У х в а л а

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Кафідової О.В.,
Попович О.В., Коротуна В.М.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до товариства
з обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми
«Укрсельхозпром», треті особи:
Малоперещепинська сільська рада
Новосанжарського району Полтавської
області, ОСОБА_7, Новосанжарська
районна державна адміністрація
Полтавської області, Держземагенство у
Новосанжарському районі Полтавської
області, приватний нотаріус
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, приватний
нотаріус Полтавського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, про
визнання договору міни земельних
ділянок недійсним, повернення
земельної ділянки із чужого
незаконного володіння та визнання
недійсним державного акту на право
власності па земельну ділянку, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 21 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 11 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на праві
приватної власності їй належала
земельна ділянка площею 4,13 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
розташована на території
Малоперещепинської сільської ради
Новосанжарського району Полтавської
області. Вказувала на те, що в 2002 році,
знаходячись в тяжкому матеріальному
стані, пов'язаному з лікуванням,
погодившись на пропозицію ОСОБА_10,
одержала від останнього 2600 грн. в
рахунок орендної плати за оренду її
землі строком на 10 років. Того ж дня
позивач разом з ОСОБА_10 та іншими
людьми поїхали до приватного
нотаріуса, яка посвідчила довіреність
ОСОБА_10, як стало відомо пізніше на
обмін земельних ділянок. У 2012 році,
через десять років після передачі в
оренду земельної ділянки, ОСОБА_6
намагаючись з'ясувати чому їй не
сплачують орендну плату довідалася, що
від її імені ОСОБА_10 уклав з
товариством з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційною фірмою
«Укрсельхозпром» (далі - ТОВ ВКФ
«Укрсельхозпром») договір міни,
відповідно до якого вона обміняла
належну їй земельну ділянку площею
4,13 га на земельну ділянку площею 0,25 га,
розташовану по АДРЕСА_1, передану для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 21
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 11 лютого 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, або передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що дія
мораторію на відчуження земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення не поширюється на
правочини щодо обміну земельної
ділянки на іншу земельну ділянку.
Договір міни від 27 вересня 2002 року
містить усі істотні умови про перехід
права власності на земельні ділянки,
встановлені ст. 132 ЗК України. Позивачем
був пропущений строк позовної
давності. ОСОБА_6 не доведено існування
обставин, що стали б підставою для
визнання договору міни земельних
ділянок недійсним. На момент укладення
договору міни ніяких законодавчих
заборон щодо цього договору не було.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 27 вересня 2002 року між
ТОВ ВКФ «Укрсельхозпром» та ОСОБА_10,
який діяв на підставі доручення,
посвідченого приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 06 вересня 2002 року, від
імені ОСОБА_6, укладено договір
міни земельної ділянки, за яким позивач
обміняла земельну ділянку
сільськогосподарських угідь площею 4,13
га, яка розташована на території
Малоперещепинської сільської ради
Новосанжарського району Полтавської
області, цільове призначення якої для
товарного сільськогосподарського
виробництва на земельну ділянку 0,25 га,
розташовану по АДРЕСА_1, передану для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

07 лютого 2008 року ТОВ ВКФ
«Укрсельхозпром» було видано
державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку площею
4,13 га.

Статтею 14 Конституції України
визначено, що земля є основним
національним багатством, яка перебуває
під особливою охороною держави. Право
власності набувається і
реалізовується громадянами,
юридичними особами та державою включно
у відповідності до закону.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

За змістом статей 110, 111 ЗК України, в
редакції, яка діяла на момент укладення
договору міни, на використання
власником земельної ділянки або її
частини може бути встановлено
обмеження (обтяження) в обсязі,
передбаченому законом або договором.
Право на земельну ділянку може бути
обмежено законом або договором шляхом
встановлення заборони на продаж або
інше відчуження певним особам протягом
установленого строку.

Пунктом 15 розділу Х Перехідних
положень ЗК України встановлено, що
громадяни та юридичні особи, які мають
у власності земельні ділянки для
ведення селянського (фермерського)
господарства та іншого товарного
сільськогосподарського виробництва, а
також громадяни України - власники
земельних часток (паїв) не вправі до 01
січня 2005 року продавати або іншим
способом відчужувати належні їм
земельні ділянки та земельні частки
(паї), крім міни, передачі їх у спадщину
та при вилученні земель для суспільних
потреб.

Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР, в редакції,
яка діяла на момент укладення спірного
договору, за договором міни між
сторонами провадиться обмін одного
майна на інше. Кожний з тих, хто бере
участь у міні, вважається продавцем
того майна, яке він дає в обмін, і
покупцем майна, яке він одержує.
Договір міни, в якому однією або обома
сторонами є державні організації, може
бути укладений лише у випадках,
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Статтею 242 ЦК УРСР встановлено, що до
договору міни застосовуються
відповідно правила про договір
купівлі-продажу, якщо інше не випливає
з змісту відносин сторін.

Разом з тим, суд першої інстанції на
вказані вимоги закону уваги не звернув
та не врахував, що положеннями п. 15
розділу Х «Перехідні положення» ЗК
України передбачено виключення лише
для договорів міни, за якими
відбувається обмін однієї земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення на іншу такого ж цільового
призначення.

За змістом статей 57 - 59 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій залишили поза
увагою та не перевірили доводи
позивача, що довіреність, згідно з якою
ОСОБА_10 відчужив належну ОСОБА_6
земельну ділянку, не містить всіх
необхідних відомостей, зокрема, яка
саме земельна ділянка і на підставі
якого державного акту підлягає обміну.

Крім того, визнаючи пропущеним строк
позовної давності, суд першої
інстанції не врахував, що відповідно до
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі» суд
у рішенні зазначає про відмову в позові
з підстав пропуску без поважної
причини строку для звернення з позовом,
якщо про застосування позовної
давності заявлено стороною у спорі,
зробленою до ухвалення ним рішення,
крім випадків, коли позов не доведено,
що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
всі обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм належної оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 21
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 11 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
О.В. Кафідова В.М. Коротун О.В.
ПоповичІ.М. Фаловська