У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Юровської Г.В., Леванчука
А.О., Макарчука М.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовами ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Київської міської
ради, Київської міської державної
адміністрації, Головного управління
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації, Головного
управління Державної казначейської
служби України в м. Києві, треті особи,
які заявляють самостійні вимоги:
ОСОБА_7, ОСОБА_8; треті особи без
самостійних вимог: ОСОБА_9, ОСОБА_10,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укртуртранс», про
визнання користувачами земельних
ділянок, визнання права на набуття
земельної ділянки за давністю
користування; визнання права власності
на земельну ділянку, відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2013 року,
додаткове рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 18 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2003 року ОСОБА_4 та її чоловік
ОСОБА_11 звернулися до суду з позовом, в
якому просили суд зобов'язати Київську
міську раду, Київську міську державну
адміністрацію, Головне управління
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації, Головне
управління Державної казначейської
служби України в м. Києві передати
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у приватну
власність земельну ділянку безоплатно
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд (присадибну ділянку) площею 0,1
га і для ведення садівництва −? 0,07 га, а
всього 0,17 га за адресою: АДРЕСА_1.

У процесі розгляду справи ОСОБА_11
помер.

У подальшому, уточнивши позовні вимоги,
ОСОБА_4 просила суд визнати, що вона є
землекористувачем земельної ділянки
по АДРЕСА_1 за набувальною давністю;
визнати, що Київська міська рада
зобов'язана їй в першу чергу відвести
земельну ділянку площею 0,1 га для
індивідуального житлового будівництва
за рахунок ділянки, кадастровий номер
85:068:16.

У березні 2003 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до тих самих
відповідачів, який в подальшому
уточнила і в якому просила суд визнати
за нею право власності на 0,1 га
земельної ділянки без зміни цільового
призначення за рахунок земельної
ділянки по АДРЕСА_2; визнати її
землекористувачем земельної ділянки
по АДРЕСА_2 і по АДРЕСА_1; стягнути з
місцевого бюджету на користь позивачки
25 тис. грн у відшкодування моральної
шкоди, завданої протиправними діями,
бездіяльністю Київської міської ради,
Київської міської державної
адміністрації, ГУ земельних ресурсів
КМДА, від імені, в тому числі і за
дорученням яких діяли посадові особи
ГУ земельних ресурсів КМДА ОСОБА_10,
ОСОБА_9; стягнути шляхом безспірного
списання органом ДКС з відповідних
рахунків 25 тис. грн на її користь.

ОСОБА_6, який є спадкоємцем померлого
ОСОБА_11 за заповітом, звернувся до суду
з позовом до тих самих відповідачів,
який в подальшому уточнив і в якому
просив суд визнати за ним право на
отримання у власність в порядку
спадкування земельної ділянки
розміром 0,1 га для індивідуального
житлового будівництва із земельної
ділянки, кадастровий номер 85:068:16,
розташованої по АДРЕСА_1; зобов'язати
КМДА виділити в натурі йому земельну
ділянку розміром 0,1 га для
індивідуального житлового будівництва
із земельної ділянки, кадастровий
номер 85:068:16, розташованої по АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом,
уточнивши свої позовні вимоги, просив
суд визнати за ним право власності на 0,1
га земельної ділянки без зміни
цільового призначення за рахунок
земельної ділянки площею 0,2780 га,
кадастровий номер 85:068:16, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і за
яку ОСОБА_8 сплачує земельний податок;
визнати його землекористувачем
земельної ділянки, кадастровий номер
85:068:16, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, і за яку сплачується земельний
податок; стягнути з місцевого бюджету
на користь ОСОБА_8 25 тис. грн у
відшкодування моральної шкоди,
завданої протиправними діями,
бездіяльністю Київської міської ради,
Київської міської державної
адміністрації, ГУ земельних ресурсів
КМДА, від імені, в тому числі і за
дорученням яких діяли посадові особи
ГУ земельних ресурсів КМДА ОСОБА_10,
ОСОБА_9; стягнути шляхом безспірного
списання органом ДКС з відповідних
рахунків 25 тис. грн на його користь.

ОСОБА_7 також звернувся до суду з
позовом, уточнивши свої позовні вимоги,
просив суд визнати його, як власника
частини будинку по АДРЕСА_1, законним
користувачем 50 % земельної ділянки,
площа якої 0,2780 га та яка закріплена за
будинком рішенням Київради від 07
грудня 1954 року № 2052.

Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що вони є
користувачами земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Крім того, позивач ОСОБА_5
також користується сусідньою з цією
земельною ділянкою по АДРЕСА_2. Всі їх
численні звернення до відповідачів
щодо здійснення безоплатної
приватизації вказаних земельних
ділянок були залишенні без
задоволення, у зв'язку з чим останні
вимушені були звернутися до суду за
захистом свого порушеного права.

Всі зазначені позови були об'єднанні в
одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня

2013 року та додатковим рішенням
Шевченківського районного суду

м. Києва від 17 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 18 грудня 2013 року, позови
ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишено
без задоволення.

Додатковим рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013
року стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8
на користь держави судовий збір у
розмірі 1700 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 просять
скасувати рішення суду першої
інстанції, додаткове рішення та ухвалу
апеляційного суду, якою рішення суду
першої інстанції залишено без змін,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_12, якій на праві
власності належав жилий будинок, що
розташований по АДРЕСА_1. Спадкоємцем
за заповітом після смерті ОСОБА_12 був
ОСОБА_8, який згідно із свідоцтвом про
право на спадщину за заповітом від 25
червня 1981 року успадкував зазначений
будинок (а. с. 9, т. 1).

Судами також встановлено, що рішенням
Київради від 07 грудня 1954 року
затверджені висновки результатів
обміру земельних ділянок, в
користування за домоволодінням
АДРЕСА_1 зареєстрована земельна
ділянка площею 2 780 кв. м, з яких за
землекористувачами зареєстровано 910
кв. м і підлягало вилученню і
зарахуванню до міськземфонду 1 858 кв. м
(а. с. 45, т. 1).

Згідно з договором дарування від 17
вересня 1997 року ОСОБА_8 подарував
ОСОБА_7 43/100 частини житлового будинку,
що розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 25, т.1).

У 2003 році ОСОБА_11 неодноразово
звертався з клопотанням до Київської
міської ради з проханням передати йому
у власність земельні ділянки розміром
0,1 га для будівництва та обслуговування
жилого будинку і 0,07 га для ведення
садівництва безоплатно на підставі
набувальної давності згідно зі ст. 119 ЗК
України (а. с. 14-16, т.1).

Згідно з листом Головного управління
земельних ресурсів від 19 квітня 2004 року
№ 03-20/1576 ОСОБА_8 було роз'яснено, що
відповідно до положень ст. 121 ЗК України
оскільки земельна ділянка згідно з
поданим документами знаходиться у
користуванні двох співвласників, у
приватну власність не передавалась,
питання передачі у приватну власність
частини земельної ділянки по АДРЕСА_1
для будівництва індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд може бути розглянуто лише після
передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1
площею 0,1 га всім співвласникам у
спільну часткову власність та
визначення меж в натурі (а. с. 45, т. 1).

Судами також встановлено, що
співвласники будинку по АДРЕСА_1 своє
право на безоплатну приватизацію
ділянки, яка знаходиться у їх
користуванні за вказаною адресою, не
реалізували, тому правильними є
висновки суду щодо відмови у
задоволенні позову про передачу їм у
приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,1 га,
оскільки позовні вимоги не
відповідають вимогам ст. ст. 116, 118 ЗК
України.

Крім того, вирішуючи спір по суті,
судами встановлено, що в матеріалах
справи відсутні докази на
підтвердження того, що ОСОБА_5,
добросовісно та відкрито
користувалася земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 та зверталася в досудовому
порядку про надання їй безоплатно у
власність чи в користування зазначеної
земельної ділянки.

Статтею 14 Конституції України
гарантується право власності громадян
України на землю. Частиною 2 цієї статті
передбачено, що це право реалізується і
набувається громадянами виключно
відповідно до закону.

Таким чином, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, з урахуванням
встановлених у справі обставин,
правильно визначилися з характером
спірних правовідносин, обґрунтовано,
відповідно до вимог ст. ст. 116, 118, 119, 121 ЗК
України та Перехідних положень ЗК
України вирішили спір. Висновки суду
відповідають матеріалам справи та
доводами касаційної скарги не
спростовуються.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що
ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо судом не вирішено питання про
судові витрати.

Додатковим рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013
року стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8
на користь держави судовий збір у
розмірі 1 700 грн з кожного.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, ухвалюючи
додаткове рішення, обґрунтованого
виходив з того, що позивачі звернулися
до суду із позовними вимогами
майнового характеру, ОСОБА_4 та ОСОБА_6
відповідно до положень ст. 4 декрету
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито» звільнені від сплати
державного мита (судового збору), у
задоволенні позовів ОСОБА_5, ОСОБА_8,
ОСОБА_7 рішенням суду першої інстанції
відмовлено, позивачі державне мито
відповідно до п. 3 декрету не
сплатили, у зв'язку з чим кожен з
позивачів повинен сплатити на користь
держави судовий збір у розмірі 1700 грн.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що судами при
вирішенні спору допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
суду першої інстанції, з якими
погодився й апеляційний суд, не
спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України
визначено, що суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно та всебічно
з'ясовано дійсні обставини справи,
надано належну оцінку зібраним у ній
доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня

2013 року, додаткове рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва

від 17 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська А.О. Леванчук М.А.
Макарчук