Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-8084
Головуючий у 1-й інстанції Трегубенко
Доповідач Волошина В.М.
24 червня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 27 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради,
Департаменту земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації, третя особа - Головне
управління Держземагенства у м. Києві,
про визнання недійсними державних
актів на право приватної власності на
землю, зобов'язання вчинити певні дії.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
В березні 2005 р. позивач ОСОБА_1,
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
Київської міської ради, Департаменту
земельних ресурсів та з урахуванням
уточнень від 20.11.2013 р. просив визнати
недійсними державні акти на право
приватної власності на землю на ім'я
відповідачів і технічну документацію з
землеустрою щодо складених документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку (землевпорядна документація), і
зобов'язати відповідачів знести
теплицю на відстань від межі з ним не
менше як на 1,0 м, стягнути з них витрати
по сплаті судового збору, проведення
судової експертизи у сумі 8 721, 60 грн., та
правової допомоги у сумі 8000 грн.
Зобов'язати Департамент
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації зареєструвати
на його ім'я землевпорядну
документацію на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, згідного кадастрового плану,
затвердженого судом.
обгрунтовував тим, що за договором
дарування від 05.12.1987 р. він набув у
власність жилий будинок по АДРЕСА_1,
розташований на земельній ділянці,
площею 600 кв. м, наданій за рішенням
виконкому Подільської районної ради
депутатів трудящих м. Києва від 06.04.1959
р. №226.
Відповідачі ОСОБА_3, є власниками
жилого будинку АДРЕСА_1, розташованого
на суміжній земельній ділянці.
У плані присадибної ділянки,
складеному в 80-х роках, основна частина
межі з боку відповідачів позначена
прямою лінією, а на рівні його будинку -
змінює напрямок під кутом, і має
фактичну довжину вздовж провулку
розміром 11,0 м, що у значній мірі зменшує
Ніяких документів про зміну
конфігурації ділянки після надання в
користування не було. Порівнявши
конфігурацію меж земельних ділянок
сусідів, дійшов висновку, що вони зі
звуженим виходом на провулок не
наділялись, але підтвердити сумніви
щодо правомірності скривлення межі
біля свого будинку, з'ясувати первісну
конфігурацію ділянки, відновити план
Наприкінці 2003 р., при ознайомленні
в Київському міському БТІ з
інвентаризаційною справою
відповідача, виявив план земельної
ділянки, виконаний 27.04.1978 р., де межа між
садибами АДРЕСА_1 мала ламану лінію,
складалась з двох відрізків з
довжинами 17,1 м та 18,6 м, загальною
Цей факт підтверджений і планом
БТІ, виконаним 20.02.1959 р. (попередні
домовласники ОСОБА_5, ОСОБА_6).
З'ясував, що після розмежування
між суміжними земельними ділянками
була встановлена межа для садиби №5
довжиною 21,0 м, садиби № 5-Б - 14,7 м. (35,7 - 21,0
= 14,7), але фактично його межа вздовж
провулку довжиною 11 м, що на 3,7 м менше
від відображеної планом БТІ від 7.04.1978 р.
Незгоду з існуючими межами
ділянок висловлював ще у вересні 1993 р.
при проведенні інвентаризації земель,
звертався до управління земельних
ресурсів з вимогами про створення
узгоджувальної комісії, але
Відповідач самочинно захватив
частину його земельної ділянки у
конфігурації трикутника, разом з сином
приватизували землю та одержали
державні акти на право приватної
власності на 84/100 частини і 16/100 частини
від 0,1 га ділянки, за відсутності
необхідного комплексу робіт, акту
погодження меж з ним.
Київська міська рада прийняла
рішення про передачу у власність
земельних ділянок, за відсутності між
ними узгодження меж, передала йому
земельну ділянку, площею 0,0738 га, за
рахунок вільної землі з боку АГК "Нива".

Фактична площа земельної ділянки,
якою користується, менша, складає 0,0730
га, у відповідачів - 0,1233 га, тобто більша
від розмірів, визначених у державному
акті, що підтверджується висновком
експертизи № 37/62-12 від 10.10.2012 р..

Порушення відповідачами при
приватизації землі п. п. 1.13., 1.14., 1.16., 2.4
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів, ст. 198 ЗК України,
позбавило можливості оформити
власність на землю, оскільки немає де
взяти повний розмір ділянки, суміжні
ділянки приватизовані сусідами, при
розробці землевпорядної документації
випадає «накладка» з іншою земельною
ділянкою.

Відповідачі, змістивши межі, не
дотримались: 1) свого обов'язку не
порушувати його права,
(землекористувача суміжної ділянки та
2) правил добросусідства (п. п. «г», «е» ч.
1 ст. 91 ЗК України).

Крім того, ОСОБА_2 ще в 1979 р.
побудував скляну теплицю, одна із стін
якої встановлена в притулок з межею, і
внаслідок нахилу даху постійно
здійснюється злив атмосферних опадів
на його ділянку, що призводить до змиву
ґрунту (ст.103 ЗК).

Пункт 3.25* ДБН 360-92** ( «Планування і
забудова міських і сільських
поселень») передбачає, що для догляду
за будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни треба принаймні мати
не менше 1,0 м.

При цьому повинно бути
забезпечене влаштування необхідних
інженерно-технічних заходів,що
запобігатимуть стіканню атмосферних
опадів з покрівель та карнизів
будівель на територію суміжних
ділянок.

Ураховуючи, що протягом всього
часу до подання позову він звертався до
державних органів щодо вирішення
питання межі, створення узгоджувальної
комісії, об'єктивно не міг знати
первісне розміщенням своєї ділянки,
випадково ознайомився з її
конфігурацією лише у грудні 2003 р.,
вважає, що строк позовної давності не
пропустив.

Рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 27 лютого 2014 року позов
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перенести теплицю на відстань від межі
земельних ділянок з ОСОБА_1 не менше як
на 1,0 м.

У задоволенні позовних вимог про
визнання недійсними державних актів на
право приватної власності на землю І-КВ
№137202 від 03.09.2002 р., виданого на ім'я
ОСОБА_2 і № 85-2-01520 від 03.09.2002 р., виданого
на ім'я ОСОБА_3, та технічної
документації землеустрою щодо
складених документів, що посвідчують
право на земельну ділянку
(землевпорядкована документація), та
зобов'язання Департаменту земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації зареєструвати
землевпорядковану документацію ОСОБА_1
на земельну ділянку по АДРЕСА_1 згідно
кадастрового плану, затвердженого
судом, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивач ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність, порушення норм
процесуального ( ст.ст.157, 212, 214 ЦПК
України) та матеріального (ст. 198 ЗК
України) права. Просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги.
Зокрема зазначав, що суд першої
інстанції не надав відповідну правову
оцінку доказам, які досліджувалися при
розгляді справи. В рішенні суду не
роз'яснено підстави щодо неможливості
затвердити поданий кадастровий план
земельних ділянок. В уточненій
позовній заяві питання відносно
строку позовної давності відпало, а
відтак суд не правильно акцентував
увагу на цьому питанні. На думку
позивача, суд безпідставно не прийняв
до уваги висновок експертизи. В
результаті неправомірних дій
відповідачів, так стверджує позивач,
він не в змозі оформити своє право
власності на земельну ділянку.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині про визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на землю І-КВ №137202
від 03.09.2002 р., виданого на ім'я ОСОБА_2 і №
85-2-01520 від 03.09.2002 р., виданого на ім'я
ОСОБА_3, та технічної документації
землеустрою щодо складених документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку (землевпорядкована
документація), та зобов'язання
Департаменту земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації зареєструвати
землевпорядковану документацію ОСОБА_1
на земельну ділянку по АДРЕСА_1 згідно
кадастрового плану, затвердженого
судом, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не є ні власником, ні
користувачем спірної земельної
ділянки, визнання державних актів на
право приватної власності на землю не
породжує виникнення у нього жодних
прав на цю ділянку, які підлягають
захисту в судовому порядку. А
документи, які були підставою для
видачі державних актів відповідають
чинному законодавству.

З такими висновками суду слід
погодитись виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України
передбачено право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа також має
право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту. Такі
способи захисту передбачені статтею 16
ЦК України.

Відповідно до змісту ст. ст.
10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні
справи на засадах змагальності сторін,
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи
та правильно встановлено судом першої
інстанції позивач є власником жилого
будинку по АДРЕСА_1 відповідно до
договору дарування, посвідченого 05.12.1987
р. державним нотаріусом Першої
Київської нотаріальної контори, реєстр
№2-10889, зареєстрованого 28.12.1987 р.
Київським міським БТІ в реєстровій
книзі під №14604, розташованого на
земельній ділянці площею 600 кв. м.

Присадибна ділянка площею 600 кв. м
під жилий будинок № 5-Б надана
попередньому власнику за рішенням
виконкому Подільської районної ради
депутатів трудящих м. Києва «Про
самовільне будівництво по АДРЕСА_1» від
06.04.1959 р. №226 шляхом вилучення із
земельної ділянки площею 1820 кв. м
садиби № 5, із застереженням у
двомісячний термін оформити правову та
технічну документацію.

Проте, необхідна документація на
виділ цієї ділянки площею 600 кв. м не
була вчасно оформлена і зареєстрована
у Київському міському БТІ, що
підтверджується відміткою на плані
присадибної ділянки від 13.01.1989 р. Так, у
договорі купівлі-продажу від 29.04.1977 р.,
посвідченому державним нотаріусом
Першої Київської державної
нотаріальної контори, реєстр № ДК4157,
зареєстрованому Київським міським БТІ
16.05.1977 р. в реєстровій книзі під №169, за
яким ОСОБА_2 придбав жилий будинок
АДРЕСА_1, зазначено, що цей будинок
розташований на земельній ділянці
розміром 1820 кв. м.

Із рішення Подільського
районного народного суду м. Києва від
21.08.1987 р. вбачається, що ОСОБА_8 (
дарителю за договором дарування від
05.12.1987 р.) державна нотаріальна контора
первісно відмовила у оформленні
спадщини за заповітом на жилий будинок
АДРЕСА_1 за недостатністю документів.

У плані присадибної ділянки по
садибі №5-Б, площею 600 кв. м, станом на
29.05.1987 р. межа вздовж АДРЕСА_1, мала
відокремлену лінію, довжиною 10,0 кв. м.

Відповідно до технічних паспортів
на жилий будинок АДРЕСА_1, виконаних
13.04.1989 р. та 29.05.2009 р. Київським міським
БТІ на замовлення ОСОБА_1, за планом
присадибної ділянки межа вздовж
провулку мала самостійну лінію,
довжиною 10,0 м, права землекористувача
не зареєстровані, а станом на 30.04.1998 р. -
довжиною 11,60 м., на 29.05.2009 р. - 12,00 м, на
30.11.2011 р. - 11,5 м, це пояснюється тим, що
позивач змінював загальну довжину цієї
межі, відступав землю сусіду з іншого
боку, переставляв паркан у сторону
провулку.

Відповідно до рішення Київської
міської ради від 20.05.1999 р. № 250/351, ОСОБА_2
було передано у приватну власність 0,1
га земельної ділянки.

Ураховуючи, що 05.04.1996 р. відповідач,
ОСОБА_2, подарував 16/100 частин будинку
АДРЕСА_1 своєму сину - відповідачу,
ОСОБА_3, розпорядженням Київського
міського голови від 14.08.2000 р. № 503-МГ
були внесені зміни до рішення від 20.05.1999
р. № 250/351, за якими передано у приватну
власність кожному із співвласників
відповідно 84/100 та 16/100 частини від 0,1 га
земельної ділянки.

03.09.2002 р. відповідачі, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, одержали Державні акти на право
приватної власності на землю 1-КВ № 137201
та 1-КВ № 137202, зареєстровані в Книзі
записів за №№ 85-2-01520, 85-2-01521.

Позивачу передано у приватну
власність за рішенням Київської
міської ради від 27.04.2000 р. №106-1/827
земельну ділянку у розмірі 0,0738 га, як
пояснив, більшому, за рахунок вільної
землі, проте Державний акт про право
приватної власності на землю він не
отримував.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково, про що і ухвалив відповідне
рішення. При цьому судом було
встановлено, що приватизація земельних
ділянок відповідачів була проведена у
відповідності до вимог чинного
законодавства, належно оформленої
документації, яким надана відповідна
юридична оцінка і правових підстав
визнавати недійсними Державні акти
відсутні, як і відсутні підстави для
визнання недійсним технічної
документації землеустрою щодо
складених документів, що посвідчують
право на земельну ділянку
(землевпорядкована документація), та
зобов'язання Департаменту земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації зареєструвати
землевпорядковану документацію ОСОБА_1
на земельну ділянку по АДРЕСА_1 згідно
кадастрового плану. Щодо висновку
експертизи, то суд не прийняв його до
уваги, а натомість надав йому
відповідну правову оцінку з якою
погоджується колегія суддів.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цієї справи.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Подільського
районного суду м. Києва від 27 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: