Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого:

суддів: Гончара В.П.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Чортківське обласне комунальне бюро
технічної інвентаризації, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння шляхом
звільнення квартири та виселення,
скасування державної реєстрації права
власності, визнання права власності на
квартиру в порядку спадкування за
законом, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Чортківського районного
суду Тернопільської області від 25
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 15
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що її
брат - ОСОБА_6 27 липня 2006 року на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Чортківського районного нотаріального
округу ОСОБА_7, придбав квартиру
АДРЕСА_1 та зареєстрував її у
встановленому законом порядку.
Наприкінці 2005 року у ОСОБА_6 було
виявлено захворювання - хворобу
Альцгеймера. Скориставшись хворобою
ОСОБА_6 та його безпорадним станом
внаслідок психічного розладу здоров'я,
нездатністю усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, 01 листопада
2007 року ОСОБА_5 уклала договір
дарування, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_8, на підставі якого
ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 квартиру
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Позивач як спадкоємець померлого
ОСОБА_6 у 2011 році звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_5 про визнання
договору дарування спірної квартири
недійсним. Відповідно до висновку
посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизу від 21
жовтня 2011 року № 657 встановлено, що
ОСОБА_6 у період укладення договору
дарування квартири, а саме 01 листопада
2007 року, страждав на хворобу
Альцгеймера, що досягає рівня
вираженого недоумства, тому в цей
період не міг розуміти значення своїх
дій та керувати ними. Вказане
підтверджено і актом повторної
посмертної комісійної судово-медичної
експертизи Українського
науково-дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії та
наркології Міністерства охорони
здоров'я України від 12 червня 2012 року,
яким встановлено, що істотний вплив
психічного розладу, що мав місце у
ОСОБА_6, позбавляв його здатності
повного мірою усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними під час
укладення договору дарування квартири
від 01 листопада 2007 року. Рішенням
Чортківського районного суду
Тернопільської області від 23 жовтня 2012
року визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
01 листопада 2007 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 та посвідчений приватним
нотаріусом Чортківського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, та
зобов'язано приватного нотаріуса
внести зміни до реєстру для реєстрації
нотаріальних дій шляхом скасування
порядкового номеру нотаріальної дії
№ 2316 щодо реєстрації договору
дарування нерухомого майна.

16 липня 2009 року ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу відчужила
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 Позивач
вважала, що в разі відчуження особою,
яка не мала на це права, майна
добросовісний набувач набуває права
власності на нього лише в разі, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України таке
майно не може бути витребувано у нього,
тому просила витребувати спірну
квартиру з чужого незаконного
володіння шляхом звільнення квартири
та виселення, скасувати державну
реєстрацію права власності, визнати
право власності на квартиру в порядку
спадкування за законом та визнати за
нею права власності на спірну квартиру
в порядку спадкування за законом.

Рішенням Чортківського міського суду
Тернопільської області від 25 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 15 жовтня 2013 року, у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Відмовляючи у позові,
суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач не є власником спірної
квартири, а лише спадкоємцем померлого,
тому може звернутись з позовом про
захист спадкового права, а не права
власності в розумінні ст. 388 ЦК України.

Судами встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 27 липня
2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Чортківського районного
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_6
придбав квартиру АДРЕСА_1 та
зареєстрував її у встановленому
законом порядку.

Наприкінці 2005 року у було виявлено
захворювання - хворобу Альцгеймера.

01 листопада 2007 року ОСОБА_6 на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_8, подарував
ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Рішенням Чортківського районного суду
Тернопільської області від 23 жовтня
2012 року визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
01 листопада 2007 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 та посвідчений приватним
нотаріусом Чортківського районного
нотаріального округу ОСОБА_8;
зобов'язано приватного нотаріуса
внести зміни до реєстру для реєстрації
нотаріальних дій шляхом скасування
порядкового номеру нотаріальної дії
№ 2316 щодо реєстрації договору
дарування нерухомого майна.

16 липня 2009 року ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу відчужила
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла відповідач
ОСОБА_9, у зв'язку з чим судом було
залучено до участі у справі її
правонаступників: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Суд першої інстанції задовольняючи
позов в частині визнання вказаного
договору купівлі-продажу недійсним, та
апеляційний суд, перевіряючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, і зазначаючи про
те, що ОСОБА_10 є добросовісним
набувачем, на дані положення уваги не
звернули.

Також перевіряючи в апеляційному
порядку законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд, не звернув уваги на те,
що судом першої інстанції розглянуті
не всі позовні вимоги, а саме не
вирішено питання щодо повернення
майна, та допущеної судом помилки не
виправив.

Так, Цивільним кодексом України в главі
29 передбачені цивільно-правові способи
захисту права власності. Зокрема, норми
ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику
право витребувати майно із чужого
незаконного володіння або від
добросовісного набувача.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦПК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає,
що у випадку, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

За змістом зазначених правових
норм та відповідно до вимог ст. ст.
214, 307, 316 ЦПК України апеляційний суд,
ухвалюючи нове рішення, повинен був
установити: чи вибуло майно з володіння
власника або володіння особи, якій воно
було передане власником у
користування, у силу зазначених
обставин, а також чи придбав набувач це
майно за відплатним договором і чи не
знав та не міг знати він про те, що майно
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна з чужого
володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України
витребувати майно може лише його
власник та випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

Наявність у діях власника волі на
передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача .

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та
виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, власник зобов'язаний довести,
що майно вибуло з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі, а набувач -
довести, що він придбав майно за
відплатною угодою й що він не знав і не
міг знати про те, що придбаває майно в
особи, якій не належить право його
відчуження.

Якщо майно вибуло з володіння власника
за його волею (передано за договором
іншій особі, яка його відчужила) він не
має право вимагати повернення майна
від добросовісного набувача.

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи
нове рішення про зміну обґрунтування
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення відсотків за
користування кредитом за підвищеною
процентною ставкою та заборгованості з
комісії за користування кредитом, у
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК
України не перевірив доводи
апеляційної скарги щодо ознайомлення
позичальника з умовами надання
споживчого кредиту; не з'ясував за який
період банком нарахована
заборгованість та з урахуванням яких
платежів; не з'ясував чи були підстави
для підвищення відсоткової ставки та з
якого періоду; не встановив, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України, підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду не можуть вважатись
законними та обґрунтованими і
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Чортківського районного суду
Тернопільської області від 25 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 15 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

В.П. Гончар