АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7119/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 619/3426/14-ц
Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: захист прав споживача
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді
- КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії
- ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ГАЛЬЯНОВОЇ І.Г.

за участю секретаря
- Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на ухвалу Дергачівського
районного суду Харківської області від
28 серпня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист прав
споживача, покладення зобов'язання на
відповідача, стягнення суми у розмірі
6399,16 грн.,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дергачівського районного суду
Харківської області від 28 серпня 2014
року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про
забезпечення позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою
ОСОБА_3 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просила скасувати
ухвалу суду першої інстанції від 28.08.2014
року; накласти арешт на майно і грошові
кошти фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, із чого
б вони не складалися та у кого б вони не
знаходилися; також просила заборонити
ОСОБА_4, громадянину України, виїзд за
межі території України до повного
розгляду і прийняття судового рішення
за цивільною справою №619/3426/14-ц.

Стверджує, що заява про забезпечення
позову відповідає ст. 151 ЦПК України,
оскільки в ній зазначено причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов, вид забезпечення позову, який
належить застосувати з обґрунтуванням
його необхідності та інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

Посилаючись на ст. 1 ЦПК України
наголошує, що провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
закону, а отже, Постанова Пленуму
Верховного Суду України не є законом,
оскільки згідно зі с.75 Конституції
України єдиним органом законодавчої
влади в Україні є Парламент, тобто
Верховна Рада України.

Зазначає, що в ухвалі суду є посилання
на те, що в заяві позивач не
конкретизував майно та грошові кошти,
на які потрібно накласти арешт, а також
їх місце знаходження, проте вказує, що
дійсно не знає про склад майна
відповідача та не може це знати,
оскільки не має відповідних
повноважень отримувати інформацію,
подавати запити до відповідних
місцевих органів, бо цими
повноваженнями наділені державні
виконавці.

Крім того вказує, що в заяві вказано
ідентифікаційний номер відповідача та
достатньо даних для з'ясування
інформації щодо складу майна
відповідача та накладення на нього
арешту.

Вважає, що ухвала є незаконною,
оскільки відсутність відомостей про
склад майна відповідача не є законною
підставою для відмови у забезпеченні
позову шляхом накладення арешту, а
також жодним законодавчим актом такої
підстави не передбачено.

Звертає увагу, що відповідач ігнорує
звернення позивача, не отримує
кореспонденцію та судові повістки,
тому є реальна загроза утруднення та
невиконання можливого рішення суду про
задоволення позову, оскільки це
свідчить про ухилення відповідача від
участі в судовій справі і
відповідальності. Відмова у частині
заборони виїзду відповідача за межі
України мала б місце при
добросовісному користуванні своїми
правами відповідачем, тому цей вид
забезпечення позову є співмірним. Крім
того, чим керувався суд визначаючи його
не співмірність невідомо, адже
відповідної норми закону в ухвалі не
вказано.

Крім того зазначає, що суд не прийняв до
уваги положення ч.6 ст.153 ЦПК України.

У зв'язку з вищенаведеним, вона зазнала
витрат на придбання ноутбуку, а також
зазнає моральних страждань з приводу
цього спору, тому хоче мати гарантії
забезпечення її позову.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи апеляційної скарги та,
дослідивши матеріали справи, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд
першої інстанції виходив з того, що
заява про забезпечення позову повинна
бути обґрунтованою, вид забезпечення
позову повинен відповідати позовним
вимогам, проте, позивач не зазначив на
яке майно та на які кошти він просить
накласти арешт, а також не вказав де
вони знаходяться, крім того, суд вважав,
що заборона виїзду відповідача за межі
України є не співмірним видом
забезпечення позову до пред'явлених
позовних вимог.

З таким висновком суду, судова колегія
не погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в
якому просила збов'язати відповідача
ФОП ОСОБА_4 безоплатно усунути недоліки
ноутбуку Lenovо ТhіnkРаd S230u (N3C2HRT) Вlаск
протягом чотирнадцяти днів з дати
набрання чинності судового рішення.
Зобов'язати ФОП ОСОБА_4 надати у
користування ОСОБА_3 на час ремонту
ноутбуку Lenovо ТhіnkРаd S230u (N3C2HRT) Вlаск
товар аналогічної марки з дати
набрання чинності судового рішення.
Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
неустойку у розмірі 3507 (три тисячі
п'ятсот сім) грн. 40 коп. Стягнути з ФОП
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2771 (дві тисячі
сімсот сімдесят одна) грн. 66 коп., в
рахунок відшкодування моральної шкоди
завданої порушенням прав споживача.
Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
120 (сто двадцять) грн. 10 коп. понесених
нею витрат.

Ухвалою Дергачівського районного
суду Харківської області від 24 липня 2014
року відкрито провадження у справі.

27 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася
з заявою про забезпечення позову, в
якій просила накласти арешт на майно і
грошові кошти ФОП ОСОБА_4,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який
мешкає за адресою: АДРЕСА_1, із чого б
воно не складалося та у кого б вони не
знаходилися. Заборонити ФОП ОСОБА_4,
громадянину України, виїзд за межі
території України до повного розгляду
справи і прийняття судового рішення.

Висновок суду про те, що позивач не
зазначила на які грошові кошти слід
накласти арешт і де знаходиться майно
відповідача , не може бути підставою
для відмови у задоволенні заяви про
забезпечення позову, оскільки такі
вимоги до заяви про забезпечення
позову не передбачені ч.2 ст.151 ЦПК
України.

З огляду на це, ухвала суду в цій
частині підлягає скасуванню, а питання
передачі до суду першої інстанції на
новий розгляд. При новому розгляді суду
слід врахувати, що позивач збільшив
свої позовні вимоги і вирішити питання
про забезпечення позову в межах
заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції при
розгляді заяви повинен виходити з того,
що невжиття заходів забезпечення
позову може утруднити виконання
рішення суду . Достатнім є те, що відомо
місце проживання відповідача . Що
стосується встановлення місця
знаходження майна і грошових коштів,
то ці питання вирішуються на стадії
виконання ухвали суду згідно ЗУ "Про
виконавче провадження".

Так, в ч. 1 ст.18 ЗУ "Про виконавче
провадження" в якій перелічені вимоги
до виконавчого документу, чітко
зазначено, що відомості про
місцезнаходження майна боржника і про
рахунки боржника тощо, вносяться за
умов, що вони відомі суду.

При цьому , ст.11 ЗУ "Про виконаче
провадження " державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом. Для цього він наділений
відповідними правами і обов"язками.

Що стосується ухвали суду в частині
відмови в забезпеченні позову шляхом
заборони виїзду відповідача за межі
України, то в цій частині ухвала
підлягає скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України
розгляд питання про тимчасове
обмеження бржника - фізичної особи у
праві виїзду за межі України
передбачений лише при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб).

Тому висновок суду про неспівмірність
цього виду забезпечення позову є
помилковим, оскільки таке обмеження,
як вид забезпечення позову взагалі не
може бути застосовано.

Таким чином, заява про забезпечення
позову в цій частині не підлягає
задоволенню, але не з тих підстав які
зазначив суд.

Керуючись ст.ст. 151,303, 304, 307, 312,313, 314,315, 317,
319, 324,377-1 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Ухвалу Дергачівського районного суду
Харківської області від 28 серпня 2014
року - скасувати. Питання про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту передати на новий розгляд до
суду першої інстанції. В задоволенні
заяви про заборону ОСОБА_4 виїзду за
межі України - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення.

В силу ст.324 ЦПК України оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя -
Судді -