Номер провадження: 22-ц/785/6153/14
Головуючий у першій інстанції Салтан
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Счастлівцевій Л.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, представника
відповідача, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради, -
Ходжалієва А.С. та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 22 березня 2012 року за позовом
ОСОБА_3 до Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання права власності на
спадщину,

в с т а
н о в и л а:

20 лютого 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини, згодом, 07 березня 2012 року,
змінив предмет позову на вимоги про
визнання права власності на спадщину,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_7.
За життя матері належало наступне
майно: квартира АДРЕСА_1 та земельна
ділянка площею 0,0523 га для ведення
садівництва в СТ «Мічурінець» за
адресою: АДРЕСА_2, на підставі
державного акту про право власності на
земельну ділянку від 31 липня 1998 року.
Після смерті матері його сестра ОСОБА_8
повідомила його, що матір за життя
спадщину оформила на неї. ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_8 померла й у вересні 2011 року йому
стало відомо, що після її смерті у
спадкову масу не ввійшла вказана
земельна ділянка. Таким чином, його
сестра ввела його в оману й він
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважних причин. Оригінал державного
акту відсутній, що є перешкодою для
оформлення спадщини у нотаріальній
конторі і рішення суду у випадку
задоволення вимог про поновлення
строку на прийняття спадщини виконати
буде неможливо. Тому він вважає, що як
спадкоємець першої черги за законом
має право на визнання за ним права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування за законом після
смерті його матері ОСОБА_7.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 392, 1261, 1298 ЦК України, позивач ОСОБА_3
просив суд позов задовольнити (а.с. 3-5,
44-45).

Справа розглянута за відсутністю
представника відповідача, Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради.

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав за
позивачем право власності на земельну
ділянку площею 0,0523 га за адресою:
АДРЕСА_2, в порядку спадкування після
смерті матері ОСОБА_7 та поклав
виконання рішення в частині реєстрації
у встановленому законом порядку права
власності на вказану земельну ділянку
за позивачем на Управління Держкомзему
у м. Одесі (а.с. 54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
заочне рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що рішення суду
стосується його прав та обов'язків,
оскільки після смерті його матері
ОСОБА_8 він як спадкоємець за законом
першої черги у встановлений строк
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, у тому
числі і земельну ділянку площею 0,0523 га
за адресою: АДРЕСА_2.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_6, пояснення
на апеляцію представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, представника
відповідача, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради, -
Ходжалієва А.С. та ОСОБА_6, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість заочного рішення суду
в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6
підлягає задоволенню за таких підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008
року, викладених у п. 8 постанови № 12,
при поданні апеляційної скарги особою,
яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК
права на апеляційне оскарження, у тому
числі особою, яка не брала участі у
справі, про права та обов'язки якої суд
першої інстанції питання не вирішував,
подання скарги на ухвалу суду, що не
підлягає апеляційному оскарженню,
суддя-доповідач відповідно до цієї
норми та частини третьої статті 297 ЦПК
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті апеляційної скарги. Якщо
зазначені обставини будуть
встановлені після прийняття
апеляційної скарги до розгляду,
апеляційний суд постановляє ухвалу про
закриття апеляційного провадження у
справі за такою скаргою.

ОСОБА_6 додав до апеляційної скарги
документи, які підтверджують, що
рішення суду першої інстанції
стосується його прав та обов'язків як
спадкоємця першої черги після смерті
матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за законом
після смерті матері ОСОБА_7, його сестра
ОСОБА_8 звернулася до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, у тому числі земельної
ділянки, але за життя не оформила
спадщину. Оформити спадщину у
нотаріуса він не має можливості через
відсутність правовстановлюючих
документів, тому є підстави для
визнання за ним права власності на
спадщину.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_7 (а.с. 7).

Після смерті матері ОСОБА_7 відкрилася
спадщина на земельну ділянку, площею
0,0523 га, для ведення садівництва в СТ
«Мічурінець» за адресою: АДРЕСА_2, що
належала їй праві власності на
підставі державного акту про право
власності на земельну ділянку від 31
липня 1998 року (а.с. 8-9, 16-18).

29 липня 1999 року сестра позивача ОСОБА_3
- ОСОБА_8, звернулась до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини у вигляді вказаної земельної
ділянки, що підтверджується копією
спадкової справи №236/99 до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (а.с. 34-43).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла й позивачу
стало відомо, що спадщина на вказану
земельну ділянку оформлена не була.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України
встановлено обов'язок спадкоємця
звернутися до нотаріуса за видачею
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

Видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів про
належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.
23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 "Про
судову практику у справах про
спадкування", свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.
Особа може звернутися до суду за
правилами позовного провадження в разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину.

З урахуванням наведених положень
закону, право на спадщину мають особи,
які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством. Отже, за наявності умов
у спадкоємця для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, позовні вимоги про
визнання права на спадщину задоволенню
не підлягають. Особа може звернутися до
суду за правилами позовного
провадження в разі порушення,
невизнання або оспорювання її прав,
свобод чи інтересів, зокрема в разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 повинен був довести в
судовому засіданні ті обставини, на які
він посилався як на підставу своїх
вимог, а саме, те, що він у встановленому
порядку прийняв спадщину після смерті
матері ОСОБА_7

Однак в матеріалах справи немає
жодного доказу у підтвердженні того, що
позивач ОСОБА_3 звертався до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини й йому було
відмовлено в оформленні спадщини
нотаріусом.

В порушення ст.ст. 212, 213 214 ЦПК України
суд першої інстанції не перевірив чи
вчинив позивач ОСОБА_3 дії, що свідчать
про прийняття спадщини після смерті
матері у порядку, встановленому ЦК УРСР
(1963р.), який був чинний на той час, та не
дав належної оцінки наявним у справі
доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що апеляційний
суд має законні підстави для
встановлення обставин, що мають
значення для справи, та дослідження й
оцінки наявних у справі доказів та
доказів, наданих скаржником ОСОБА_6

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_3 з 26 грудня 1962 року
зареєстрований в встановленому
законом порядку та проживає у квартирі
АДРЕСА_3 (а.с. 25), його матір ОСОБА_7 була
зареєстрована та проживала за іншою
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37).

Після смерті матері позивач ОСОБА_3 не
звертався до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, з такою
заявою у встановлений законом строк, 29
липня 1999 року, звернулася її дочка
ОСОБА_8, була заведена спадкова справа
(а.с. 34-44).

Згідно із ст. 525 ЦК УРСР (1963р.), який був
чинним на час відкриття спадщини, часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця, а при оголошенні
його померлим - день, зазначений в
статті 21 цього Кодексу. Місцем
відкриття спадщини визнається останнє
постійне місце проживання спадкодавця
(стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно
невідоме, - місцезнаходження майна або
його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства
виникає лише у випадку неприйняття
спадщини іншими спадкоємцями, можуть
заявити про свою згоду прийняти
спадщину протягом строку, що залишився
для прийняття спадщини. Якщо строк, що
залишився, менше трьох місяців, він
продовжується до трьох місяців.

У частині 2 ст. 553 ЦК України зазначено,
що вважається, що відмовився від
спадщини також той спадкоємець, який не
вчинив жодної з дій, що свідчать про
прийняття спадщини (стаття 549 цього
Кодексу).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8
померла й у встановлений законом строк
- 10 червня 2010 року з заявою про
прийняття спадщини після її смерті
звернувся її син ОСОБА_6 (а.с. 64-69).

Листом державного нотаріуса Першої
одеської державної нотаріальної
контори Дудінової І.Д. від 29 листопада
2010 року та її постановою від 27 травня 2013
року ОСОБА_6 відмовлено у видачі
свідоцтва про права на спадщини у
зв'язку з ненаданням документів
підтверджуючих родинні стосунки між
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (а.с. 70, 98).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 22 квітня 2014 року позов
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про встановлення
факту, що має юридичне значення,
задоволено. Суд встановив, що ОСОБА_8,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є дочкою
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.
99-106).

Таким чином, оцінуючи вказані докази з
урахуванням положень ст. 212 ЦПК України,
колегія суддів приймає їх до уваги й
вважає, що спадковий спір фактично
виник між позивачем ОСОБА_3 та
скаржником ОСОБА_6, але суд першої
інстанції не встановив коло
спадкоємців й не вирішив питання про
залучення ОСОБА_6 до участі у справі, як
це передбачено ст. 33 ЦПК України.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційної інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що позивач ОСОБА_3 має право на захист
свого права у випадку його порушення
відповідачем, але в судовому засіданні
не доведено яким чином Київська
районна державна адміністрація
Одеської міської ради порушує або не
визнає його права на спадщину. Тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги є передчасними й не
підлягають судовому захисту.

Крім того, суд першої інстанції поклав
обов'язок по виконанню рішення суду на
орган виконавчої влади - Управління
Держкомзему у м. Одесі, який не був
залучений до участі у справі, що не
припустимо.

Отже, позивні вимоги ОСОБА_3 до
Київської районної державної
адміністрації Одеської міської ради є
незаконними, необґрунтованими й
задоволенню не підлягають.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

Колегія суддів вважає, що скаржником
ОСОБА_6 доведено, що позивач ОСОБА_3
порушує його права на спадщину, отже
скасування цього заочного рішення
забезпечує "справедливу рівновагу" між
інтересами суспільства та інтересами
ОСОБА_6, поновлює його право на
ефективний засіб юридичного захисту в
національному органі та на мирне
володіння майном, а також є дотриманням
справедливої рівноваги між інтересами
сторін у справі та положень ч. 1 ст. 6 та
ст. 13 Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини і ст. 1 ЦПК
України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 3, 33,
10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та
матеріального права, а саме, ст. ст. 549, 553
ЦК УРСР (1963р.), ст. ст. 15, 16, 392, 1297 ЦК
України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити,
заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 22 березня 2012 року
скасувати й ухвали нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради про визнання
права власності на спадщину відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік