АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/2063/2014
Головуючий в інстанції Сіянко В.М.
Доповідач: Фурман Т.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року липня місяця 08 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Фурман
Т.Г.Суддів:Пузанової Л.В. Чиркової
К.Г.При секретарі:Бараш Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє
в інтересах ОСОБА_7, на рішення
Голопристанського районного суду
Херсонської області від 26 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7 про визнання правочину
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
договору недійсним, зазначаючи, що в
липні 2009 року між ним та відповідачем
була досягнута домовленість про обмін
об'єктів нерухомості, а саме:
домоволодіння, належного йому на праві
власності, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею
0,0493 га, в обмін на домоволодіння,
розташоване на земельній ділянці
площею 0,05 га, в АДРЕСА_2, належне
відповідачу.

На виконання даної домовленості 15.07.2009
року між ними укладено договір
купівлі-продажу належного йому
домоволодіння. Ціною майна,
зазначеного в договорі, була вказана
різниця у вартості домоволодінь, що
підлягали обміну - 224 467 грн.

Посилаючись на те, що фактично між
сторонами був укладений договір міни,
предметом якого є об'єкти нерухомості,
розташовані в АДРЕСА_3, позивач, з
підстав передбачених ст. 235 ЦК України,
просив визнати удаваним договір
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки, розташованих в
АДРЕСА_1, укладений 15.07.2009 року між ним
та ОСОБА_7, та застосувати наслідки
дійсно укладеного між сторонами
договору міни домоволодінь належних
йому (АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_7 (АДРЕСА_2),
визнавши його покупцем спірного
нерухомого майна.

Під час розгляду цивільної справи
позивач змінив підставу позову та
просив визнати оспорений правочин
недійсним з підстав передбачених ст.233
ЦК України зазначаючи, що на момент
укладення договору хворів на тяжку
хворобу, постійно перебував на
стаціонарному лікуванні, витрачав
значні кошти на лікування, а тому був
змушений погодитися на умови
запропоновані відповідачем, крім того
ціна майна значно нижча від ринкової
вартості домоволодіння, що вказує на
вкрай невигідні умови від вчиненого
правочину.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 26 травня
2014 року позов задоволено.

Поновлено позивачу строк звернення до
суду з позовом.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння від
15.07.2009 року, укладений між ОСОБА_8 та
ОСОБА_7, посвідчений приватним
нотаріусом Голопристанського
районного нотаріального округу
Херсонської області, зареєстрований в
реєстрі за №1095.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 243,60
грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_7, просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу до апеляційного суду не
надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заявлені вимоги суд
виходив з того, що наявність у позивача
тяжких захворювань та укладення
правочину за ціною значно меншою ніж
дійсна вартість нерухомого майна,
свідчить про те, що оспорений договір
вчинено позивачем під впливом тяжкої
для нього обставини і на вкрай
невигідних для нього умовах, що є
підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до вимог ст. 233 ЦК
України.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна з наступних підстав.

Згідно Цивільного кодексу України
кожна особа, яка вважає, що її речові
права порушені, має право звернутися до
суду з позовом про визнання
відповідної угоди недійсною.

Способом захисту порушеного права
позивач обрав визнання правочину
недійсним з підстав передбачених ст. 233
ЦК України.

В статті 203 ЦК України викладені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Стаття 215 ЦК України визначає підстави
недійсності правочину і вказує на
необхідність дотримання в момент
вчинення правочину вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 Постанови № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», що правочин
може бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа(фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі чи вчинено не на таких умовах.

Судом встановлено наступні факти і
відповідні їм правовідносини.

За договором купівлі-продажу від 15
липня 2009 року, посвідченим нотаріально,
ОСОБА_8 продав і передав, а ОСОБА_7 купив
та прийняв від продавця домоволодіння,
що знаходиться в АДРЕСА_1 та
розташоване на земельній ділянці
площею 0,0493 га.

Продаж домоволодіння вчинений за
погоджену сторонами суму в розмірі 224 467
грн., яку продавець одержав від покупця
повністю до підписання договору, що
засвідчено в договорі особистими
підписами сторін із зазначенням, що
вони попередньо ознайомлені
нотаріусом з вимогами чинного
законодавства щодо недійсності
правочинів, діяли добровільно,
розуміючи та усвідомлюючи значення
своїх дій, які відповідають їх дійсним
намірам щодо вчинення правочину, який,
за їх уявленням, не суперечить
законодавству України, розуміючи та
усвідомлюючи значення, умови правочину
та його правові наслідки для кожної із
сторін, діючи при цьому не під впливом
насильства та володіючи українською
мовою.

На укладення цього правочину, дружина
продавця ОСОБА_9 надала свою згоду, у
вигляді заяви, справжність підпису на
якій засвідчена нотаріусом 07.07.2009 р. (
а.с.10-11)

В день оформлення правочину щодо
вказаного вище нерухомого майна ці ж
сторони уклали другий нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким ОСОБА_8
продав ОСОБА_7 за 40801 грн. земельну
ділянку площею 0,0493га за адресою
вказаного вище домоволодіння з
отриманням згоди дружини продавця,
оформленої нотаріально, в якому також
викладені та засвідчені підписами
сторін попередження нотаріуса про
правову природу припочину, умови та
наслідки його укладення, суб'єктивне їх
сприяння та вчинення його без пороків
волі учасників угоди. Зазначена
обставина встановлена судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, а відтак відповідно до ч.
3 ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню при розгляді даної справи,
у якій беруть участь ті самі особи, щодо
яких встановлені ці обставини ( а.с. 8-9).

Крім того, 3 квітня 2012 року продавець
ОСОБА_8 видав заяву, справжність
підпису в якій засвідчена нотаріусом, в
якій зазначив, що діючи добровільно,
без будь-якого тиску, обману, помилки,
примусу чи тяжкої обставини, розуміючи
та усвідомлюючи значення своїх дій, які
відповідають його дійсним намірам, їх
юридичні наслідки, повідомив про те, що
він не має та не бути мати в майбутньому
відносно ОСОБА_7 будь-яких претензій
матеріального та нематеріального
характеру щодо договорів
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки, посвідчених
нотаріусом 15 липня 2009 року.

Додатково акцентував, що кошти за
вказаними договорами отримані ним від
покупця в повному обсязі, обов'язки
останнім виконані за вказаними
правочинами в повному обсязі ( а.с. 61).

Зі змісту заявленого позову
вбачається, що обставини на які
посилається позивач, як на підставу для
визнання правочину недійсним є
наявність тяжких для нього обставин а
саме: тяжка хвороба, яка потребувала
значних коштів на лікування, а вкрай
невигідні умови полягали в тому, що
ціна продажу домоволодіння та
земельної ділянки була значно нижчою
ніж ринкова їх вартість.

Витяги з медичної картки позивача
вказують на те, що його захворювання
було виявлено задовго до укладення
договорів та носить хронічний
характер, його захворювання перед
укладенням оспорених договорів не було
не передбачуваним чи раптовим, а
необхідність проведення операції без
встановлення інших обставин не дає
підстав вважати, що він перебував в
тяжких для нього обставинах.

Крім того, твердження позивача про
тяжкі для нього обставини у зв'язку з
тяжким майновим становищем
спростовуються наявними в матеріалах
доказами, про те, що він має постійне
місце проживання, яке не пов'язане з
відчуженим нерухомим майном, здійснює
підприємницьку діяльність, має на
праві власності магазин загальною
площею 57,2 кв.м в АДРЕСА_4 ?, тобто в
період безпосередньо перед укладенням
договорів мав постійне місце
проживання, дохід, іншу нерухомість.

Посилання на те, що продаж майна
вчинено за ціною значно нижчою ніж
ринкова його вартість, є
безпідставними, оскільки належними і
допустимим доказами не підтверджені, а
за умовами укладених договорів
продавець нерухомого майна вважав ціну
продажу вигідною для себе, її розмір не
був пов'язаний зі збігом якихось важких
для нього обставин і повністю його
задовольнив.

Враховуючи, що відповідно до положень
ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, та зважаючи на те,
що позивач у встановленому законом
порядку належними і допустимими
доказами не довів, що оспорені
правочини вчинено ним під впливом
тяжкої для нього обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторона
правочину скористалася, колегія суддів
вважає, що підстави передбачені ст. 233
ЦК України для визнання оспорених
договорів недійсним відсутні, а тому
рішення суду, як необґрунтоване та
незаконне підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог з
наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Голопристанського районного
суду Херсонської області від 26 травня
2014 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7
про визнання правочину недійсним
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: