У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, припинення права
спільної сумісної власності та
стягнення грошової компенсації; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання права
власності на частину житлового будинку
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 лютого 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
5 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він знаходився із відповідачкою
у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 1975
року по 23 лютого 2000 року, у період якого
сторонами було придбано Ѕ частини
будинку АДРЕСА_1, зареєстровану на ім'я
дружини. При розірванні шлюбу
домовленості щодо поділу майна ними не
досягнуто. Рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 3 травня 2006
року визнано право власності на Ѕ
частину житлового будинку за ОСОБА_4 та
зобов'язано її сплатити йому грошову
компенсацію у сумі 17 987 грн. Однак
вказане рішення було скасовано
касаційним судом, позов залишений без
розгляду. Зазначав, що згоди про поділ
майна у добровільному порядку вони не
досягли.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 просив суд
визначити частки його та відповідачки
у Ѕ частини вказаного будинку рівними;
припинити право спільної часткової
власності; стягнути з відповідачки на
його користь грошову компенсацію за
його частку вказаного будинку виходячи
з її дійсної вартості на момент
ухвалення рішення, з отриманням
грошової компенсації, та визнати за
відповідачкою право власності на
належну йому ј частку будинку.

У лютому 2009 року ОСОБА_4 пред'явила
зустрічний позов, посилаючись на те, що
сума компенсації, визначена рішенням
Київського районного суду м. Одеси від 3
травня 2006 року, була сплачена нею в
повному обсязі 4 травня 2007 року.

У зв'язку з цим, уточнивши позовні
вимоги, ОСОБА_4 просила суд визнати за
нею право власності на належну ОСОБА_3 ј
частку зазначеного будинку; припинити
право спільної сумісної власності на Ѕ
частку зазначеного будинку; та визнати
за нею право власності на Ѕ частку
зазначеного будинку та стягнути з
відповідача понесені нею судові
витрати.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 24 лютого 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 5 березня 2014 року,
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на належну ј частину
домоволодіння АДРЕСА_1. Припинено
спільну часткову власність на Ѕ
частину спірного домоволодіння.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні первісного позову та
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив із того,
що у 1995 році ОСОБА_3 залишив сім'ю, за
вказаною адресою більше не проживав,
участі у підтриманні будинку в
належному стані не приймав, у зв'язку з
чим вважав вимоги доведеними та
обґрунтованими.

Апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції, зазначивши, що
ОСОБА_3 у 2007 році на підставі рішення
суду отримав від ОСОБА_4 компенсацію за
належну йому ј частку спірного
домоволодіння за рішенням суду.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна
з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом встановлено, що з 26 квітня 1975 року
по 23 лютого 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу за домашньою угодою, яка
рішенням суду від 22 червня 1977 року
визнана дійсною, сторонами було
придбано Ѕ частини будинку АДРЕСА_1
(том І а. с. 159).

Після розірвання шлюбу вони не дійшли
згоди про поділ майна, набутого у шлюбі,
у зв'язку з чим рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 3 травня 2006
року, яке було в подальшому скасовано,
визнано право власності на Ѕ частину
житлового будинку за ОСОБА_4 та
зобов'язано її сплатити грошову
компенсацію у сумі 17 987 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч.
1 ст. КпШС України, чинного на час
придбання спірного домоволодіння,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них. Якщо майно, яке було власністю
одного з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Також аналогічне правове положення
закріплене в ст. ст. 60, 70 СК України, ст.
368 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
розґяснено, що, вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення
ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК
України для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі і експертиза
призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка
поширюється і на суд апеляційної
інстанції, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і
сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди зазначили, що під час судового
розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово
заявлялися клопотання про призначення
експертизи, які задовольнялися, проте у
подальшому клопотання експерта про
надання додаткових документів
сторонами не виконувалось, у зв'язку з
чим справа повернута на адресу суду без
проведення експертизи.

При цьому, припиняючи право власності
ОСОБА_3 на частку у спільному майні
подружжя, суди виходили з її вартості,
встановленої висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 3
червня 2003 року, яка проведена у іншій
справі, згідно якої дійсна вартість ј
частини будинку станом на 1995 рік (час, з
якого ОСОБА_3 не проживає у спірному
будинку) становить 17 284 грн, що
відповідно до офіційного курсу
Національного банку України на той час,
складало 13 288 доларів США.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», що при неможливості виділу
частки будинку в натурі або
встановлення порядку користування ним,
власнику, що виділяється, за його
згодою присуджується грошова
компенсація. Розмір грошової
компенсації визначається за угодою
сторін, а при відсутності такої угоди -
судом по дійсній вартості будинку на
час розгляду справи. Під дійсною
вартістю будинку розуміється грошова
сума, за яку він може бути проданий в
даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення при
необхідності призначається
експертиза.

У порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК
України, апеляційний суд на вказані
вимоги закону уваги не звернув та не
врахував доводів апеляційної скарги
про те, що відповідач погоджувався на
визнання за ОСОБА_4 права власності на
належну йому ј частину спірного
будинку, проте просив визначити її
вартість на час розгляду справи.

Крім того, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що відповідач отримав
компенсацію за належну йому частку у
спільному майна за рішенням суду, яке
скасовано судом касаційної інстанції,
а зі скасуванням судового рішення
втрачаються ті наслідки, які з нього
випливають, і, оскільки надалі справа
продовжувалась розглядатись, а вимога
про припинення права власності
задоволена в 2014 році, то потрібно було
визначити ціну на час розгляду справи.

Також в ухвалі суду касаційної
інстанції про скасування судових
рішень було зазначено, що підставою для
скасування було неправильне
визначення вартості частини ОСОБА_3 у
спільному майні подружжя.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 5 березня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська