Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
Великобагачанської районної державної
адміністрації Полтавської області, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, розподіл
будинку, визнання права власності; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про розподіл майна, що є спільною
сумісною власністю; за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права
власності на майно та визнання
договору дарування автомобіля
частково недійсним; за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про вселення, усунення
перешкод в користуванні житловим
будинком, визнання права користування
будинком й визнання недійсними
договорів найму кімнати, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Великобагачанського районного суду
Полтавської області від 30 жовтня 2013
року, додаткове рішення
Великобагачанського районного суду
Полтавської області від 23
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 06
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, розподіл
будинку, визнання права власності. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що з 07 березня
2005 року він проживає з ОСОБА_4 без
реєстрації шлюбу. За час спільного
проживання за спільні кошти придбано
будинок, який є спільною сумісною
власністю. Ураховуючи уточнені позовні
вимоги, ОСОБА_3 просив задовольнити
його вимоги і встановити факт його
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 07 березня 2005 року з
ОСОБА_4, а також розділити будинок
АДРЕСА_1, виділивши йому і визнавши за
ним право власності на Ѕ частину
зазначеного будинку, а також розділити
земельну ділянку, залишивши в
спільному користуванні 126 кв. м, яка
спільно використовується для проїзду,
проходу та обслуговування будинку.

ОСОБА_4 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна,
яке належить до спільної сумісної
власності чоловіка та жінки, які
проживали однією сім'єю. Зазначає, що з
грудня 2005 року по квітень 2012 року вона
проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 За час
спільного проживання у 2008 році ними
придбано автомобіль, а також у
2011 році відповідачем відкрито
депозитний рахунок у публічному
акціонерному товаристві комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), на який складались всі
спільні кошти. Посилаючись на те, що
зазначене майно належить їй і
відповідачу на праві спільної сумісної
власності, ОСОБА_4 просила стягнути з
ОСОБА_3 грошову компенсацію Ѕ частини
вартості автомобіля, а також грошову
компенсацію Ѕ частини депозитного
вкладу, відкритого у відділенні ПАТ КБ
«ПриватБанк».

ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання автомобіля таким,
що належав їй і ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності, визнання
за нею права власності на Ѕ частину
автомобіля, а також про визнання
частково недійсним договору дарування
автомобіля, який укладений 07 квітня 2012
року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5,
оскільки його укладено без її згоди.

Ухвалою Великобагачанського районного
суду Полтавської області від 29
листопада 2012 року справи об'єднані в
одне провадження.

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом визнання права
користування будинком та вселення, а
також про визнання недійсними
договорів найму кімнати від 11 липня 2005
року, від 14 грудня 2005 року та від 29
березня 2011 року.

Ухвалою Великобагачанського районного
суду Полтавської області від 01 березня
2013 року зазначена справа об'єднана з
попередньою справою.

Рішенням Великобагачанського
районного суду Полтавської області від
30 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
розподіл будинку, визнання права
власності задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_3
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
липня 2005 року по 21 квітня 2012
року з ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за
його вклад в придбання і поліпшення
житлового будинку в розмірі 26 549 грн. 04
коп. В решті позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 17 258
грн. 22 коп., з них 17 222 грн. 40 коп. -
компенсація за спільно придбаний
сторонами автомобіль, 35 грн. 82 коп. -
компенсація за Ѕ частину депозитного
грошового вкладу ОСОБА_3, який внесений
ним до банку під час спільного
проживання з ОСОБА_4 В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. У
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання права власності на
майно та визнання договору дарування
автомобіля частково недійсним
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод
у користуванні житловим будинком,
визнання права користування ним та
визнання недійсними договорів найму
задоволено частково. Визнано
недійсними договори найму житлового
приміщення від 14 грудня 2005 року, від
29 березня 2011 року. В іншій
частині позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено. Визначено розмір грошової
компенсації, яка підлягає стягненню з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в сумі 9 290 грн.
82 коп.

Додатковим рішенням
Великобагачанського районного суду
Полтавської області від 23 грудня 2013
року стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 судові витрати в сумі 172 грн. 58
коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 114
грн. 70 коп.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 06 лютого 2014 року
рішення Великобагачанського районного
суду Полтавської області від 30 жовтня
2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення в частині відмови в
задоволенні його позовних вимог і
ухвалити нове рішення в цій частині про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
яким погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що позивачем
ОСОБА_3 доведено спільне проживання
однією сім'єю з ОСОБА_4 саме з липня 2005
року. Спірний будинок ОСОБА_4 придбала в
квітні 2005 року за власні кошти, тому він
є її особистою власністю. Сторонами
доведено, що за час спільного
проживання за спільні кошти ними
проведено поліпшення будинку, тому
ОСОБА_3 має право на отримання
компенсації в розмірі Ѕ частини
проведених поліпшень. Також сторонами
доведено, що спільним сумісним майном є
автомобіль і депозитний рахунок
відкритий в відділенні ПАТ КБ
«ПриватБанк», тому Ѕ частина їх
вартості підлягає сплаті ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 Придбання сторонами
іншого майна під час спільного
проживання однією сім'єю не доведено.
Спірні договори найму житлового
приміщення не були направлені на
реальне настання правових наслідків,
що були обумовлені ними, тому вони
підлягають визнанню недійсними. Решти
позовних вимог позивачами не доведено.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Установлено, що у період з липня 2005 року
по 2012 рік ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали
спільно, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народилась
донька ОСОБА_6

На підставі договору купівлі-продажу
від 29 липня 2005 року ОСОБА_3
продав, належний йому на праві
власності житловий будинок
АДРЕСА_1.

09 листопада 2005 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу, на підставі якого
ОСОБА_4 придбала будинок АДРЕСА_2.

Рішенням виконкому Великобагачанської
селищної ради Великобагачанського
району Полтавської області від 27 січня
2006 року змінено номер житлового
будинку по АДРЕСА_2, власником якого є
ОСОБА_4

Положеннями ст. 60 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами ст.
70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі, то обов'язок з
доведення тієї обставини, що майно,
придбане у шлюбі, є особистою власністю
одного з подружжя, покладений на
останнього.

Встановлюючи факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 з липня 2005 року і зазначаючи, що
спірний будинок є особистою приватною
власністю ОСОБА_4, оскільки придбаний у
квітні 2005 року за її особисті кошти, суд
першої інстанції не звернув уваги, що в
силу положень ст. 328 ЦК України ОСОБА_4
набула права власності на зазначений
будинок з часу нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
тобто 09 листопада 2005 року, що свідчить
про придбання його під час перебування
сторін у фактичних шлюбних відносинах,
а доказів, які б свідчили про придбання
будинку за особисті кошти ОСОБА_4 нею не
надано; висновок суду, що кошти,
отримані ОСОБА_3 від продажу 29
липня 2005 року будинку АДРЕСА_1,
належному йому на праві власності, не
використовувались для придбання
спірного будинку ґрунтується на
припущеннях і є передчасним, оскільки
будь-яких доказів, які б спростували ці
доводи, ОСОБА_4 не надано, а судом не
досліджено.

Не свідчить про вказане і заява ОСОБА_4
при укладенні договору купівлі-продажу
спірного будинку, про те, що вона у
шлюбі не перебуває, гроші, за які
придбавається будинок, є її особистою
власністю, оскільки в силу вимог ст. 57
СК України факт придбання майна за
особисті кошти має доводитися в суді.

Крім того, зазначаючи, що за придбання
спірного будинку вносились гроші
починаючи з 06 квітня 2005 року по 22
вересня 2005 рік, і сплачувались вони
особисто ОСОБА_4, суд зобов'язав останню
сплатити ОСОБА_3 компенсацію, однак не
обґрунтував правову природу такої
компенсації, норми права на підставі
яких вона підлягає стягненню, а також
не навів будь-яких доказів щодо її
розміру.

Відповідно до ст. 11 ЦК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію за частину
спірного будинку, суд першої інстанції
залишив поза увагою, що ОСОБА_3 з такими
вимогами до суду не звертався, у зв'язку
з чим суд вийшов за межі його позовних
вимог, що є порушенням норм
процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Вирішуючи спір суд у порушення вимог
статей 4, 10 ЦПК України не сприяв
всебічному й повному з'ясуванню
обставин справи, проводячи розподіл
спірного майна подружжя й зобов'язуючи
сторін сплачувати грошову компенсацію,
не встановив коло об'єктів права
спільної сумісної власності,
передбачених ст. 61 СК України, не
встановив частки сторін в спільному
майні.

У пункті 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» роз'яснено, що поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69
- 72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених
зазначеною нормою правил, збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також
визначена на час розгляду справи
вартість ремонтних робіт не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Суд першої інстанції на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, не
з'ясував істотності збільшення
вартості спірного будинку, не
встановив вартості будинку до
проведення ремонтних робіт та його
вартість після проведених робіт, у
зв'язку з чим дійшов передчасного
висновку про розмір грошової
компенсації за проведені поліпшення.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги до правочинів, зокрема,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - п'ятою та шостою ст.
203 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом (п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Положеннями ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Визнаючи недійсними договори найму,
суд першої інстанції не встановив, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не звернув уваги, що
ОСОБА_3 не навів переконливих доказів
для визнання спірних договорів
недійсними; крім того, суд не розглянув
всі його позовні вимоги, оскільки
визнавши недійсними договори найму
житла від 14 грудня 2005 року і від 29
березня 2011 року, суд залишив
нерозглянутими вимоги ОСОБА_3 про
визнання недійсним ще й договору найму
житла від 11 липня 2005 року,
відповідно до умов якого ОСОБА_3 має
право на проживання в спірному будинку
і як його наймач.

Отже, суд першої інстанції не встановив
характер спірних правовідносин, не
з'ясував всі обставини справи, не
дослідив всі докази та не надав їм
оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Великобагачанського районного
суду Полтавської області від 23 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 06
лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська