Провадження №2/521/2085/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Роїка Д.Я.,

при секретарях - Чайковської О.В.,
Гречко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Малиновського
районного суду м. Одеси з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у
розмірі 80 200 грн. Обґрунтовуючи позов,
позивачка послалась на Договір
купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_3, реєстр. № 3430 від 04.12.2013року, та
зазначила, що згідно цього Договору
відповідачка отримала від ОСОБА_4 348 300
грн., і повинна була сплатити позивачці
80 200 грн. Але, відповідачка не виконала
своїх договірних зобов'язань, та гроші
не повернула. На підставі ст.ст.
625,1046,1047,1049,1050 ЦК України позивач
просить суд стягнути на її користь з
відповідача суму боргу у розмірі 80 200
грн., та суму судового збору.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні підтримали позовні
вимоги, та просили позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечувала проти позову,
та просила у його задоволенні
відмовити з підстав, викладених у
запереченні на позов.

В останнє судове засідання позивач та
її представник не з'явилися, про час і
місце розгляду справи належним чином
повідомлені. Представник позивача в
судове засідання надала суду заяву про
перенесення слухання справи на іншу
дату, у зв'язку із зайнятістю в
апеляційному суду Одеської області.

Представник відповідача надала суду
заяву, в якій просить визнати неявку
позивача та її представника
неповажною, та розглядати справу в їх
відсутності, та просила відмовити в
позові, доводи, викладені в запереченні
на позов повністю підтримає. Також
зазначила, що представником позивача
не надано суду належних доказів того,
що вона зайнята в Апеляційному суді
Одеської області на час судового
засідання.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача, свідків, з'ясувавши
обставини справи, дослідивши зібрані
по справі докази та письмові матеріали
цивільної справи, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін та інших обставин, що мають
істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 є рідними сестрами. Після смерті
батька вони успадкували, в рівних
частках, однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

04 грудня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_5, що виступали як продавці в
рівних частках кожна, та ОСОБА_4, що
виступала як покупець, був укладений
Договір купівлі-продажу однокімнатної
квартири АДРЕСА_1, який був нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрований в
реєстрі за № 3430.

Згідно з п. 2 Договору, за домовленістю
сторін продаж квартири вчинено за 348 300
грн., які Продавці одержали в рівних
частках кожна від Покупця до
підписання Договору. Підписання
Договору свідчить про те, що розрахунок
за продану квартиру здійснений
повністю та про відсутність претензій
до Покупця по оплаті з боку Продавців.

Пунктом 7 Договору сторони підтвердили,
що договір не є фіктивним, удаваним і
відповідає дійсним намірам.

Договір купівлі-продажу підписаний
особисто всіма сторонами Договору у
присутності нотаріуса, особи сторін
встановлено, їх дієздатність
перевірено.

Заперечуючи проти отримання позивачем
від відповідача своєї частки від
продажу квартири, представником
позивача було заявлено клопотання про
виклик свідків.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5, що також була стороною Договору
купівлі-продажу квартири, пояснила
суду, що 04.12.2013 року вона та її рідні
сестри - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продали
належну їм квартиру, успадковану від
батька. До підписання Договору
купівлі-продажу квартири, вона, позивач
та відповідач у приміщені банку
отримали від покупця ОСОБА_4 по 116 000
грн. кожна вартості своєї частки
квартири. Після закінчення оформлення
угоди у нотаріуса, віддавши всі гроші
її чоловіку ОСОБА_7, вони поїхали до неї
додому відсвяткувати продаж квартири.
Там, між її сестрами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
виникла суперечка з приводу отриманих
грошей. При цьому, відповідач забрала
частину грошей позивачки у розмірі 100
000 грн., мотивуючи це наявністю боргу з
боку позивача, та поїхала. З цього
приводу, свідок пояснила, що дійсно між
її сестрами ще 18 років потому виникли
грошові відносини у розмірі
еквівалентній 10 000 дол. США.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду що позивач
та відповідач є рідними сестрами його
дружини. 04.12.2013 року він поїхав з ними
оформлювати угоду по продажу належної
його дружині та її сестрам квартири.
Після завершення справ у нотаріуса,
його дружина та її сестри віддали йому
по 116 000 грн. кожна, отриманих від
продажу квартири. Приїхавши додому, та
відсвяткувавши зазначену угоду, він
залишив сестер наодинці. Почувши лайку,
він зрозумів, що між сестрами виникла
сварка з приводу грошей. Після цього,
відповідачка, забравши гроші, поїхала.

З пояснень свідків вбачається, що
Договір купівлі-продажу квартири був
повністю виконаний сторонами у момент
підписання, і кожна з продавців, у тому
числі і позивачка, отримала від покупця
свою частку від вартості проданої
квартири у розмірі 116 000 грн., що
повністю спростовує викладенні в
позові твердження, про те, що гроші за
договором в сумі 348 300 грн. отримала
ОСОБА_2

Крім того, підписуючи особисто у
нотаріуса Договір купівлі-продажу
квартири, позивачка своїм підписом
сама підтвердила, що вона отримала свою
частку грошових коштів за продаж
квартири.

Не знаходить також свого підтвердження
твердження позивача, щодо обов'язку
відповідача сплатити 80 200 грн. за
Договором купівлі-продажу, оскільки
зазначений Договір взагалі не містить
будь-яких умов, які б регламентували
будь-які відносини між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, у тому числі стосовно грошових
зобов'язань останньої.

Між тим, посилаючись на ст. ст.
625,1046,1047,1049,1050 ЦК України, позивач
просить стягнути з відповідача суму
боргу у розмірі 80 200 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625 ЦК
України.

Як вбачається зі змісту зазначених
статей, вони регламентують відносини,
що виникають з договорів позики.

Однак, позивачем не надано жодного
доказу укладення такого договору,
надання відповідачеві грошей та
виникнення будь-яких боргових
зобов'язань.

Що стосується пояснень свідків з цього
приводу, то суд зазначає, в даному
випадку не допускаються свідчення
свідків, як засіб доказування
виникнення між сторонами грошових
зобов'язань.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо за
своїм внутрішнім переконанням.
Результати оцінки доказів
відображаються в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті. Крім того, у
відповідності до ч.1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків. За змістом пункту 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" не може доводитися
свідченням свідків виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, прямо
визначені у Цивільному кодексу
України, зокрема у частині другій
статті 937 ЦК України, частині третій
статті 949 ЦК України.

Крім того, суд встановлює наявність або
відсутність обставин, якими
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення сторони, на підставі
доказів, які містять інформацію щодо
предмета доказування, як зазначено у
частині першій статті 57 ЦПК України,
частині першій статті 58 ЦПК України.

Виходячи з вищевказаного суд вважає, що
відсутність договору позики,
укладеного між сторонами, або розписки
відповідача в отриманні грошової суми
в борг спростовує всі доводи, викладені
в позові, а пояснення свідків з цього
приводу в даному випадку є
недопустимим доказом у справі.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог позивачем до суду надано не було.

У разі, якщо на думку позивачки ОСОБА_1
особи без її згоди неправомірно
заволоділи її грошовими коштами,
остання не позбавлена можливості
звернутися до правоохоронних органів з
заявою для проведення перевірки цих
обставин, що на момент розгляду справи
не було зроблено.

Враховуючи все вищезазначене, та
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 84, 208,
209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу у розмірі 80200,00
гривень - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції, шляхом
подачі в десятиденний строк з дня
проголошення рішення, апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: