Справа № 463/1746/13
Головуючий у 1 інстанції: Мармаш
Провадження № 22-ц/783/3002/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря Олексіва О.А.,

з участю представника
Личаківської РА ЛМР Мартин Л.В., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 26 листопада 2013 року у справі за
позовом Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_4, третьої особи - ОСОБА_6 про
приведення коридору до попереднього
стану, позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_7, третьої особи - Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні сходовою кліткою та
демонтаж самочинного будівництва, -

в с т а н
о в и л а:

В липні 2013 року Личаківська районна
адміністрація ЛМР звернулася до суду з
позовом, у якому просила зобов'язати
відповідачку ОСОБА_4 привести коридор
загального користування під інд. VIII на
першому поверсі будинку АДРЕСА_1 у м.
Львові до попереднього стану шляхом
демонтажу самочинно влаштованої
перегородки. Позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3
12 червня 2013 року звернулися до суду з
власним позовом, який був об'єднаний із
позовом Личаківської районної
адміністрації ЛМР в одне провадження,
та просили зобов'язати відповідачку
ОСОБА_4, а пізніше за їх клопотанням і
ОСОБА_7 (а.с. 47, 76, 77) привести сходову
клітку на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1 у м. Львові до попереднього
стану шляхом демонтажу самочинно
влаштованої перегородки розміром
1,72.х3,12 м. Позови мотивовані тим, що
квартира АДРЕСА_1 у м. Львові
знаходиться на першому поверсі
п'ятиповерхового будинку, що
складається з 11 квартир, та належить на
праві власності відповідачам ОСОБА_4,
ОСОБА_7 Відповідачкою ОСОБА_4 шляхом
влаштування перегородки самовільно до
квартири було приєднано частину
сходової клітки на першому поверсі
будинку розміром 1,7x0,8 м. внаслідок чого
утворився тамбур. Вказане порушення
було виявлено працівниками ЛКП «№ 503»
18.04.2013 року, коли був складений протокол
про адміністративне порушення
відносно ОСОБА_4, на підставі якого
останню постановою адміністративної
комісії при Личаківській районній
адміністрації ЛМР від 16.05.2013 року було
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 150 КУпАП.
Самочинне влаштування перегородки
було проведено всупереч вимогам п. 1.6.5
рішення Виконавчого комітету
Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011
року «Про затвердження Положення про
порядок врегулювання питань
самочинного будівництва у м. Львові» та
п. 7 Правил утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, - без дозволу
виконавчого органу міської ради та
належно затвердженої проектної
документації. Питання самочинного
влаштування перегородки було
предметом розгляду міжвідомчої
комісії Личаківської районної
адміністрації ЛМР, яка 28.05.2013 року
постановила висновок, що приєднання
частини коридору загального
користування під інд. VIII на першому
поверсі будинку АДРЕСА_1 у м. Львові до
квартири № 3 здійснено самочинно, з
порушенням ст. 382 ЦК України, ст. 152 ЖК
України, п. 1.4 Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій, у
зв'язку з чим коридор загального
користування підлягає приведенню до
попереднього стану. З приводу
самочинно влаштованої перегородки
мали місце численні скарги власників
квартири АДРЕСА_2 у м. Львові - позивачів
ОСОБА_6 ОСОБА_3 Розпорядженням
Личаківської районної адміністрації
ЛМР № 238 від 07.06.2013 року «Про самочинне
приєднання частини коридору
загального користування до квартири
АДРЕСА_1» було затверджено висновок
міжвідомчої комісії від 28.05.2013 року.
Відповідач не виконала вимог вказаного
розпорядження, що підтверджується
актом ЛКП «№ 503» від 18.06.2013 року.

Оскаржуваним заочним рішенням позов
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради - задоволено.

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_3 - задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 привести коридор
загального користування під інд. VІІІ
на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 у м.
Львові до попереднього стану шляхом
демонтажу самочинно влаштованої
перегородки.

В частині вимог ОСОБА_6, ОСОБА_3 до
ОСОБА_7 - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради 114,70 грн.
сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 57,35
грн. сплаченого судового збору.

16 грудня 2013 року представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції
заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Личаківського районного суду
м. Львова від 14 лютого 2014 року заяву
ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, про
перегляд заочного рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 26 листопада 2013 року у справі №
2/463/1746/13 за позовом Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради до ОСОБА_4, третьої особи
ОСОБА_6, про приведення коридору до
попереднього стану, позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третьої особи
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, про усунення
перешкод у користуванні сходовою
кліткою та демонтаж самочинного
будівництва - залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який
зазначає, що правовідносини у даній
справі врегульовано житловим
законодавством, а саме Правилами
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій. Звертає увагу
на те, що жодної із підстав, з якими
закон пов'язує обов'язок знесення
самочинного будівництва в процесі
розгляду справи судом першої інстанції
не встановлено. Посилається на те, що
самочинне будівництво за рішенням суду
підлягає знесенню третьою особою із
відшкодуванням витрат особою, що
здійснила таке самочинне будівництво
та не передбачено можливості судовим
рішенням зобов'язати особу самостійно
здійснити знесення самочинного
будівництва. Щодо позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 то стверджує, що в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази належності ОСОБА_3 та ОСОБА_6
квартири в будинку АДРЕСА_1 в м. Львові.
Стверджує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не
обґрунтували яким чином споруджена
перегородка порушує їхні права чи
інтереси та які перешкоди спричиняє у
користуванні квартирою № 9, яка
знаходиться на іншому поверсі. Судом
першої інстанції не враховано також
відсутність у захопленій частині
коридору будь-яких комунікацій, що
забезпечують обслуговування будинку в
цілому. Таким чином, судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи,
обставини, які суд вважав
встановленими є недоведеними, а тому
висновки суду не відповідають
обставинам справи. При цьому, із
оскаржуваного рішення не вбачається
якими нормами закону суд керувався,
вирішуючи спір та не застосував норм,
що підлягали до застосування. Просить
скасувати заочне рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 26 листопада 2013 року та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Личаківська РА ЛМР, ОСОБА_4 та її
представник ОСОБА_5, ОСОБА_7 повідомлені
належним чином, про що свідчать
рекомендовані повідомлення про
вручення їм поштових відправлень (а.с.
181, 182, 183), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Личаківської РА ЛМР
Мартин Л.В., ОСОБА_3, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.Відповідно до статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 319 ЦК України
власник, володіючи, користуючись та
розпоряджаючись своїм майном на
власний розсуд, не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
інших громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

Зазначений обов'язок власника
узгоджується і з вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 13
ЦК України відповідно до яких при
здійсненні цивільних прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб чи
завдати шкоди іншим особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Такі положення щодо прав співвласників
багатоквартирних будинків підтримані
у рішенні Конституційного Суду України
№ 4/ 2004 від 2 березня 2004 року та в рішенні
№ № 4-рп/ 2011 від 9 листопада 2011 року.

Частиною 2 ст. 383 ЦК України передбачено,
що власник квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

За положеннями ст. 152 ЖК України
переобладнання та перепланування
квартири, що належить громадянам на
праві приватної власності, проводиться
з дозволу виконавчого комітету
місцевої ради народних депутатів.

Згідно ст. 179 ЖК України користування
будинками державного й громадського
житлового фонду, а також приватного
житлового фонду та утримання їх
здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями.

Відповідно до пп. 1.4.1-1.4.2, 1.4.4, 1.4.6. Правил
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства № 76 від 17 травня 2005 року,
переобладнання і перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень дозволяється
робити після одержання дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів відповідно до
законодавства. Перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень, що погіршує умови
експлуатації і проживання всіх або
окремих громадян у будинку або
квартирі, не допускається. Власник,
наймач (орендар) жилого будинку, жилого
чи нежилого у жилому будинку
приміщення, що припустив самовільне
переобладнання або перепланування, що
призводить до порушення
конструктивних елементів або засобів
протипожежного захисту, зобов?язаний
за свій рахунок привести це приміщення
до попереднього стану.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати від інших осіб
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

В судовому засіданні районного суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідачі є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 у м.
Львові, у якій зареєстровані за місцем
проживання, що стверджується даними
довідки ЛКП «№ 503» від 27.05.2013 року № 635.
Позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_3 як подружжя є
співвласниками квартири АДРЕСА_2 у м.
Львові, що стверджується даними
довідки ЛКП «№ 503» від 27.05.2013 року № 633.

Постановою адміністративної комісії
Личаківської районної адміністрації
ЛМР від 16.05.2013 року про притягнення
ОСОБА_4 до адміністративної
відповідальності за ст. 150 КУпАП
засвідчено факт самочинного
приєднання останньою до своєї квартири
частини сходової клітки на першому
поверсі будинку розміром 1,7x0,8 м.,
внаслідок чого утворився тамбур.
Вказана обставина була виявлена
працівниками ЛКП «№ 503» 18.04.2013 року,
коли був складений протокол про
адміністративне порушення відносно
ОСОБА_4 та винесено попередження від
18.04.2013 року щодо усунення допущених
порушень. Оскільки частина сходової
клітки будинку була приєднана до
квартири безпосередньо відповідачкою
ОСОБА_4, з приводу чого остання була
притягнута до адміністративної
відповідальності, а не відповідачем
ОСОБА_7, який як на момент зведення
спірної перегородки в період 2010 року (в
матеріалах справи наявна копія
технічного паспорту на квартиру від
05.05.2010 року, де наявне позначення про
самовільне приєднання до квартири
частини сходової клітки, тоді як в
копії поверхового плану ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО» станом на 29.04.2010 року таке
позначення відсутнє), так і на час
виявлення вказаного факту 18.04.2013 року
був неповнолітнім й не зводив спірну
перегородку, доказів протилежного суду
не представлено, а тому в частині вимог
до відповідача ОСОБА_7 слід відмовити у
зв'язку з їх безпідставністю.

Відповідно до витягу з протоколу № 5-19
засідання міжвідомчої комісії при
Личаківській районній адміністрації
ЛМР від 28.05.2013 року встановлено, що
приєднання частини коридору
загального користування під інд. VIII на
першому поверсі будинку АДРЕСА_1 у м.
Львові до квартири № 3 здійснено
самочинно, з порушенням ст. 382 ЦК
України, ст. 152 ЖК України, п. 1.4 Правил
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, у зв'язку з
чим коридор загального користування
підлягає приведенню до попереднього
стану. Розпорядженням Личаківської
районної адміністрації ЛМР № 238 від
07.06.2013 року «Про самочинне приєднання
частини коридору загального
користування до квартири АДРЕСА_1» було
затверджено висновок міжвідомчої
комісії від 28.05.2013 року, однак
відповідачка не виконала вимог
вказаного розпорядження щодо
приведення до попереднього стану
коридору загального користування, що
підтверджується актом ЛКП «№503» від
18.06.2013 року.

Згідно з п. 7 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
гуртожитків, затверджених постановою
КМУ від 08.10.1992 року № 572, власники,
наймачі (орендарі) приміщень житлових
будинків і гуртожитків зобов'язані не
допускати виконання робіт та інших дій,
що викликають псування приміщень,
приладів та обладнання будинку,
гуртожитку, порушують умови проживання
громадян, а також повинні
використовувати приміщення житлового
будинку і гуртожитку за призначенням,
забезпечувати збереження житлових і
підсобних приміщень та технічного
обладнання. Крім того, відповідно до п. 4
вказаних Правил власники, наймачі
(орендарі) приміщень житлових будинків
і гуртожитків мають право на
переобладнання і перепланування
житлових і підсобних приміщень,
балконів і лоджій за відповідними
проектами без обмеження інтересів
інших громадян, які проживають у
будинку, гуртожитку, з дозволу власника
будинку (квартири), власника гуртожитку
(житлового приміщення у гуртожитку) та
органу місцевого самоврядування, що
видається в установленому порядку.

Таким чином, встановлено, що
відповідачкою без чинного дозволу
Личаківської районної адміністрації
ЛМР, без погодження проектної
документації та без дозволу на
виконання будівельних робіт самочинно
шляхом влаштування перегородки
приєднано частину коридору загального
користування до квартири АДРЕСА_1. Крім
того, проведене самочинне приєднання
частини коридору до квартири порушує
права інших осіб, оскільки з приводу
самочинно влаштованої перегородки
мали місце численні скарги власників
квартири АДРЕСА_2 у м. Львові - позивачів
ОСОБА_6, ОСОБА_3 При цьому наявність
згоди інших співвласників
багатоквартирного будинку на
приєднання до квартири відповідачів
частини сходової клітки правового
значення не має, так як у цьому разі
необхідна згода всіх співвласників
будинку.

Згідно зі ст. 382 ЦК України, власникам
квартир на праві спільної сумісної
власності належать приміщення
загального користування, опорні
конструкції будинку, механічне,
електричне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у будинку. А
тому проведеним відповідачем
самочинним приєднанням частини
коридору загального користування до
квартири порушено права та інтереси
інших власників квартир у будинку
АДРЕСА_2, які відповідно до ст. 382 ЦК
України, ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» та рішення Конституційного суду
України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 (справа
про права співвласників на допоміжні
приміщення багатоквартирних будинків)
є співвласниками допоміжних приміщень
будинку, в тому числі приміщень
загального користування, до яких
відноситься частина сходової клітки
будинку.

Виходячи із вищенаведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що позов Личаківської районної
адміністрації ЛМР є підставним, а позов
ОСОБА_6, ОСОБА_3 частково підставним,
оскільки доведено факт самочинного
влаштування перегородки, внаслідок
чого приєднано частину коридору
загального користування до квартири
АДРЕСА_1 у м. Львові, влаштування
вказаної перегородки здійснено
всупереч інтересам громадян та
суспільним інтересам, без належного
дозволу та погодженого проекту, а тому
з метою відновлення порушених прав
громадян та суспільних інтересів
відповідачку ОСОБА_4 слід зобов'язати
привести коридор загального
користування під інд. VIII на першому
поверсі будинку АДРЕСА_1 у м. Львові до
попереднього стану шляхом демонтажу
самочинно влаштованої перегородки.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що самочинне
будівництво за рішенням суду підлягає
знесенню третьою особою із
відшкодуванням витрат особою, що
здійснила таке самочинне будівництво
та не передбачено можливості судовим
рішенням зобов'язати особу самостійно
здійснити знесення самочинного
будівництва, не заслуговують на увагу
та спростовується зазначеним вище пп.
1.4.6. Правил утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства № 76 від 17 травня 2005 року,
згідно якого власник, наймач (орендар)
жилого будинку, жилого чи нежилого у
жилому будинку приміщення, що
припустив самовільне переобладнання
або перепланування, що призводить до
порушення конструктивних елементів
або засобів протипожежного захисту,
зобов?язаний за свій рахунок привести
це приміщення до попереднього стану.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 26
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.