Номер провадження: 22-ц/785/6762/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Погорєлової С.О.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 02 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів на утримання
непрацездатного батька, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
районного суду із позовом до ОСОБА_4 про
стягнення на свою користь аліменти в
розмірі 1000 гривень щомісячно,
починаючи з часу подачі позовної заяви
довічно, мотивуючи це тим, що
відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є його
рідним сином. Позивач вказує, що він не
позбавлений батьківських прав і
постійно виконував свої батьківські
обов`язки, займався вихованням сина,
надавав матеріальну допомогу,
утверджував повагу до будь-якої праці
та повагу до суспільства. На цей час син
вже дорослий, має свою сім`ю,
матеріально забезпечений, мешкає в
будинку, побудованому позивачем.

Після тяжкої хвороби, позивачу
ампутували праву ногу і він фактично не
може самостійно пересуватися. Син
відмовляється надавати йому як фізичну
так і матеріальну допомогу. Позивач не
має можливості самостійно піти до
магазину, закупити собі продукти
харчування, вимушений звертатися до
сторонніх людей за допомогою. Син
постійно виганяє його з дому та
кричить.

У зв`язку з хворобою та погіршенням
стану здоров`я, пенсії, яку позивач
отримує, йому не вистачає, оскільки всі
кошти йдуть на ліки.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 02 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3
звернулася до апеляційного суду
Одеської області з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 02 червня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги позивача, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
при ухваленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення
їй судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

З матеріалів справи вбачається, що в
інтересах апелянта ОСОБА_2 діють
адвокат ОСОБА_3 на підставі ордеру
серії ОД № 199092 від 17.04.2014 року та угоди
№ 65 від 17.04.2014 року (а. с. 18-19) та адвокат
ОСОБА_5 на підставі ордеру серії ОД №
120963 від 05.06.2014 року та витягу згоди № 6
від 05.06.2014 року (а. с. 48-49).

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подана в інтересах
ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3

Отже на час подання апеляційної скарги,
що розглядається апеляційним судом, в
інтересах ОСОБА_2 діяли два адвокати -
ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Апелянт ОСОБА_2 до суду апеляційної
інстанції не з`явився, повідомлявся,
про причини не явки суду не повідомив,
інформацію про припинення
представництва з адвокатом ОСОБА_3 не
подавав.

Представник ОСОБА_2 адвокат
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася,
повідомлялася, про причини не явки суду
не повідомила.

Представник ОСОБА_2 адвокат
ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився,
надав письмову заяву від 04.07.2014 року про
перенесення слухання справи у зв`язку
із його зайнятістю в Приморському
районному суді м. Одеси у розгляді
цивільної справи, яка призначена на 10-30
г. 10.07.2014 року.

Відповідач ОСОБА_2 та діюча в його
інтересах адвокат ОСОБА_6 в судовому
засіданні вважали за необхідне
продовжити розгляд справи.

При таких обставинах, судова
колегія не знаходить підстав для
відкладення розгляду справи, оскільки
ОСОБА_2 будучи заздалегідь
повідомленим про розгляд справи в суді
апеляційної інстанції за поданою в
його інтересах апеляційною скаргою,
мав забезпечити належне
представництво своїх інтересів.

Участь адвоката ОСОБА_5 у
розгляді іншої цивільної справи в суді
першої інстанції за переконанням
судової колегії не є підставою для
відкладення розгляду апеляційної
скарги на рішення у справі про
стягнення аліментів.

Тому, виходячи з ч. 2 ст. 305 ЦПК
України судова колегія вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
без присутності апелянта ОСОБА_2 та
його представників.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає

відхиленню / частковому задоволенню
на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на утримання
непрацездатного батька в сумі 1000 грн.
щомісячно, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач будучи
інвалідом першої групи Б, потребуючи
сторонньої допомоги, отримує пенсію у
розмірі 1309 грн. 25 коп., що перевищує
встановлений ст. 7 Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
прожитковий мінімум для осіб, що
втратили працездатність, у розмірі 949
грн. При цьому позивачем не надано
доказів, які б вказували на поганий
матеріальний стан і необхідність
стягнення заявленого розміру
аліментів. Разом з тим відповідач не
має постійного доходу і проживає разом
з непрацездатною матір`ю,
непрацездатною дружиною, яка є
інвалідом 2-ї групи та неповнолітнім
сином.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає встановленим у справі
обставинам, заснований на законі та є
правильним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є
батьком відповідача ОСОБА_4 (а. с. 4).

У позивача ОСОБА_2 є інші дорослі діти,
до яких позивачем вимог про стягнення
аліментів на своє утримання не
заявлено.

Згідно довідки до акту МСЕК позивач є
інвалідом першої групи Б за загальним
захворюванням безстроково та
потребує сторонньої допомоги.

Також позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2
відповідно до пенсійного посвідчення
серії НОМЕР_1 від 11.02.2005 року є
пенсіонером за віком і згідно довідки
Управління пенсійного фонду у
Суворовському районі м. Одеси від 21
березня 2014 року отримує пенсію у
розмірі 1309 грн. 25 коп. та перебуває на
обліку в Управлінні, як пенсіонер, що
має статус дитини війни.

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення
аліментів на батьків слід враховувати,
що вказане право батьків, якому
кореспондує обов'язок повнолітніх
дітей виникає за наявності двох умов:
непрацездатності батьків та наявності
у них потреби у матеріальній допомозі і
не залежить від майнового стану
повнолітніх дочки, сина. Звільнення від
обов'язку утримувати матір, батька та
обов'язку брати участь у додаткових
витратах можливі лише коли буде
встановлено, що мати, батько ухилялися
від виконання своїх батьківських
обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК
України.

Відповідно до ст. 201 СК України
визначено обов'язкові умови та
підстави покладення на дітей обов'язку
утримувати своїх батьків: діти досягли
вісімнадцяти років; батьки є
непрацездатними за віком або за станом
здоров'я; батьки потребують
матеріальної допомоги; відсутні
обставини для звільнення дітей від
обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення
обов'язку утримувати своїх батьків є
наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги
визначається в кожному конкретному
випадку в залежності від матеріального
становища батьків. До уваги
приймається отримання батьками пенсії,
державних пільг, субсидій, наявність у
батьків майна, що може приносити дохід
тощо.

Отже, сам факт непрацездатності
батьків не зумовлює виникнення у дітей
обов'язку надання їм утримання - стан
непрацездатності має супроводжуватися
необхідністю отримувати сторонню
матеріальну допомогу. Тобто, батьків
слід визнавати такими, що потребують
матеріальної допомоги. Свідченням
такої потреби є отримання матір'ю чи
батьком доходів, які є меншими за
прожитковий мінімум. Згідно діючого
законодавства, держава забезпечує
необхідним утриманням непрацездатних
осіб - пенсією за віком, пенсією з
інвалідності, державною допомогою
тощо.

Тому при постановленні рішень суд має
зважати на розмір такого державного
утримання і ставити його у залежність
із прожитковим мінімумом.

Як вбачається з матеріалів справи
розмір пенсії позивача перевищує не
лише прожитковий мінімум для осіб, що
втратили працездатність встановлений
ст. 7 Закону України «Про державний
бюджет України на 2014 рік » в розмірі 949
грн., а й перевищує розмір мінімальної
заробітної плати для працюючих осіб,
встановлений у 2014 році в сумі 1218 грн.

В засіданні судової колегії відповідач
ОСОБА_4 пояснив, що він проживає за
адресою: АДРЕСА_1 разом із дружиною та
матір`ю, які є інвалідами другої групи,
отримують пенсії по інвалідності - 949
грн. та 1039,69 грн. відповідно та
потребують догляду і його допомоги. У
зв`язку з цим він має можливість
працювати неповний робочий день і тому
працює водієм автобусу за договором
на1/2 ставки і отримує приблизно 600 грн.
на місяць. Крім того, він також
зобов`язаний надавати допомогу і її
надає повнолітньому сину, який
навчається на стаціонарі в Академії
внутрішніх справ в м. Києві. Він не
перешкоджає позивачеві у проживанні в
будинку по АДРЕСА_1 , де той
зареєстрований, але позивач проживає
разом з жінкою та їх спільною дитиною -
сином ОСОБА_7 за іншою адресою. Подача
ОСОБА_2 позову обумовлена не потребою в
утриманні, як такою, а тим, що
відповідач не визнає позивача за
свого батька в загальноприйнятому
аспекті, оскільки позивач ніколи не
переймався проблемами відповідача, як
дитини, ніколи не турбувався та не
любив його, а жив лише виключно
власними інтересами. Саме тому позивач
і намагається таким чином йому щось
довести та одночасно і помститися за
його ставлення до нього. Позивач
особисто зобов`язаний утримувати свого
неповнолітнього сина ОСОБА_7 і не
вимагати за це компенсації від інших
дорослих дітей.

З урахуванням
матеріалів справи середній розмір
утримання на сім`ю відповідача
(подружжя та матір) становить 625+949+1039,69
+2613,69 грн./3 =871,23 грн. на кожного, що
відповідає документальним доказам, які
додані до матеріалів справи.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається в
обгрунтування своїх вимог або
заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів про
неспроможність проживання на пенсію
яку він отримує, про фактичні витрати
позивача на придбання ліків або інші
медичні та оздоровчі процедури,
обов'язковість та необхідність
здійснення яких визначена медичним
висновком, про розмір доходів інших
дітей позивача і їх участь у витратах
на утримання батька, про витрати, які
фактично несе сам позивач на утримання
свого неповнолітнього сина ОСОБА_7.

При таких обставинах з матеріалів
справи не вбачається, що позивач дійсно
потребує матеріальної допомоги та що
відповідач може її надавати.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач зневажливо ставиться до
позивача, конфліктує з ним з приводу
житла, у користуванні яким перешкоджає
позивачу, є неспроможними, оскільки не
спростовують правильність висновку
суду першої інстанції щодо
необхідності доведення поданням
належних доказів про дійсну фактичну
потребу у наданні матеріальної
допомоги та про фактичні витрати
позивача на утримання свого
неповнолітнього сина ОСОБА_7.

При цьому доводи апеляційної скарги, що
дані обставини визнані відповідачем і
тому не підлягають доказуванню в
порядку ст. 61 ЦПК України не
відповідають матеріалам справи, не
засновані на законі тому і не можуть
бути взятими до уваги.

Інших доводів, які є підставою для
скасування рішення суду апелянтом не
наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що рішення суду слід
залишити без змін, оскільки суд першої
інстанції порушень матеріального та
процесуального права не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова
колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- адвоката ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 02 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.А. Гірняк

С.О. Погорєлова