У х в а л а

ІМенем УКраїни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Компаніївського
районного суду Кіровоградської
області від 27 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
сторони перебували з 1992 року по 2008 рік у
шлюбі, під час якого в порядку
приватизації набули право власності на
трикімнату квартиру АДРЕСА_1. Після
погіршення сімейних стосунків вона
залишила квартиру та стала проживати в
АДРЕСА_2, а відповідач проживає у
спірній квартирі. В зв'язку з її
небажанням проживати в спірній
квартирі разом з відповідачем просить
суд визначити частки у спільному
сумісному майні подружжя по Ѕ частині
кожного, визнати право власності за
відповідачем на належну позивачу
частку та стягнути з ОСОБА_4 грошову
компенсацію належної їй 1/2 частки
квартири у розмірі 85257 грн, оскільки
квартира є неподільною і спільне
користування нею неможливе.

Рішеням Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 27
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 січня 2014
року, позов задоволено частково.
Визначено, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1, як спільній сумісній
власності подружжя, складають по Ѕ
частині та залишено зазначене майно у
їх спільній частковій власності.
Вирішено питання про стягнення
судового збору. У задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить рішення суду першої інстанції
змінити, а ухвалу апеляційного суду
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
посилаючись на ст. 365 ЦК України,
виходив із того, що спірна квартира не
може бути поділена в натурі, сторони
заперечували можливість сплати
вартості Ѕ частки спірного майна,
посилаючись на відсутність коштів та
доходів, з аналізу норм ст. ст. 364, 365 ЦК
України випливає висновок, що
присудження грошової компенсації
особі, яка бажає виділу за її частку в
спільному майні, можливе лише за
взаємною згодою всіх співвласників.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що сторони з 14
березня 1992 року по 1 вересня 2008 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно свідоцтва про право власності №
20, виданого Компаніївською селищною
радою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
приватної власності належить квартира
АДРЕСА_1.

Згідно ст. ст. 21, 24, 41 Конституції
України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, в тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Виходячи з цих
положень, правовий режим спільної
часткової власності визначається
главою 26 ЦК України з урахуванням
інтересів усіх її учасників. Володіння,
користування і розпорядження
частковою власністю здійснюється за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності згоди спір вирішується
судом. Незалежно від розміру часток
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364
ЦК України кожен із співвласників
спільної часткової власності має право
на виділ у натурі частки, що є у
спільній частковій власності.

За неможливості такого
виділу у зв'язку з неподільністю речі
(ч. 2 ст. 183 ЦК України) співвласник, який
бажає виділу, має право на одержання
від інших співвласників грошової або
іншої матеріальної компенсації
вартості його частки.

Виходячи з аналізу
зазначеної норми у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції
України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України
передбачене частиною другою цієї норми
право співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому його праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, обов'язковість
згоди інших співвласників на такий
виділ не встановлена та не ставиться
право співвласника на виділ у
залежність від згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

Таким чином, аналізуючи положення ст.
ст. 364 і 365 ЦК України, суд апеляційної
інстанції дійшов помилкового висновку
про необхідність обов'язкової взаємної
згоди сторін на присудження грошової
компенсації співвласнику, що
виділяється, оскільки зазначені норми
регулюють різні правовідносини: першою
з них визначено порядок припинення
спільної часткової власності на вимогу
власника, що бажає реалізувати право на
виділ своєї частки; іншою -
правовідносини щодо припинення на
вимогу інших співвласників майна права
особи на частку в спільній власності за
відсутності на це її згоди й бажання.

Судами відмінності
зазначених правових норм та їх
спрямованість і зміст не враховані;
безпідставно застосована до
правовідносин сторін норма ст. 365 ЦК
України, а при застосуванні ч. 2 ст. 364 ЦК
України неправильно витлумачені
положення цієї норми, що призвело до
неправильного її застосування й
ухвалення незаконних судових рішень.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги
на те, що відповідач вимог про сплату
йому грошової компенсації не заявляв, а
висновок про використання позивачем
свого права на шкоду іншим
співвласника є передчасним.

Сама по собі реалізація наданого
співвласнику чинним законодавством
права не може свідчити що таке
використовується на шкоду іншим
співвласникам.

Наведені порушення норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, в зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 27
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 30 січня 2014 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді:С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І.
Наумчук О.В. Ступак