У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення суми
боргу, відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 7 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 19 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 16 липня 2012 року він уклав з ОСОБА_5
договір про відступлення права вимоги,
за яким отримав право вимоги до ОСОБА_4
Зазначав, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
виникли відносини договору позики,
підтверджені розписками, згідно яких, у
період з 17 січня 2004 року по 30 серпня 2006
року, останній отримав у борг кошти на
загальну суму 294 077 грн, що згідно
офіційного курсу Національного банку
України становило 34 098 доларів США та 2
тис. євро. Відповідач у передбачені
строки кошти не повернув, проте борг
визнав.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на свою користь
суму заборгованості з урахуванням 3 %
річних та індексу інфляції у розмірі 536
873 грн 39 коп., моральну шкоду за
спричинені душевні страждання у
розмірі 5 тис. грн, а також понесені ним
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 7
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 19 березня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати зазначені
судові рішення, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, виходив із того, що
позивач звернувся до суду із позовом з
пропуском строку позовної давності, а
представником відповідача подано
клопотання про застосування наслідків
пропуску строку позовної давності. При
цьому відхилив доводи позивача про те,
що строк позовної давності був
перерваний вчиненням відповідачем дій,
які свідчать про визнання боргу,
зазначивши, що такі дії повинні бути
вчинені безпосередньо по відношенню до
кредитора, а не до іншої особи,
цесіонарія.

Проте повністю з таким висновком судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом установлено, що відповідно до
розписок, складених ОСОБА_4 у період з 17
січня 2004 року по 30 серпня 2006 року,
останній отримав від ОСОБА_5 у борг
кошти на загальну суму 34 098 доларів США
та 2 тис. євро (а. с. 9-19). Строком
повернення коштів за останньою
розпискою є 5 травня 2008 року.

16 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
було укладено договір про відступлення
права вимоги, за яким останній отримав
право вимоги до ОСОБА_4 згідно вказаних
розписок (а. с. 6-7).

Згідно пояснень ОСОБА_4 від 4 листопада
2010 року працівникам міліції, що
містяться у матеріалах перевірки про
заяві ОСОБА_5 щодо його шахрайських дій,
ОСОБА_4 визнав борг перед кредитором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

У ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк та термін можуть бути
визначені актами цивільного
законодавства, правочином або рішенням
суду.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Після переривання перебіг
позовної давності починається заново.
При цьому обставини, що переривають
перебіг строку, можуть виникнути в
будь-який момент до його закінчення.

Як вбачається з розписок від 12 березня
2006 року та 25 квітня 2006 року про
отримання коштів, копії яких містяться
в матеріалах справи (а. с. 16-18),
позивачеві кошти ОСОБА_4, зобов'язався
повернути не пізніше 15 березня 2008 року
та 25 травня 2008 року відповідно.

Ухвалюючи рішення, суди виходили з
того, що дії, які свідчать про наявність
боргу перед кредитором мають бути
вчинені безпосередньо по відношенню до
кредитора, а не до особи нового
кредитора (цесіонарія).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено,
що кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
514 ЦК України).

Разом з тим, у порушення вимог ст. ст. 212 -
214, 315 ЦПК України, суди не перевірили
доводів позивача про те, що, ОСОБА_4
визнав свій борг (а. с. 46-47); не звернув
уваги на докази, надані позивачем до
позовної заяви, та дійшов помилкового
висновку про те, що дії, які свідчать
про наявність боргу, відповідач мав
вчинити безпосередньо по відношенню до
кредитора, оскільки згідно положень ст.
514 ЦК України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав.

Отже, визнання боргу перед новим
кредитором є визнанням боргу і
первісному кредитору (цеденту).

Цього факту суди не врахували, що в силу
ст. 264 ЦК України 4 листопада 2010 року
строк позовної давності перервався
визнанням ОСОБА_4 свого боргу і з цієї
дати почався заново.

При цьому, при новому розгляді суду
слід звернути увагу, що визнання боргу
поза межами строку позовної давності
не має правового значення.

За таких обставин судові рішення в
частині стягнення боргу не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із тим підстав для скасування
судових рішень в частині позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди немає, оскільки моральна шкода
відшкодовується лише у випадках
передбачених Конституцією України,
законами України або умовами договору
(ст. 611 ЦК України). Умовами письмових
розписок не передбачено відшкодування
моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 7
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 березня 2014 року в частині позову
ОСОБА_3 про стягнення боргу скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 7
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська