Ухвала іменем україни09 липня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого: Макарчука М.А.,
суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,
Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
м. Іллічівська Одеської області в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя особа
приватний нотаріус Іллічівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
КП «Бюро технічної інвентаризації»)
про визнання угоди купівлі-продажу
недійсною та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності та виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах
та за довіреністю ОСОБА_3 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 07 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 19 лютого 2014 року, в с т а н о
в и л а: ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4, в якому просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 16 серпня 2005 року між нею та
відповідачем, посвідчений приватним
нотаріусом Іллічівського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 6252,
посилаючись на те, що такий договір
вона уклала під впливом обману з боку
сторонніх осіб, які тимчасово
проживали в її квартирі, продавати
квартиру вона не мала наміру і на час
укладення договору не усвідомлювала
значення своїх дій. Прокурор м.
Іллічівська також подав заяву в
інтересах ОСОБА_3 та просив визнати
недійсним той же договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1,
обґрунтовуючи вимоги тим, що невідомі
особи, які тимчасово проживали в
квартирі ОСОБА_3 обманним шляхом
заволоділи грошовими коштами за
продану ОСОБА_3 квартиру, під час
укладання договору ОСОБА_3
неправильно зрозуміла предмет та умови
угоди, що вплинуло на її волевиявлення.
ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов і
просила визнати дійсним вказаний
договір купівлі-продажу, визнати за нею
право власності на квартиру АДРЕСА_1, та
виселити ОСОБА_3 із зазначеної
квартири, посилаючись на те, що вона на
законних підставах стала власником
квартири, повністю розрахувалася за
неї, форма угоди купівлі-продажу
повністю відповідає вимогам закону,
однак ОСОБА_3 відмовляється звільнити
квартиру.Рішенням Іллічівського
міського суду Одеської області від
07 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
19 лютого 2014 року позовні вимоги
прокурора м. Іллічівська
Одеської області залишено без
задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності та виселення -
задоволено. Договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 16 серпня 2005
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Іллічівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за № 6252 -
визнано дійсним. Визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4. Виселено ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1. У касаційній скарзі ОСОБА_6 в
інтересах та за довіреністю
ОСОБА_3 просить рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від 07
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
19 лютого 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення цим судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Рішення суду першої та
апеляційної інстанції цим вимогам не
відповідають, оскільки повною мірою не
перевірені доводи викладені
прокурором м. Іллічівська у позовній
заяві, а пізніше у апеляційній скарзі
щодо можливості надавати суду докази,
якими обґрунтовуються позовні
вимоги.Так, судами попередніх
інстанцій встановлено, що 16 серпня 2005
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Іллічівського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 6252. При
укладенні договору ОСОБА_4 передала, а
ОСОБА_3 прийняла 26400 грн, що
підтверджується показаннями сторін та
третьої особи. Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_3 та
задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
квартири від 16 серпня 2005 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був
виконаний у відповідності зі ст. 203 ЦК
України, із дотриманням усіх
необхідних вимог для дійсності угоди, а
доводи ОСОБА_3 та прокурора м.
Іллічівська щодо заявлених ними вимог
не підтверджуються жодними доказами по
справі і спростовуються висновком
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи № 917 від 19 вересня
2007 року про те, що за своїм психічним
станом ОСОБА_3 могла правильно
усвідомлювати характер дій, які вона
виконувала, природу правових дій, права
та обов'язки сторін, які передбачались
вказаним договором. Проте повністю
погодитися з такими висновками не
можна. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11,
ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.Суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 цього ж
кодексу якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. Якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.Відповідно
до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину. Із
позовної заяви вбачається, що
обґрунтовуючи вимоги про визнання
недійсним спірного правочину
позивачка посилалася на те, що в 02
серпня 2005 року вона здала в оренду свою
квартиру двом незнайомим жінкам.
Перед укладанням договору вказані
особи дали їй випити сік з невідомою
речовиною. Внаслідок вживання
невідомої речовини вона була введена у
стан, коли не розуміла значення своїх
дій і не могла керувати ними. Крім того,
зазначила що саме перебування її у
стані, коли вона не розуміла значення
своїх дій і не могла керувати ними,
стало підставою для укладання спірного
правочину на вкрай невигідних для неї
умовах. Отже вимоги про визнання
правочину недійсним заявлені
позивачем з підстав, передбачених ч. 1
ст. 215, ст. ст. 229, 230 та 233 ЦК України.
Разом з тим зміст рішень судів
попередніх інстанцій свідчить про те,
що позовні вимоги про визнання
недійсним спірного правочину з
підстав, встановлених ст. ст. 229, 230 та 233
ЦК України взагалі не розглядалися і
обставини про обман позивачки і про
укладання нею договору на вкрай
невигідних для неї умовах судами не
з'ясовувалися. Не повністю перевірені
судами і доводи позивачки про
відсутність її вільного волевиявлення
на укладання договору. Так поклавши в
основу судового рішення висновок
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи № 917 від 19 вересня 2007 року
про те, що позивачка за своїм психічним
станом могла розуміти значення своїх
дій і керувати ними, суди не звернули
увагу на те, що доводи позивачки
ґрунтувалися на обставинах про
застосування до неї невідомих речовин,
які вплинули на неправильну оцінку нею
вчинюваних дій, а не на обставинах про
наявність психічних захворювань.
Внаслідок помилки у предметі
доказування, суди безпідставно
відмовили прокурору у призначенні по
справі комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи,
фактично позбавивши сторону
цивільного процесу довести ті
обставини, на які вона посилалась як на
підставу своїх вимог. В порушення
принципу змагальності, суд першої
інстанції, а в подальшому і суд
апеляційної інстанції, відмовили у
задоволенні клопотань прокурора м.
Іллічівська про призначення по справі
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи,
фактично позбавивши сторону
цивільного процесу довести ті
обставини, на які вона посилалась як на
підставу своїх вимог. На з'ясування
вказаних обставин звертав увагу і
Верховний Суд України скасовуючи 21
січня 2009 року попередні судові рішення
і направляючи справу на новий розгляд.
Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду апеляційний суд не звернув уваги
на доводи апеляційної скарги про
неповне з'ясування всіх обставин у
справі і на неврахування місцевим
судом висновків і мотивів, з яких
Верховним Судом України ухвалою від 21
січня 2009 року були скасовані рішення по
даній справі, та сам припустився цих же
помилок. З огляду на те, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судами
не встановлені, то ухвалені судові
рішення підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції. Керуючись
статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у х в а л и л а:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах та
за довіреністю ОСОБА_3
задовольнити.Рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від 07
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
19 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції. Ухвала
оскарженню не підлягає.Головуючий:

Макарчук М.А. Судді:
Леванчук А.О.

Маляренко А.В.

Нагорняк В.А.

Писана Т.О.