У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука
В.М.,Дербенцевої Т.П., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
стягнення кредитної заборгованості; за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 18
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 09
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення з
останнього заборгованість за
кредитним договором, укладеним між
сторонами у справі 04 серпня 2011 року.

Позивач посилався на те, що порушення
кредитних зобов'язань відповідачем
призвело до виникнення кредитної
заборгованості, яка станом на 20
листопада 2013 року становить 38 727 грн 40
коп. і складається з наступного:

- 5 333 грн 51 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 7 грн 53 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом;

- 2 186 грн 95 коп. - заборгованість по
комісії за користування кредитом;

- 28 879 грн 06 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором;

- 500 грн - штраф (фіксована частина);

- 1 820 грн 35 коп. - штраф (процентна
складова).

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» та просив суд визнати
недійсним вказаний вище кредитний
договір, оскільки при його укладенні не
було дотримано письмової форми його
вчинення.

Зазначив, що в його заяві від 04 серпня
2011 року, вказано що він ознайомлений з
Умовами та правилами надання послуг
банком, однак його підпис під даним
текстом відсутній, як не має його
підпису і під Умовами та правилами
надання послуг банком.

Крім того, ОСОБА_6 посилається на те, що
банк не виконав інших умов
законодавства, не давши йому перед
укладанням спірного договору всієї
інформації згідно п. 2 ст. 12 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг». Відповідач свідомо не надав
йому повну необхідну, достовірну
інформацію про товар (роботи, послуги) у
доступній наочній формі, яка б
забезпечувала можливість дійсно
компетентного вибору, чим ввів його в
оману.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 18 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 квітня
2014 року, первісний позов задоволено, в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 38 727 грн
40 коп. заборгованості за кредитним
договором від 04 серпня 2011 року, яка
складається з наступного:

- 5 333 грн 51 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 7 грн 53 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом;

- 2 186 грн 95 коп. - заборгованість по
комісії за користування кредитом;

- 28 879 грн 06 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором;

- 500 грн - штраф (фіксована частина);

- 1 820 грн 35 коп. - штраф (процентна
складова),

та стягнуто понесені судові витрати, а
саме 387 грн 27 коп. сплаченого судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалити у справі нове рішення про
відмову в первісному позові та
задоволення зустрічних позовних вимог,
посилаючись на порушення судами обох
інстанцій норм процесуального права і
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 04
серпня 2011 року між сторонами у справі
було укладено кредитний договір, який
складається з заяви позичальника та
Умов і правил надання банківських
послуг.

За цим договором публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - банк) надав ОСОБА_6
(далі - позичальник) 6 тис. грн
кредиту строком на 6 місяців (по 03
серпня 2014 року включно), а позичальник
зобов'язався повернути кредит,
сплатити проценти, винагороди, комісії
зазначені в заяві та Умовах і правилах
надання банківських послуг.

З наданого банком розрахунку
заборгованості (а. с. 3-4) вбачається, що
станом на 20 листопада 2013 року в
позичальника існує кредитна
заборгованість загальним розміром 38 727
грн 40 коп., в тому числі:

- заборгованість по тілу кредиту в
розмірі 5 333 грн 51 коп. нарахована за
період прострочення з 24 лютого 2012 року
по 20 листопада 2013 року;

- заборгованість по процентам за
користування кредитом в розмірі 7 грн 53
коп. нарахована за період прострочення
з 26 листопада 2011 року по 20
листопада 2013 року;

- заборгованість по пені в розмірі 28 879
грн 06 коп. нарахована за період
прострочення з 08 листопада 2011 року по 20
листопада 2013 року;

- заборгованість з комісії за
користування кредитом в розмірі 2 186 грн
95 коп. нарахована за період
прострочення з 19 січня 2012 року по 20
листопада 2013 року;

- штраф в розмірі 500 грн - фіксована
частина;

- штраф в розмірі 1 820 грн 35 коп. -
процентна складова.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позовних вимог банку та
відмову в позові позичальника кредиту,
суд першої інстанції виходив з
доведеності того, що позичальник не
повернув банку кредитну
заборгованість згідно вказаних вище
розрахунків банку, а також
обґрунтованості первісних позовних
вимог, на підставі ст. ст. 526, 1054, 626, 629 ЦК
України і умов укладеного між
сторонами договору.

Разом з тим, відмовляючи в позові
ОСОБА_6, районний суд керувався тим, що
укладений між сторонами кредитний
договір є договором приєднання (ст. 634
ЦК України) і сторонами спору дотримано
письмової форми його укладення.

Крім того, зустрічний позов
обґрунтовано недотриманням письмової
форми укладення кредитного договору
(ст. 1055 ЦК України - нікчемний правочин),
а за правилами ч. 2 ст. 215 ЦК України
визнання такого договору недійсним не
вимагається. Застосовуються лише
наслідки недійсності правочину, чого
позичальник від суду не вимагав.

Друга підстава за якою ОСОБА_6, просив
визнати укладений з ним кредитний
договір недійсним, зазначена як
укладення правочину під впливом обману
(ч. 1 ст. 230 ЦК України). Суд першої
інстанції дійшов до висновків про
недоведеність та необґрунтованість
зустрічного позову з цих підстав.

З такими висновками погодився і
апеляційний суд при розгляді справи в
апеляційному порядку.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційним судом вимоги вказаної вище
норми процесуального права не
дотримано та ухвалено у справі
передчасне судове рішення про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою (правова
позиція Верховного Суду України
викладена в постанові від 06 листопада
2013 року в справі № 6-116цс13).

Як зазначено вище, при задоволенні
первісних позовних вимог банку, судом
першої інстанції стягнуто з
позичальника в тому числі і
заборгованість по пені в розмірі 28 879
грн 06 коп. нараховану за період
прострочення з 08 листопада
2011 року по 20 листопада 2013 року, тобто за
строк, що перевищує останні 12 місяців
перед зверненням кредитора до суду.
Період за який банком нараховано і
судом першої інстанції стягнуто штраф
в розмірі 1 820 грн 35 коп.
(процентна складова) визначити
неможливо, оскільки надані банком
розрахунки заборгованості не містять
даних про нарахування такого виду
штрафних санкцій.

Таким чином, апеляційний суд, при
перевірці законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, не врахував правових
висновків Верховного Суду України
викладених в постанові від 06 листопада
2013 року в справі № 6-116цс13 щодо
стягнення неустойки (пені, штрафу) в
межах 12 місяців перед зверненням
кредитора до суду, чим порушив норми ст.
360-7 ЦПК України.

Крім того, наявні у матеріалах справи
Умови і правила надання банківських
послуг не містять доказів щодо дати їх
затвердження та чинності саме в такій
редакції на час підписання ОСОБА_6
заяви (кредитного договору). Банком, у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, доказів на підтвердження
факту ознайомлення позичальника під
час укладення кредитного договору саме
з тією редакцією Умов і правил надання
банківських послуг, копія яких
міститься в матеріалах справи, не
надано, незважаючи на те, що між
сторонами з цього приводу існує спір.

При вирішенні спору, в тому числі щодо
правильного нарахування кредитної
заборгованості, встановлення підстав
та порядку її стягнення, перевірці
доводів позивача за зустрічним позовом
щодо законності оскаржуваного
кредитного договору, суттєве значення
має правовий аналіз Умов і правил
надання банківських послуг саме в тій
редакції, з якою ознайомлювався
позичальник під час укладення
кредитного договору.

При встановленні факту наявності,
розміру, періоду стягнення
заборгованості за кредитним договором
суди повинні врахувати в тому
числі правову позицію, викладену у
постановах Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13
та від 19 березня 2014 року в справі №
6-14цс14.

У порушення вимог ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд не перевірив належним
чином законності і обґрунтованості
рішення суду першої інстанції та
допустив ухвалення судового рішення
яке ґрунтується на припущеннях та не
відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК
України. За таких обставин, оскаржуване
в касаційному порядку судове рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 квітня
2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька Т.П. Дербенцева В.М.
Колодійчук І.М. Фаловська