АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Поливач
Л.Д.,

при секретарі Меєчко Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційними скаргами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 14.04.2014 в цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та
малолітньої ОСОБА_3, законним
представником якої є ОСОБА_1, треті
особи: Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, Державна
міграційна служба Святошинського РВ ГУ
ДМС України в м. Києві про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року представник позивача за
довіреністю звернувся до суду з вище
зазначеним позовом, у якому просив
визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. В
обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що позивач є власником
вищевказаної квартири на підставі
свідоцтва про право власності на житло.
Відповідачі були зареєстровані за
вказаною адресою без відома позивача,
близько двох років не проживають у
даній квартирі та не підтримують
жодних стосунків . Всі витрати по
сплаті за комунальні послуги,
утримання квартири в належному стані
змушена нести позивач. Справу просив
вирішити на підставі ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 2
ст. 386, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст.ст.
71, 72 ЖК України, ст.ст. З, 119, 120 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 14.04.2014 позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_3, треті особи: Служба
у справах дітей Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації,
Державна міграційна служба
Святошинського РВ ГУ ДМС України в м.
Києві про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В решті позовних вимог відмовлено.

Справа № 2/759/1977/14 № апеляційного
провадження: 22-ц-796/7544/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Миколаєць
І.Ю.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Не погоджуючись
з рішенням суду представником позивача
подано апеляційну скаргу, в якій
зазначається, що судом першої
інстанції не правильно застосовано
норми матеріального права, не оцінено
належність, допустимість,
достовірність доказів. Зокрема,
апелянт посилається на те, що судом
першої інстанції не вірно застосовані
норми матеріального права, а саме
положення Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей», оскільки вказані
норми не регулюють правовідносини, які
є предметом вказаного спору, також суд
взагалі не звернув уваги на пояснення
позивача, в насідок чого неповно було
з'ясовано всі обставини справи, не
прийнято до уваги той факт, що
реєстрація ОСОБА_3, у квартирі позивача
відбулася без відома та без згоди
останньої. Крім того, апелянт вказує
про те, що не дивлячись на факт
реєстрації відповідачів у квартирі
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у даній
квартирі не проживають з 2012 року, а тому
вважає, що їх слід визнати такими, що
втратили право користування вказаною
квартирою.

Також, не погоджуючись із
вищезазначеним рішення суду,
апеляційну скаргу подано ОСОБА_1, в якій
вона посилається на незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що постановлене за
неповного дослідження обставин, які
мають значення для справи, суд дав
невірну оцінку зібраним доказам,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зокрема, ОСОБА_1,
вважає, що суд визнавши її такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
порушив гарантоване ст. 11 Закону
України «Про охорону дитинства» право
кожної дитини на проживання в сім'ї
разом з батьками або в сім'ї одного з
них та піклування батьків, отже, суд
таким чином створив передумови для
розлучення матері та її малолітньої
дитини, оскільки в разі набрання
оспорюваним рішенням законної сили
ОСОБА_1 не матиме жодних прав
перебувати разом зі своєю дитиною за
місцем реєстрації останньої та входити
до вищевказаного житлового приміщення.

Крім того, апелянт вказує, що зважаючи
на існування у неї заборгованості з
комунальних платежів перед позивачем
суд не взяв до уваги інші способи
захисту майнових інтересів останньої,
зокрема шляхом реалізації законної
можливості подання позову про
стягнення суми заборгованості у
судовому порядку.

На підставі викладеного, ОСОБА_1
просить змінити рішення суду першої
інстанції в частині визнання її такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 відмовивши ОСОБА_2 в
задоволенні її позовних вимог, в іншій
частині рішення залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник підтримали подану ними
апеляційну скаргу, просили рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги повністю. Апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_1 просили
відхилити.

Відповідач ОСОБА_1 та треті особи в
судове засідання не з'явилися, про день
та час слухання справи повідомлені
належним чином. А тому, в порядку ст. 305
ч. 2 ЦПК України його неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг, колегія
суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання ОСОБА_1, що втратила право
користування житловим приміщенням суд
першої інстанції виходив з положень ст.
71,72 ЖК України, вважав, що є доведеним
факт не проживання відповідача в
спірному помешканні понад встановлені
законодавством строки без поважних
причин.

Відмова в задоволенні іншої частини
позовних вимог щодо визнання
малолітньої ОСОБА_3, такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням мотивована тим, що захист
її прав та інтересів щодо права
користування нерухомим майном
встановлений ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» та ст. 18
Закону України «Про охорону
дитинства».

Проте, погодитись з такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів
апеляційного суду не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи
апеляційним судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло від 28.02.1995 (а.с.4).

Відповідно до довідки форми № 3 від
17.05.2013 № 13193, виданої ЄРРЦ філія № 801
Дирекція з утримання та обслуговування
житлового фонду Святошинського району
м. Києва у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані, зокрема, ОСОБА_1 з 07.04.2009
та ОСОБА_3 з 18.12.2012 (а.с.5).

Відповідно до акту від 14.10.2013,
складеного та затвердженого майстром
технічної ділянки № 5 ОСОБА_12 та
засвідченого сусідами: ОСОБА_10,
мешканки квартири АДРЕСА_2 та ОСОБА_11,
мешканки АДРЕСА_3, про те, що в квартирі
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були відсутні
та за словами власника квартири її сина
та невістки в даній квартирі не
проживають (а.с.6).

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції ОСОБА_1 визнала, що вона разом
з малолітньою ОСОБА_3 не проживають в
спірній квартирі, вона була там лише
зареєстрована, але не проживає не
зазначивши поважних причин, що
відображено в журналі судового
засідання та зафіксовано засобами
технічного фіксування судового
процесу (а.с.32-36).

А отже висновок суду першої інстанції
про наявність підстав для визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщення є
обґрунтованим.

Разом з тим, в мотивувальній частині
рішення судом першої інстанції
застосовані положення ст.ст. 71,72 ЖК
України, з посиланням на те, що в силу
ст. 64 ЖК України ОСОБА_1 не є членом
родини позивача.

Однак, положення ст.ст. 71,72 ЖК України
розміщені в главі 2 ЖК України
«Користування жилими приміщеннями в
будинках державного і громадського
житлового фонду».

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано і інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

А отже вказані норми чинного
законодавства застосовуються до
правовідносин наймача житлового
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду.

В даній справі квартира належить
позивачу на праві приватної власності
і, відповідно, застосуванню підлягають
положення ст. 405 ЦК України, яка регулює
право членів сім'ї власника житла на
користування цим житлом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ч.4 ст. 3 СК України сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

В ході розгляду справи сторонами не
оспорював ся той факт, що позивач є
бабусею відповідача ОСОБА_1 і ,
відповідно, прабабусею ОСОБА_3, тобто
між ними наявне кровне споріднення, що
є ознакою сім'ї.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що відповідачі не
можуть вважатися членами сім'ї
позивача є помилковим, як і
застосування судом першої інстанції
положень ЖК України до правовідносин
щодо користування житлом, що перебуває
у приватній власності.

Відповідно до ст. 11 ч. 1,2 Закону України
«Про охорону дитинства» сім'я є
природним середовищем для фізичного,
духовного, інтелектуального,
культурного, соціального розвитку
дитини, її матеріального забезпечення
і несе відповідальність за створення
належних умов для цього. Кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків.

А отже обов'язок і відповідальність за
створення належних умов для проживання
дитини покладається на її сім'ю, тобто
на батьків.

З матеріалів справи вбачається, що
малолітня ОСОБА_3 була зареєстрована
без згоди власника житла, за місцем
реєстрації матері, що не суперечить
вимогам чинного законодавства,
зокрема, в порядку ч. 2 ст.156 ЖК України
на вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно. Разом з тим, за місцем
реєстрації ні малолітня ОСОБА_3, ні її
мати ОСОБА_1 не проживають більше ніж
один рік, доказів наявності поважності
причин суду не надали.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 321 ЦК України право
приватної власності є непорушним.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

В порядку ст.ст. 316, 317 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що відповідачі не
проживають у квартирі позивача понад
один рік, що не встановлено наявність
домовленості між ними і позивачем, що
вказаним порушуються права позивача як
власника, то наявні підстави для
визнання відповідача ОСОБА_1 та
залежної від неї ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування даним
житловим приміщенням на підставі ст. 405
ЦК України.

В порядку ст. 305 ЦПК України підставами
для скасування рішення є, зокрема,
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що має місце неправильне
застосування норм матеріального права
судом першої інстанції колегія суддів
апеляційного суду вважає, що рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
заявлених позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги
позивача щодо помилкового
застосування судом норм законодавства,
які не регулюються правовідносини, які
склалися між сторонами по справі
знайшли своє підтвердження, а тому
апеляційна скарга позивача підлягає
задоволенню. Натомість апеляційна
скарга відповідача ОСОБА_1, яка
ґрунтується на необхідності залишення
їй права користування квартирою, з
підстав реєстрації в ній дитини,
задоволенню не підлягає, так як не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314,316-319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 14.04.2014 - скасувати та
ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та малолітньої
ОСОБА_3, законним представником якої є
ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах
дітей Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, Державна
міграційна служба Святошинського РВ ГУ
ДМС України в м. Києві про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: