю правовою природою й кожна з них є
окремою підставою для пред'явлення
позову, оскільки перша з них передбачає
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, а друга - правові
наслідки вчинення правочину під
впливом помилки.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
ст. 229 ЦК України), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви суду касаційної
інстанції, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при повторному
розгляді справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 грудня 2011 року
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій було скасовано, а справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи судам
необхідно було встановити, чи є
обставини, на які посилається позивач,
істотними і чи стосуються вони мотивів
правочину, оскільки це є необхідним для
правильного вирішення даного спору,
чого судами виконано не було.

Натомість, у порушення вимог ст. 11 ЦПК
України, яка зобов'язує суд розглядати
справи у межах заявлених вимог, суди
першої та апеляційної інстанції при
новому розгляді справи помилилися щодо
характеру спірних правовідносин, не
визначилися з предметом позову та його
правовою підставою, дійшовши
помилкового висновку про необхідність
задоволення позовних вимог на підставі
ст. 229 ЦК України.

Окрім наведеного, із долученого до
матеріалів справи свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1 убачається, що ОСОБА_3
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 175, т. 1).

Оскільки між сторонами виник майновий
спір, який допускає правонаступництво,
суд апеляційної інстанції залучив
ОСОБА_7 як правонаступника після
померлого ОСОБА_3 (а. с. 211-212).

Відповідно до вимог ст. 37 ЦПК України у
разі смерті фізичної особи, припинення
юридичної особи, зміни кредитора чи
боржника у зобов'язанні, а також в інших
випадках заміни особи у відносинах,
щодо яких виник спір, суд залучає до
участі у справі правонаступника
відповідної сторони або третьої особи
на будь-якій стадії цивільного процесу.
Усі дії, вчинені в цивільному процесі
до вступу правонаступника, обов'язкові
для нього так само, як вони були
обов'язкові для особи, яку він замінив.

Після направлення справи судом
касаційної інстанції на новий розгляд,
суд першої інстанції розглянув справу
і ухвалив рішення про стягнення
судових витрат на користь померлої
особи, порушуючи при цьому
вищезазначені норми закону, а також
вимоги ст. ст. 28, 29, 30 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції на зазначене
уваги не звернув і, перевіряючи рішення
суду першої інстанції, вказаних
недоліків не усунув.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, а також у зв'язку із
наведеними порушеннями норм
процесуального права, ухвалені судові
рішення законними та обґрунтованими
визнати не можна, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 7 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко