У х в а л а

іменем україни

09 липня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Гаркушинської сільської ради
Миргородського району Полтавської
області, ОСОБА_4 про визнання частково
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування та визнання недійсним
державного акта про право власності на
землю,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 26 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Гаркушинської
сільської ради Миргородського району
Полтавської області та ОСОБА_4, в якому
просив:

- визнати недійсним рішення від 28
квітня 2000 року 12 сесії 23
скликання Гаркушинської сільської
ради народних депутатів
Миргородського району Полтавської
області в частині передання
безкоштовно у приватну власність
земельної ділянки площею 0,46 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд ОСОБА_4;

- визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю,
виданий ОСОБА_4 14 січня 2013 року на
вищевказану земельну ділянку та
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 783.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що є власником
домоволодіння, яке розташоване по
АДРЕСА_2 та до складу якого входять два
гаражі 1985 та 1990 років забудови.

Вказав, що у липні 2013 року із
повідомлення Державної інспекції
сільського господарства України в
Полтавській області дізнався, що його
частина гаража розташована на
земельній ділянці ОСОБА_4

Позивач зазначив, що будівництво
гаража, а також і користування
відповідною частиною земельної
ділянки відбувалися за згодою
ОСОБА_4 ще до здійснення нею
приватизації землі.

Посилаючись на вищевикладене, просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, оскільки на час приватизації
ОСОБА_4 земельної ділянки акт
погодження суміжних меж він не
підписував; передання останній
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд площею 0,46 га на підставі рішення
12 сесії 23 скликання Гаркушинської
сільської ради Миргородського району
від 28 квітня 2000 року відбулося
з порушенням норм ч. 5 ст. 17 ЗК України (в
редакції на день прийняття
відповідного рішення); при винесенні
вказаного рішення не було враховано
даних бюро технічної інвентаризації; у
нього не вилучено частину земельної
ділянки, яка знаходилась у його
фактичному користуванні; у державному
акті зазначено площу земельної ділянки
більшу ніж у рішенні, на підставі якого
було видано цей державний акт; перед
видачею державного акта не було
відновлено межі земельної ділянки в
натурі (на місцевості) за наявними
планово-картографічними матеріалами
та не закріплено їх довгостроковими
межовими знаками.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 28 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним рішення 12 сесії 23
скликання Гаркушинської сільської
ради народних депутатів
Миргородського району Полтавської
області від 28 квітня 2000 року в частині
передання безкоштовно у приватну
власність ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 0,46 га для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ПЛ № 028800, виданий ОСОБА_4 14
січня 2003 року Гаркушинською сільською
радою Миргородського району
Полтавської області на земельну
ділянку площею 0,4626 га, яка розташована
на території Гаркушинської сільської
ради, із цільовим призначенням для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
ведення особистого підсобного
господарства, зареєстрований у Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 783.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 26 березня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено, рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 28 лютого 2014 року скасовано
та ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що позивач
дізнався про порушення свого права під
час проведення перевірки Державною
інспекцією сільського господарства
України в Полтавській області, тобто у
липні 2013 року, тому не пропустив строк
на звернення до суду з відповідним
позовом; крім того, місцевий суд
зазначив, що у матеріалах справи
відсутні будь-які належні докази, які б
підтверджували законність ухваленого
рішення в частині завищення норми
передання у власність ОСОБА_4 земельної
ділянки площею 0,46 га замість 0,25 га, а
також збільшення площі у виданому їй
державному акті до 0,4626 га і
доповнення в ньому цільового
призначення, не передбаченого
земельним законодавством (ведення
особистого підсобного господарства).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що
місцевим судом безпідставно не
застосовано строки позовної давності,
оскільки під час розробки технічної
документації зі складання державного
акта на право приватної власності на
землю ОСОБА_4 її межі
погоджувалися з усіма суміжними
землекористувачами, в тому числі і з
ОСОБА_3, а тому останньому з моменту
погодження меж було відомо про
приватизацію ОСОБА_4 її земельної
ділянки.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 є
власником домоволодіння, яке
розташоване по АДРЕСА_2, що
підтверджується свідоцтвом про право
особистої власності на вказане
домоволодіння (а. с. 6).

Зі змісту технічного паспорта на
вищезазначений житловий будинок
встановлено, що до його складу входять
два гаражі 1985 та 1990 років забудови (а. с.
10-12).

ОСОБА_4 є власником житлового будинку з
господарськими та побутовими
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування житлового будинку від 23
липня 1996 року, зазначений будинок межує
з будинковолодінням позивача (а. с. 7, 8).

Рішенням 12 сесії 23 скликання
Гаркушинської сільської ради
Миргородського району від 28 квітня 2000
року ОСОБА_4 передано безкоштовно у
приватну власність земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку
та господарських споруд площею 0,46 га (а.
с. 15, 56).

На підставі вищевказаного рішення
ОСОБА_4 14 січня 2003 року Гаркушинською
сільською радою видано державний акт
на земельну ділянку площею 0,4626 га із
цільовим призначенням для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
ведення особистого підсобного
господарства (а. с. 9).

Згідно з повідомленням Державної
інспекції сільського господарства
України в Полтавській області від 31
липня 2013 року ОСОБА_3 самовільно зайняв
та використовує земельну ділянку
площею 0,0007 га по АДРЕСА_1, яка на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ПЛ № 028800 належить ОСОБА_4 (а. с. 13).

Із долученого до матеріалів справи
акта про встановлення меж ділянки
(ділянок) в натурі від 12 жовтня 2000 року
встановлено, що межі переданої у
власність ОСОБА_4 земельної ділянки
погоджувалися з усіма суміжними
землекористувачами, в тому числі зі
ОСОБА_3 (а. с. 44).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд
апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов обґрунтованого
висновку про пропуск ОСОБА_3 строків
позовної давності на звернення до суду
з вказаним позовом, оскільки
останньому з моменту погодження меж як
суміжного землекористувача, тобто з 2000
року, було відомо про приватизацію
ОСОБА_4 її земельної ділянки.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду
Полтавської області від 26
березня 2014 року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 26 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська