У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Касьяна О.П.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання нерухомого
майна спільною частковою власністю,
визнання права власності на частку в
майні та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, поділ майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі її
представника ОСОБА_7 на рішення
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 27 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 19 лютого 2014
року; за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання
права спільної сумісної власності на
майно та визнання права власності на
частку в спільному майні. В подальшому,
уточнивши свої позовні вимоги, просила
визнати житловий будинок з надвірними
спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,0973 га по
АДРЕСА_1 спільною частковою власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_9; визнати за нею право
власності на 3/4 частини вказаного
житлового будинку відповідно до її
вкладу та 3/4 частини зазначеної
земельної ділянки, посилаючись на те,
що 02 серпня 1998 року вона та ОСОБА_9
проживали разом та вели спільне
господарство, спільний бюджет,
будували спільні плани на майбутнє.

У вересні 1998 року вона разом із ОСОБА_9
придбали стару садибу по АДРЕСА_1 та
об'єнавши власні кошти, працю та час,
розпочали будівництво спільного житла.

У 2002 році вказана власність за їх
взаємною згодою була зареєстрована у
КП Лубенському МБТІ на ім'я ОСОБА_9

Для будівництва та обслуговування
вказаного житлового будинку ОСОБА_9
було надано земельну ділянку площею
0,0973 га, право на вказану земельну
ділянку посвідчено державним актом на
право приватної власності на землю.

У грудні 2004 році вона та ОСОБА_9 уклали
шлюб.

У зв'язку з тим, що після смерті ОСОБА_9
право на половину вказаного нерухомого
майна заявила його перша дружина,
відповідач у справі ‒? ОСОБА_4, вона
змушена звернутися до суду за захистом
свого права і законних інтересів.

ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічним позовом, уточнивши який,
просила визнати спірне майно спільною
сумісню власністю подружжя та поділити
майно, набуте в шлюбі, посилаючись на
те, що житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 придбані спільно
з ОСОБА_9 під час шлюбу за кошти їх сім'ї.
Витрати на будівництво вказаного майна
вона здійснювала разом зі своїм
чоловіком та несла всі боргові
зобов'язанні до дати розлучення ‒? 03
вересня 2004 року.

ОСОБА_4 вказувала, що спірний будинок та
спірна земельна ділянка є спільною
сумісною власністю її та ОСОБА_9, що є
підставою для визнання за нею права
власності на 1/2 частини вказаного майна
в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 27 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено. Визнано житловий будинок з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку
площею 0,0973 га по АДРЕСА_1 спільною
частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ѕ
частини житлового будинку та
господарських споруд, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ѕ
частини земельної ділянки, загальною
площею 0,0973 га, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у
справі.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 19 лютого
2014 року рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 грудня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
скасовано, ухвалено в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено. У решті
рішення міськрайонного суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_7 просить скасувати
судові рішення в частині відмови в
задоволенні зустрічних позовних вимог,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення в цій частині про задоволення
її зустрічних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_7 підлягає
відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_3 -
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині
нове рішення про відмову в задоволенні
її позовних вимог, апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_3 на
підтвердження свого позову в порушення
вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду
належних доказів про загальну вартість
витрат на створення спірного майна
(будинковолодіння) в цілому і вартість
понесених нею особисто витрат .

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_9 21 лютого 2002 року
набув право приватної власності на
житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 та земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку
площею 0,0973 га. Вказане право
зареєстровано в установленому законом
порядку, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житловий
будинок від 21 лютого 2012 року
(а.с. 18) та державним актом на право
приватної власності на земельну
ділянку від 10 вересня 2002 року серії РЗ
№ 673038 (а.с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 23 жовтня 2012 року серії НОМЕР_1 (а.с.
11).

На момент виникнення права власності
на спірне майно діяли акти цивільного
законодавства ‒? КпШС України, ЦК УРСР
(1963 року) та Закон України «Про
власність», які підлягають
застосуванню як норми матеріального
права, що регулюють вказані
правовідносини.

Відповідно до роз'яснень п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»,
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
«Про власність», ст. 22
КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї
наймача у їх спільну сумісну
власність (ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживає з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 01 січня 2004
року, ця особа має надати належні та
допустимі докази про власну участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання за нею права власності на
половину спірного майна.

Статтею 17 Закону України «Про
власність» передбачено, що майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою згодою між ними. Майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Установлено, що на підтвердження
спільної участі та вкладення особистих
коштів у будівництво спірного будинку,
позивач надала належним чином завірені
копії договорів підряду на виконання
будівельно-монтажних і
ремонтно-будівельних робіт, укладених
між нею та ТОВ ПМК-2000 від
11 вересня 1998 року, 26 вересня 1998 року, 19
жовтня 1998 року, 22 липня 1999
року, проведених за адресою спірного
будинку, та квитанції до прибуткового
касового ордера від 19 жовтня 1998 року,
від 26 листопада 1998 року, 11 вересня 1998
року, 28 липня 1999 року (а.с. 205‒?208).

Загальна вартість проведених та
оплачених робіт за вказаними
договорами становить 57 292 грн.

Крім цього, вказані обставини
підтверджуються довідкою ТОВ
ПМК-2000 від 25 грудня 2013 року № 57 (а.с. 209).

Згідно з накладними, квитанціями до
прибуткових касових ордерів,
матеріальних пропусків, ОСОБА_3
придбано на будівництво спірного
будинку: цеглу випалену, плитку
тротуарну, плитку полову, скло, євро
віконні та балконні блоки,
підвіконники, а також проведено оплату
за столярні і ремонтні роботи, за
надані автотранспортні послуги та інше
на загальну суму 47 157 грн. 75 коп.
(а.с.153‒?158, 177‒?182, 184‒?187).

Усі вищезазначені договори та
бухгалтерські документи виписані на
ім'я ОСОБА_3, тобто на дошлюбне прізвище
позивачки ОСОБА_3

У 1998 році ОСОБА_9 отримав у ДП
«Київтрансгаз» позику у вигляді
будівельних матеріалів та
транспортних послуг на загальну суму
90 тис. грн., строком на десять
років.

Вказана позика була повернута ОСОБА_9
станом на 01 січня 2005 року
частково шляхом відрахувань із його
заробітної плати на загальну суму 20 740
грн.

Після реєстрації 03 грудня 2004 року шлюбу
ОСОБА_9 з ОСОБА_3
зобов'язання за вказаним договором
(позика), на загальну суму 69 256 грн. 47 коп.
виконували разом, як чоловік та
дружина.

Факт надання позики ОСОБА_9 та порядок
розрахунку за договірним зобов'язанням
підтверджено довідкою Лубенського
ЛВУМГ від 31 січня 2005 року № 1094, заявою
ОСОБА_9, угодою на видачу
довгострокової позики від 12 липня 2000
року.

Отже, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що розмір
частки ОСОБА_3 у спільному будинку
доведено ступенем її участі, працею та
розміром її особистих коштів, що
становить 104 449 грн. 75 коп. Зазначений
розмір особистих коштів ОСОБА_3,
вкладених у будівництво спірного
будинку, дає можливість визнати майно
об'єктом права спільної часткової
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та
визначити розмір її частки відповідно
до заявлених позовних вимог, оскільки
загальна вартість будинку на час
введення його в експлуатацію
становила, відповідно до технічного
паспорта від 21 січня 2002 року,
виготовленого КП «Лубенське МБТІ» ‒?
93 607 грн., а відповідно до довідки
головного архітектора м. Лубни
від 05 жовтня 1998 року, яка видана на
початку будівництва житлового будинку
та господарських будівель, орієнтована
вартість житлового будинку складає 102
тис. грн. Визначаючи розмір частки
земельної ділянки, суд виходив із
розміру частки ОСОБА_3 у будинку.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного
суду в частині скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 підлягає
скасуванню із залишенням у цій частині
в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
обґрунтовано виходив із того, що
відповідно до статей 22, 25, 27, 28 КпШС
України до спільної сумісною власністю
подружжя може належати нажите ними в
період шлюбу рухоме або нерухоме майно,
що за Законом України від 07 лютого 1991
року «Про власність» є об'єктом
приватної власності, крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживанні при фактичному
припиненні шлюбу, оскільки матеріали
справи містять докази, які
підтверджують, що на час придбання
спірного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_9 хоча і
знаходились в зареєстрованому шлюбі,
проте фактично припинили шлюбні
відносини, не вели спільного
господарства та проживали окремо.
Майно, придбане ОСОБА_9, є його
особистим майном, а не спільним майном
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 19 лютого 2014 року в частині
вирішення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, поділ майна
подружжя слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі її
представника ОСОБА_7 на рішення
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 27 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 19 лютого 2014
року відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 19 лютого 2014 року задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 19 лютого 2014 року в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання нерухомого майна спільною
частковою власністю, визнання права
власності на частку в майні скасувати,
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 27 грудня
2013 року в указаній частині залишити в
силі.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області
від 27 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 19 лютого 2014 року в частині
вирішення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, поділ майна
подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Попович