Справа № 296/1927/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд міста
Житомира у складі:

судді - Адамовича О.Й.,

при секретарі - Світко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл спільного майна
подружжя та встановлення порядку
користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про
поділ спільного майна подружжя, яким є
квартира АДРЕСА_1 і просить суд
виділити йому 1/2 частки квартири,
визнати за сторонами право власності
на 1/2 частки квартири за кожним та
встановити порядку користування
квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
період зареєстрованого шлюбу
відповідач стала членом
житлово-будівельного кооперативу, у 1993
році сплатила повністю пайовий внесок
за рахунок коштів сімейного бюджету, а
тому квартира є спільним майном
подружжя та підлягає поділу у рівних
частках.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили суд їх
задовольнити.

Представник відповідач в судовому
засіданні позовні вимоги заперечив та
подав заяву про застосування строку
позовної давності (а.с. 26). Також, вказав,
що відсутні підстави для встановлення
порядку користування квартирою,
оскільки позивач користується
кімнатою, яку закриває на замок і
відповідач не має доступу до неї.
Перешкоди в користуванні квартирою не
чиняться.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, оцінивши надані докази в їх
сукупності, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню частково
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Так в судовому засіданні встановлено,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1974
року (а.с. 5).

Рішенням Корольовського районного
суду від 10.12.2010р. шлюб між ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 6).

За період перебування у
зареєстрованому шлюбі сторонами за
спільні кошти була придбана
кооперативна квартира АДРЕСА_1

Згідно довідки від 20 лютого 2014 року № 105
виданої ЖБК „Космос" власником
вищезазначеної квартири є ОСОБА_2.
Перший пайовий внесок був сплачений в
1982 р., остання сплата пайового внеску
квітень місяць 1993 року. Пай сплачено в
повному обсязі. Вартість даної
квартири становить 64616,90 грн.

На підставі рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради від
27.12.2007р. №1043 право власності на
квартиру було оформлено за
відповідачем.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про
власність" (чинного на час виникнення
правовідносин) член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно.

Згідно ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка
визнаються рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Верховного суду України „Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" №9 від
18.09.1987р., при розгляді справ про поділ
квартири між подружжям, яке
розлучилося, судам слід керуватися ст.
146 ЖК України, ст.15 Закону „Про
власність", п. 43 Примірного Статуту ЖБК
і чинним законодавством про шлюб та
сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28,29 Кодексу про шлюб та
сім'ю України), враховуючи те, що пай,
внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах.

За загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів в часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто, не раніше 01.01.2004р.

До сімейних відносин, які вже існували
на вказану дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, які виникли після
набрання ним чинності.

Оскільки станом на квітень місяць 1993
року сторонами був повністю сплачений
пайовий внесок, є обґрунтованими
доводи позивача про те, що спірна
квартира є спільним майном подружжя.

Згідно ч.1 ст. 68 СК України, розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 372 ЦК України,
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 364 ЦК України,
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим, співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
іншого співвласника грошової або
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускаються лише за його згодою, крім
випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному із подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. При
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок відповідної
грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток без
застосування грошової компенсації і
припинення права власності одного з
подружжя на його частку в такому майні,
суд визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено, що пайовий внесок за
квартиру АДРЕСА_1 сплачений повністю в
період шлюбу, дана квартира є спільною
сумісною власністю подружжя, суд
вважає, що за позивачем та відповідачем
необхідно визнати право власності на 1/2
частину даної квартири.

При цьому, позов в частині виділу в
натурі позивачу 1/2 частини квартири
задоволенню не підлягає, оскільки
квартира є неподільною річчю, а
позивачем не доведена можливість
такого поділу (виділу).

Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідно матеріальної
компенсації.

У спільному володінні позивача та
відповідача знаходиться квартира
АДРЕСА_1, яка складається з приміщень:
кімнати, позначеної на плані під №6
площею 11,4 кв.м.,кімнати під №5, площею 16,8
кв.м., лоджії площею 1,6 кв.м., кухні
площею 7,2кв.м, туалету площею 1,4кв.м.,
ванної кімнати площею 2.7 кв.м та
коридору площею 8,9 кв.м. (а.с. 12-13).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 04.10.1991
року «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» при вирішенні справ про виділ
в натурі часток жилого будинку, що є
спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що, це можливо,
якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
з самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може мати місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

Позивач, просить суд встановити
наступний порядок користування
квартирою АДРЕСА_1: ОСОБА_1 виділити
кімнату, позначену на плані під №6
площею 11,4 кв.м. та лоджію 1,6 кв.м. ОСОБА_2
виділити в користування кімнату №5,
площею 16,8 кв.м. Інші приміщення: кухня,
туалет, ванна кімната та коридор -
залишити у спільному користуванні.

Враховуючи, що поділити та виділити в
натурі частки із квартири є неможливим,
беручи до уваги розмірі часток сторін у
праві власності, зважаючи на
волевиявлення позивача на передачу
йому в користування кімнати меншою
житловою площею та з метою уникнення
непорозумінь між співвласниками,
вважає за можливе визначити порядок
користування квартирою, згідно
варіанту запропонованого позивачем.

Посилання представника відповідача на
недоведеність факту вчинення позивачу
перешкод у користуванні кімнатою, як на
підставу для відмову в позові, судом не
беруться до уваги, оскільки
встановлення конкретного порядку
користування квартирою не пов'язано з
необхідністю доведення наявності
перешкод у користуванні майном.

Також, суд вважає безпідставним
посилання представника відповідача на
пропуск позивачем строку позовної
давності, оскільки, відповідно до ч.2 ст.
72 СК України, до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки, яка обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

В даному випадку, строк позовної
давності взагалі не розпочав свій
перебіг, оскільки судом не встановлено,
що відповідачем вчинялися дії
направленні на порушення прав позивача
на майно набуте під час шлюбу, зокрема
позбавлення його права власності на це
майно, вчинення інших дій направлених
на відчуження спільного майна
подружжя.

Поділ набутого під час шлюбу майна є
правом подружжя, при цьому, розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Оскільки, позов підлягає задоволенню
частково, сплачений судовий збір за
вимогами майнового та немайнового
характеру підлягає стягненню з
відповідача пропорційно до
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.57-61, 79, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Встановити наступний порядок
користування квартирою АДРЕСА_1:

ОСОБА_1 виділити кімнату, позначену на
плані під №6 площею 11,4 кв.м. та лоджію 1,6
кв.м. ОСОБА_2 виділити в користування
кімнату №5, площею 16,8 кв.м. Інші
приміщення: кухня, туалет, ванна
кімната та коридор - залишити у
спільному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 444,85
грн. витрат на сплату судового збору.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О. Й. Адамович