У х в а л а

10 листопада 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним, визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним вище позовом
посилаючись на те, що він перебував із
ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з 22
вересня 2001 року і проживав разом із нею
у квартирі АДРЕСА_1, яка належала на
праві власності ОСОБА_5 та її дочці.
Згодом він з дружиною прийняв рішення
про інвестування в будівництво, і в
липні 2002 року ЗАТ СПіКЦ «Одісей» та
матір'ю його дружини - ОСОБА_3 формально
було укладено договір про
співробітництво в інвестування
будівництва житлового будинку АДРЕСА_2.
За умовами договору про
співробітництво інвестор, який
фінансує будівництво, отримує у
вказаному будинку трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2, площею 81,81 кв.м.
Загальна сума інвестування склала 139 503
грн. Зазначав, що він
військовослужбовець і на час укладання
вказаного договору перебував на
квартирному обліку. Зазначає, що хоча
договір укладено з ОСОБА_3, проте
остання не робила внесків за договором.
Всі кошти сплачувались ним та дружиною
в період шлюбу, а частина коштів була
передана його матір'ю - ОСОБА_6 (які
отримані від продажу однокімнатної
квартири). У 2011 році шлюб між ним та
ОСОБА_5 було розірвано, і остання
вивезла з квартири його речі.

Посилаючись на те, що договір про
співробітництво в інвестування
будівництва мав фіктивний характер,
просив визнати його недійсним в
частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора,
визнати майно спільним майном подружжя
та визнати право власності на Ѕ частину
спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір про
співробітництво в інвестування
будівництво від 9 липня 2002 року в
частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину спірної квартири. В решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 1 квітня 2014 року, рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 липня 2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 1 квітня 2014 року скасовано,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 листопада 2013 року залишено
в силі.

У поданій заяві ОСОБА_3 просить
переглянути ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм закону, що потягло ухвалення
різних за змістом рішень у подібних
правовідносинах. Так, заявник зазначає,
що судами касаційної інстанції
неоднаково застосовані норми ст. 234 ЦК
України.

Згідно із ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

На підтвердження своїх доводів заявник
долучив до заяви копії ухвал та рішень
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 вересня 2011 року, від 27
лютого 2013 року, від 27 грудня 2013 року,
від 20 листопада 2013 року, від 13 листопада
2013 року, від 2 жовтня 2013 року, від 4
вересня 2013 року, від 27 березня 2013 року,
від 10 квітня 2013 року, від 20 березня 2013
року, від 9 липня 2014 року, від 23
квітня 2014 року, від 16 квітня 2014 року, від
12 лютого 2014 року, від 30 травня 2011
року, від 3 грудня 2012 року, від 27
листопада 2013 року, від 27 лютого 2013 року,
від 25 червня 2014 року, від 10 липня 2014
року, від 21 вересня 2011 року, від 27
червня 2012 року, від 15 травня 2014 року, від
16 лютого 2011 року, від 5 червня 2013 року,
від 23 квітня 2014 року, копії постанов
Вищого господарського суду України від
1 лютого 2007 року, від 25 квітня 2007 року,
від 27 березня 2007 року, від 18 листопада
2008 року, від 18 січня 2007 року, від 5 грудня
2006 року.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

При постановленні ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 липня 2014 року, суд,
погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, виходив з того, що договір
від 9 липня 2002 року №33 про
співробітництво по інвестуванню
будівництва жилого будинку, укладений
між ЗАТ СПіКЦ «Одіссей» (БМУ-11), як
підрядником, та ОСОБА_3, як інвестором,
був укладений без наміру створення
правових наслідків, обумовлених цим
правочином, а тому є фіктивним в
частині набуття прав інвестора ОСОБА_3,
і має бути визнаний недійсним в цій
частині. Також установлено, що ОСОБА_3
ніяких внесків грошових коштів в
інвестування будівництва не
здійснювала, після завершення
будівельних робіт у спірну квартиру не
вселилася, чим фактично не виконала
пункт договору про прийняття квартири
після вводу житлового будинку в
експлуатацію.

Зі змісту доданих до заяви копій ухвал
та рішень Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 вересня 2011
року, від 27 лютого 2013 року, від 27 грудня
2013 року, від 20 листопада 2013 року, від 13
листопада 2013 року, від 2 жовтня 2013 року,
від 4 вересня 2013 року, від 27 березня 2013
року, від 10 квітня 2013 року, від 20 березня
2013 року, від 9 липня 2014 року, від 23 квітня
2014 року, від 16 квітня 2014 року, від
12 лютого 2014 року, від 30 травня 2011 року,
від 3 грудня 2012 року, від 27
листопада 2013 року, від 27 лютого 2013 року,
від 25 червня 2014 року, від 10 липня 2014
року, від 21 вересня 2011 року, від 27
червня 2012 року, від 15 травня 2014 року, від
16 лютого 2011 року, від 5 червня 2013
року, від 23 квітня 2014 року, копій
постанов Вищого господарського суду
України від 1 лютого 2007 року, від 25
квітня 2007 року, від 27 березня 2007 року,
від 18 листопада 2008 року, від 18 січня 2007
року, від 5 грудня 2006 року на які заявник
посилається як на підставу перегляду
судового рішення, вбачається
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Зокрема, в ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 грудня 2012 року, від 27
листопада 2013 року, від 27 лютого 2013 року,
від 25 червня 2014 року, від 10 липня 2014
року, від 23 квітня 2014 року, постановах
Вищого господарського суду України від
18 листопада 2008 року, від 18 січня 2007 року,
від 5 грудня 2006 року містяться
висновки, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину, тоді як в ухвалі суду, про
перегляд якої подано заяву, правочин
визнаний фіктивним лише в частині
набуття прав інвестора ОСОБА_3

Також в ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 квітня 2013 року, від 16 квітня
2014 року, від 12 лютого 2014 року, від
20 березня 2013 року, від 14 вересня 2011 року,
від 27 лютого 2013 року, від 9 липня 2014 року,
від 27 грудня 2013 року, від 20 листопада 2013
року, від 13 листопада 2013 року, від
23 квітня 2014 року, від 2 жовтня 2013 року,
4 вересня 2013 року, від 5
червня 2013 року, від 27 березня 2013 року
містяться висновки про те, що сторонами
не вчинено жодних дій на виконання
фіктивного правочину, тоді як ОСОБА_3
вчинили дії щодо виконання правочину, а
саме здійснила реєстрацію права
власності спірної квартири.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що наведені у заяві
доводи вказують на неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, що
згідно вимог ст. 355 ЦПК
України є підставою для перегляду
судових рішень.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що вказана справа підлягає
допуску до провадження.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за заявою ОСОБА_3
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним, визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності.

Ухвалу про допуск справи до
провадження разом із заявою про
перегляд судового рішення та доданими
до неї документами надіслати до
Верховного Суду України, а копію ухвали
разом із копіями заяв - особам, які
беруть участь у справі

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

судді:
О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко