Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
Білоцерківського національного
аграрного університету до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку без
надання іншого житлового приміщення,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Білоцерківський
національний аграрний університет
(далі - Білоцерківський НАУ) звернувся
до суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що
відповідачі на підставі спільного
рішення адміністрації і
профспілкового комітету університету
та ордера на тимчасове зайняття
приміщення були вселені та на даний час
проживають в АДРЕСА_1.

Враховуючи, що 31 серпня 2011 року ОСОБА_3
згідно ст. 38 КЗпП України було
звільнено з роботи за власним бажанням,
тому відповідно до ст. 132 ЖК УКРС
останній та члени його сім'ї повинні
були виселитися з гуртожитку у
добровільному порядку, однак цього не
зробили.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 лютого 2014 року, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 02 квітня 2014 року,
позов задоволено, виселено з кімнати
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати зазначені судові рішення,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до
протоколу засідання профкому
Білоцерківського НАУ від 18 травня 2007
року надано право аспіранту кафедри
паразитології та фармакології ОСОБА_3
зайняти в сімейному гуртожитку АДРЕСА_1
для проживання із сім'єю на період
навчання в аспірантурі.

18 травня 2007 року Білоцерківським НАУ
було видано ордер, на підставі якого
відповідачі вселилися до
вищезазначеної кімнати.

Наказом Білоцерківського НАУ від 28
грудня 2009 року ОСОБА_3 у зв'язку із
закінченням терміну навчання було
відраховано зі стаціонарної
аспірантури за державним замовленням
без представлення дисертації до
попереднього захисту з 28 грудня 2009
року.

Згідно з наказом від 31 грудня 2009 року
Білоцерківського НАУ ОСОБА_3 був
прийнятий на роботу в ННДЦ бригадиром
ферми з 05 січня 2010 року.

Наказом від 30 серпня 2011 року ОСОБА_3
було звільнено з роботи з 31 серпня 2011
року за власним бажанням згідно зі ст. 38
КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідно до ст. 132
ЖК УРСР та з урахуванням того, що ОСОБА_3
закінчив навчання, а також звільнився з
роботи за власним бажанням, він
підлягає виселенню з гуртожитку разом
із членами сім'ї, з якими поселявся до
гуртожитку.

Крім того, суди звертали увагу, що
відповідачам не може бути надано інше
жиле приміщення, оскільки обставини,
передбачені ст. 125 ЖК УРСР не
встановлені.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу
України, п. 2 Примірного положення про
гуртожитки (далі - Положення),
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року за
№ 208, жилі будинки реєструються як
гуртожитки у виконавчому комітеті
місцевої ради й призначаються лише для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період їх роботи або
навчання.

Згідно зі ст. 129 ЖК України на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Пунктом 17 Положення передбачено, що
вселення громадянами, які проживають у
приміщеннях, що перебувають у їх
відособленому користуванні, інших
членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх
дітей, в указані приміщення
допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Право користування жилим приміщенням
гуртожитку члена сім'ї (або колишнього
члена сім'ї) є похідним від права особи,
якій у встановленому законом порядку
виданий спеціальний ордер для
проживання на період його роботи.

Так, ст. 125 ЖК України, п. 41 Положення
визначено, що без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у ст.
124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо
робітники і службовці припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією за власним
бажанням, не може бути виселено певне
коло осіб, у тому числі пенсіонерів по
старості.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» зазначив,
що, вирішуючи спори про виселення з
гуртожитків, судам слід з'ясовувати,
крім інших питань, і питання щодо
видачі відповідно до Примірного
положення ордера на зайняття жилої
площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток
надано у зв'язку з роботою, слід
з'ясовувати вид трудового договору,
укладеного між позивачем і
відповідачем, і за яких підстав він був
припинений, маючи на увазі, що згідно зі
ст. 132 ЖК без надання іншого жилого
приміщення можуть бути виселені
сезонні, тимчасові працівники, які
припинили роботу, особи, які працюють
за строковим трудовим договором, а
також інші працівники, які звільнилися
за власним бажанням без поважних
причин, або звільнені за порушення
трудової дисципліни чи вчинення
злочину. При припиненні трудового
договору з інших підстав вони, як і
особи, перелічені в ст. 125 ЖК України,
можуть бути виселені лише з наданням
іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи оскаржувані у справі судові
рішення, суди не забезпечили повного
з'ясування обставин справи та дійшли
передчасного висновку про те, що
відповідачі підлягають виселенню із
гуртожитку, оскільки, як вбачається з
листа начальника відділу кадрів від 07
лютого 2014 року, ОСОБА_4 працює у
позивача на посаді старшого лаборанта
кафедри екології та біотехнології,
доказів припинення трудового договору
в матеріалах справи немає.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська