АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6479/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Самсонова В. В. Доповідач -
Черненкова Л.А.Категорія 46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення
перешкод в користуванні квартирою та
вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа:
комунальне підприємство «Жилсервіс-1»
Дніпропетровської міської ради про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

29 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, за яким просив
зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати
йому у здійснені права користування
квартирою АДРЕСА_1, вселити його,
ОСОБА_2, у квартиру АДРЕСА_1, а також
стягнути з відповідачки судові
витрати. В обґрунтування позову
позивач вказав на те, що він з 31 серпня
1985 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3. Від
шлюбу вони мають двох повнолітніх
синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, за згодою усіх проживаючих, з
1985 року позивач разом з сім'єю вселився
та проживав, ведучи спільне
господарство. ОСОБА_3 набула право
власності на вищевказану квартиру в 1994
році, шляхом її приватизації та
отримання свідоцтва на право власності
на житло. Таким чином, перебуваючи з
позивачем в шлюбі відповідачка набула
право власності на вказану квартиру.
Комунальні витрати та інші послуги на
утримання родини повністю покладалися
на позивача, які він оплачував по
квитанціях, а з 2005 року, коли він почав
отримувати пенсію, то пенсійною
банківською карткою постійно та
особисто сплачував усі комунальні
платежі. Заробітна плата позивача на
теперішній час складає 2300 грн., пенсію
він отримує у розмірі 990 грн.
Напередодні Нового року, ввечері 31.12.2012
року повернувшись близько 18.00 години до
дому, позивача з незрозумілих для нього
причин, дружина не пояснюючи нічого не
відкрила дверей й не впустила до
квартири, в зв'язку з чим йому довелося
звернутися до Красногвардійського РВ
ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській
області. У вказаній квартирі він
проживав до 31.12.2012 року до 18.00 години. 02
січня 2013 року він знову прийшов до
квартири, але відповідачка відмовилася
відкрити двері, тому позивач був
вимушений звернутися знову до
Красногвардійського РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області.
Іншого житла позивач не має, тому 03.01.2013
року та 13.01.2013 року він знову звернувся
до відповідачки з проханням надати
йому можливість користуватися
квартирою та дати ключ від зміненого
замка, але він не отримав ні ключа, ні
пропозицій, щодо вирішення цього
питання. До сьогоднішнього дня позивач
не має змоги користуватися квартирою
та особистими речами, які залишились у
квартирі, бо не має доступу до неї
(замки змінено), в результаті чого
позивач залишився на вулиці в зимовий
час. Предмети побуту, особисті речі,
одяг та інше залишилось в квартирі, і до
сьогоднішнього дня він не має змоги
ними користуватися. Позивач
неодноразово звертався до
відповідачки із проханням надати
можливість користуватись квартирою та
пояснював, що іншого місця проживання
не має, але відповідачка відмовляється
це зробити, у зв'язку з чим позивач
змушений тимчасово проживати у друзів
та знайомих. ОСОБА_2 вважає, що своїми
неправомірними діями відповідачка
грубо порушує приписи чинного
законодавства України. Тому, беручи до
уваги те, що на протязі тривалого часу з
відповідачкою не вдалося домовитися,
позивач був змушений звернутися до
суду з даним позовом.

22 липня 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним
позовом, в якому просили визнати
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1,
а також стягнути з нього судові
витрати. В обґрунтування зустрічного
позову позивачі вказали на те, що
квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві
приватної сумісної власності. 18 серпня
1972 року, мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4, отримала від підприємства
Південний машинобудівний завод у м.
Дніпропетровську ордер № 1261, на
підставі якого їй та її родині, яка
складалась з двох осіб була надана
двокімнатна квартира за номером
АДРЕСА_1. Ордер надано на підставі
рішення адміністрації заводу та
заводського комітету від 02.08.1972 року у
зв'язку зі зносом власного будинку,
розташованого на земельній ділянці,
площею 0,12 га. 31 серпня 1985 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований
шлюб, від якого у них є двоє дітей:
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом. 24
листопада 2000 року відповідач
зареєструвався і став проживати в
АДРЕСА_1. Деякий час, з моменту
реєстрації у вищевказаній квартирі
вони проживали разом. Починаючи з 2003
року близькі стосунки як чоловіка та
жінки припинилися, відповідач почав
влаштовувати сварки та бійки,
руйнувати та псувати жиле приміщення,
де мешкають позивачі, спричиняти їм
тілесні ушкодження, співмешкаючи в
квартирі не приймав участі в утриманні
квартири, часто бував відсутнім вдома
по кілька місяців, а з січня 2013 року
перебуває на обліку, як особа, яка
допускає насилля в сім'ї. 13 травня 2013
року рішенням Красногвардійського
районного суду шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був розірваний. 31 грудня 2012 року
відповідач влаштував сварку з
застосуванням фізичної сили,
висловлювався нецензурною лайкою та
погрожував позивачам фізичною
розправою. Після нанесення
відповідачем тілесних ушкоджень
ОСОБА_3, ліва рука останньої перестала
працювати, і вона була вимушена довгий
час лікуватися. Після нанесення ОСОБА_3
тілесних ушкоджень, відповідач покинув
помешкання в невідомому напрямку. 02
січня 2013 року відповідач прийшов до
квартири і став погрожувати позивачам
фізичною розправою та висловлюватись
нецензурною лайкою. Така поведінка
відповідача є неприпустимою, створює
умови неможливі для проживання,
порушує правила співжиття
співвласників квартири. 23 січня 2013 року
відповідач прийшов до квартири за
спільною адресою проживання та став
знов погрожувати фізичною розправою,
після чого ОСОБА_3 була змушена
звернутися до Красногвардійського РВ
ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській
області з відповідною заявою, в який
просила ОВС вжити заходи до
відповідача. До теперішнього часу
відповідач систематично висловлює
погрози позивачам, в зв'язку з чим
подальше проживання з відповідачем в
одному помешканні неможливе, а заходи
адміністративного впливу для
відповідача є безрезультатними. Тому, у
зв'язку з тим, що відповідач
систематично порушує правила
співжиття, веде неупорядкований спосіб
життя, утворює неможливість для інших
проживання з відповідачем в одній
квартирі, застосовує насилля до
позивачів, які є власниками
вищевказаної квартири, з'являється до
квартири виключно для того щоб
створити умови для сварок, вони були
змушені звернутися до суду з даним
позовом про визнання відповідача
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням на підставі ч.1 ст. 116
ЖК України.

Ухвалою суду основний та зустрічний
позови були об'єднані в одне
провадження.

Ухвалою суду до участі у справу були
залучені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у якості
співвідповідачів по справі за
первісним позовом та були виключені за
кола третіх осіб по справі за первісним
позовом.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року ухвалено: в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_2
відмовити; зустрічну позовну заяву
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити;
визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір в
розмірі 229 грн. 40 коп.; достягнути з
ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в
розмірі 14 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін, як законне обґрунтоване та таке,
що відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві
спільної сумісної власності належить
квартира АДРЕСА_1, на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 15.10.1997 року, виданого Державним
житлово-комунальним підприємством
«Південне» згідно з розпорядженням №
336-97 від 15.10.1997 року. Право власності на
вказану квартиру зареєстровано за
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в Комунальному
підприємстві «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради у реєстрову книгу за №
339п-46. В належній ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
самі власники квартири та ОСОБА_2(який є
колишнім чоловіком ОСОБА_3 та батьком
ОСОБА_4 і ОСОБА_5), що підтверджується
довідкою про склад сім'ї та місце
реєстрації № 2055 від 24.01.2013 року та
довідкою № 1220 про склад сім'ї або
зареєстрованих у житловому
приміщенні/будинку осіб. ОСОБА_2
проживав в АДРЕСА_1 до 31.12.2012 року. З
31.12.2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не
пускають ОСОБА_2 до вказаної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що згідно
постанов про закриття кримінального
провадження від 15.02.2013 року та від 22.02.2013
року, складених слідчим СВ
Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
старшим лейтенантом міліції Глущенко
О.С., зазначено, що в ході досудового
слідства було встановлено, що між
ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 на
протязі тривалого часу немає
порозуміння та зазначено, що через
погане ставлення ОСОБА_2 до родини,
родина перестала допускати його в
квартиру, щоб чоловік більше не
порушував там спокій та не влаштовував
скандали. Згідно висновку про
результати перевірки інформації, що
надійшла до чергової частини від 24.01.2013
року, складеного ДІМ СДІМ
Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
лейтенантом міліції Шевченко Є.В.,
згідно якого з ОСОБА_2 була проведена
профілактична бесіда та винесено
офіційне застереження про
недопустимість подальших його дій. 22
січня 2013 року ДІМ Красногвардійського
РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області лейтенант
міліції Попко О.В. було винесено
офіційне застереження ОСОБА_2 про
недопустимість антигромадської
поведінки та складено протокол
офіційного застереження про
недопустимість антигромадської
поведінки, згідно якого ОСОБА_2 скоїв
протиправні дії відносно ОСОБА_3 Тобто,
судом було встановлено, що ОСОБА_2
своїми діями та поведінкою робить
неможливим для інших співмешканців
(ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5) проживання із
ним в одній квартирі, керуючись при
цьому ст. 157, ч.1 ст. 116 ЖК України суд
визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування спірною квартирою.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд не з'ясував
характер правовідносин, які виникли у
сторін та не надано їм оцінку, та не
з'ясував яким законом вони регулюється;
суд неправильно застосував норми
матеріального права.

Судом першої інстанції у порушення
вимог ст.215 ЦПК України не зазначено у
рішенні суду мотивів, з яких суд вважає
встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, з яких бере до уваги або
відхиляє докази, застосовує зазначені
в рішенні нормативно-правові акти.

Мотивація за рішенням суду першої
інстанції - не ґрунтується на законі,
який регулює спірні правовідносини.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, яка правова позиція зазначена
позивачем в обґрунтування позовних
вимог та не дав їй оцінку.

Застосовуючи при вирішенні спору норми
статей 157, ч.1 ст. 116 ЖК України, - суд
першої інстанції не визначився з
характером спірних правовідносин у
зв'язку з чим не звернув увагу на те, що
зазначені норми не регулюють відносини
щодо визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням в
квартирі, належній на праві власності.

Згідно ч.1 ст.157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто, зазначені норми матеріального
права регулюють правовідносини щодо
виселення особи, а не визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням в квартирі, належній
на праві власності, і ці правовідносини
не є ідентичними та вони регулюються
різними нормами права, які
передбачають різні способи
доказування.

Регулювання правовідносин щодо
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в
квартирі, належній на праві власності,
передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Суд першої інстанції не звернув увагу
на вказані вимоги закону, що призвело
до ухвалення незаконного рішення суду.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує та ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між
сторонами щодо втрати права на
користування житловою площею та
усунення перешкод в її користуванні і
вселення в спірну квартиру.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, та
не заперечується сторонами у справі, що
позивачі за зустрічним позовом є
власниками спірної квартири на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 15.10.1997 року, виданого
державним ДЖКП «Південне» згідно з
розпорядженням № 336-97 від 15.10.1997 року та
їм на праві спільної сумісної
власності належить квартира АДРЕСА_1. В
належній ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані самі
власники квартири та ОСОБА_2 з 07.11.2000
року (який є колишнім чоловіком ОСОБА_3
та батьком ОСОБА_4 і ОСОБА_5) а.с.8,9.
ОСОБА_2 проживав в спірній квартирі до
31.12.2012 року та з цього часу ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не пускають ОСОБА_2 до
вказаної квартири. Шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 розірваний 13 травня 2013 року за
рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
13 травня 2013 року (а.с.46).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника будинку, які проживають
разом з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1
ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
(в тому числі колишній член сім'ї)
власника будинку втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Зустрічні позовні вимоги щодо визнання
відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням у
спірній квартирі з підстав ч.2 ст. 405 ЦК
України суду не були заявлені.

Матеріалами справи також не
встановлено обставин відсутності
відповідача ОСОБА_2 без поважних
причин понад один рік в спірній
квартирі, оскільки факт його
непроживання в спірній квартирі з
31.12.2012 року за причиною перешкод в цьому
зі сторони відповідачів встановлено
судом та з позовом про усунення
перешкод в користуванні спірною
квартирою та вселення ОСОБА_2 звернувся
до суду 29.04.2013 року (а.с.2).

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
цивільні права й обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Кожна особа
має право на судовий захист. Захист же
цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1 -
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
є безпідставними і задоволенню не
підлягають, оскільки зазначені
позивачами підстави відповідно до ч.1
ст.116 ЖК України не можуть бути
застосовані за позовними вимогами про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" встановлено, що
реєстрація - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто право користування житлом
пов'язано з моментом здійснення
реєстрації за місцем проживання особи,
про що робиться відповідний запис до
будинкової книги. Зовнішнім проявом
реалізації права користування
квартирою, як місцем проживання, є
реєстрація фізичної особи за адресою
мешкання.

Таким чином, ОСОБА_2 з часу реєстрації
місця проживання набув право
користування жилою площею в спірній
квартирі. Підстав для визнання цієї
особи такою, що втратила право
користування жилою площею в спірній
квартирі, судова колегія не встановила.

Звертаючись до суду з позовом, свої
вимоги позивач ОСОБА_2 обґрунтовував
тим, що внаслідок протиправних дій
відповідача ОСОБА_3, а саме: зміна
відповідачем замків до дверей спірної
квартири, внаслідок чого він з 31 грудня
2012 року позбавлений можливості
користуватися вказаною квартирою, і ці
обставини підтверджені доказами у
справі та відповідачами.

Таким чином, встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 здійснює перешкоди у
користуванні позивачу ОСОБА_2 спірною
квартирою.

Розглядаючи спір, судова колегія
дійшла висновку про доведеність
наявності порушених прав позивача
ОСОБА_2 за обставинами справи.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними і
задоволенню підлягають.

Судова колегія вважає, що підлягають
задоволенню позовні вимоги про
зобов'язання відповідача ОСОБА_3
усунути перешкоди у здійснені права
користування спірною квартирою та про
вселення ОСОБА_2 у вказану квартиру.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено, вказані позовні
вимоги немайнового характеру та
позивач сплатив судовий збір у розмірі
114,70 грн. (а.с.1), то сплачений ним судовий
збір відповідно до його позовних вимог
підлягає стягненню з відповідача
ОСОБА_3 на користь вказаного позивача. У
зв'язку з відмовою у задоволенні
зустрічного позову, судові витрати
понесені ОСОБА_3 (а.с.41-42) не підлягають
відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року - скасувати з
ухваленням нового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користуванні квартирою та вселення -
задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати
ОСОБА_2 у здійснені права користування
квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6,
податковий номер НОМЕР_1 на користь
ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору
у розмірі 114,70 гривень (сто чотирнадцять
гривень 70 копійок).

Відмовити у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
третя особа: комунальне підприємство
«Жилсервіс-1» Дніпропетровської
міської ради про визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді