Номер провадження: 22-ц/785/5237/14
Головуючий у першій інстанції Бальжик
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.

за участю: позивача ОСОБА_3, та
представника відповідачки ОСОБА_4, -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4, - ОСОБА_5, на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 26 березня 2014 року
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунальне
підприємство «Ізмаїльське міжміське
бюро технічної інвентаризації», Орган
опіки та піклування виконкому
Ізмаїльської міської ради, виконком
Ізмаїльської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
житлом, визначення для проживання
приміщення, надання можливості
провести перепланування квартири, та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору,
Ізмаїльський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, про визнання таким, що втратив
право користування житлом,

в с т а
н о в и л а:

01 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який 06 березня
2014 року остаточно уточнив,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідачці ОСОБА_4, яка є його дочкою,
на праві власності належить квартира
АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 24 березня 2011 року
він був вселений в вказану квартиру,
тим самим за ним встановлено сервітут -
право користування чужим майном. 20
липня 2011 року державним виконавцем
складено акт про вселення його у
зазначену квартиру, проте фактичного
вселення так і не відбулося, оскільки
власник квартири, відповідачка ОСОБА_4,
знаходилася на роботі, а її мати, ОСОБА_6
лише вручила йому ключі від вхідних
дверей. Державний виконавець зазначив,
що приміщення, яке зможе зайняти
позивач, та речі, які він зможе
принести, визначить власниця, але дочка
приміщення йому не виділила. В червні
2012 року він звернувся до суду із
позовом про визначення порядку
користування житловим приміщенням, в
якому просив виділити йому для
проживання ізольовану кімнату №4, а
дочка погодилася надати йому для
проживання прохідну кімнату №1.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 24 грудня 2012
року у задоволенні його вимог було
відмовлено, оскільки в кімнаті №4
проживає власниця квартири. У січні 2013
року у присутності свідків він питався
чотири рази вселитися в спірну
квартиру, але замок на першій вхідній
двері змінили та встановили третю двір
із залізної решітки з двома навісними
замками, виданий 20.07.2011 року, під час
вселення, ключ від вхідних дверей не
підходив. Він не проживає в квартирі
більше року через перешкоди
відповідачки та її матері. З 2005 року він
вимушений проживати у
напівпідвальному приміщенні, в якому
не має належних умов.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 8
Європейської конвенції про захист
прав людини, ст. ст. 15, 16, 391, 396, 405 ЦК
України, ст.ст. 9, 156 ЖК України, позивач
ОСОБА_3 просив суд зобов'язати
відповідачку ОСОБА_4 усунути перешкоди
у користуванні жилими та підсобними
приміщеннями квартири АДРЕСА_1, надавши
ключі від всіх вхідних дверей;
зобов'язати відповідачку ОСОБА_4
виділити йому для проживання кімнату
№1, звільнивши її для розміщення ліжка
та інших його особистих речей; в
рахунок оплати частки комунальних
послуг з урахуванням кількості
проживаючих в квартирі осіб та наявних
пільг як дитини війни, надати
можливість відновити в кімнаті №1
перегородку з дверима та внутрішнім
замком, яка раніше відокремлювала її
від прохідного коридору, який з'єднував
вхідні двері квартири з її внутрішніми
кімнатами (т.2, а.с.14).

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 проти позову заперечували і 01
жовтня 2013 року відповідачка звернулася
до суду із вказаним зустрічним
позовом, посилаючись на те, що вимоги,
викладені ОСОБА_3 у позовній заяві, вже
розглядалися судом та по ним прийнято
рішення, яке набуло законної сили.
Визначення житлового приміщення, яке
член сім'ї має право займати,
відноситься до компетенції власника
житла. Незважаючи на акт державного
виконавця, ОСОБА_3 не вселився в спірну
квартиру протягом року, тому втратив
право користування нею. Під час
вселення батька до квартири, вона
виділила йому для проживання кімнату
№1, дозволивши поставити лише
розкладачку та один стілець, але на
даний час заперечує проти проживання
батька взагалі. Він вчиняє сварки, має
бороду, від якої лякається її маленька
дитина, замок на вхідних дверях після
надання батьку ключів не змінювали (т.1,
а.с.101-102).

Ухвалою суду від 13 червня 2013 року до
участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору, залучені ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, КП «ІМБТІ», Орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради та
виконавчий комітет Ізмаїльської
міської ради (т.1, а.с. 48).

Ухвалою суду від 17 вересня 2013 року
залишений без розгляду позов ОСОБА_3
про зобов'язання КП «ІМБТІ» анулювати
технічний паспорт та зобов'язання
ОСОБА_4 провести перепланування
квартири у відповідності з раніше
виданим технічним паспортом від 1996
року (т. 1, а.с. 90).

Ухвалою суду від 03 жовтня 2013 року
зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням, прийнята для спільного
розгляду з первісним позовом ОСОБА_3
(т.1, а.с.105).

Ухвалою суду від 03 жовтня 2013 року до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, за зустрічним позовом
залучений Ізмаїльський MB ГУ ДМС
України в Одеській області (т.1, а.с.107).

Треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, та
представники третіх осіб КП «ІМБТІ»,
Орган опіки та піклування виконком
Ізмаїльської міської ради, виконком
Ізмаїльської міської ради та
Ізмаїльський MB ГУ ДМС України в
Одеській області у судове засідання не
з'явилися.

Треті особи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися
із заявою, в якій просили розглянути
справу у їх відсутність та відмовити у
задоволенні первісного позову (т.1,
а.с.70, 82). Орган опіки та піклування
виконавчого комітету Ізмаїльської
міської ради звернувся з заявою, в якій
просив розглянути справу у відсутність
представника, відмовити у задоволенні
первісних позовних вимог та не
заперечував проти задоволення
зустрічного позову (т.1, а.с.168).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково, у
задоволенні зустрічного позову
відмовлено. Суд зобов'язав
відповідачку ОСОБА_4 усунути позивачу
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, надавши ключі від вхідних
дверей, зобов'язав відповідачку
визначити позивачу для проживання у
вказаній квартирі приміщення № 1,
звільнівши місце для розміщення ліжка
та інших особистих речей останнього (т.
2, а.с. 34-37).

Додатковим рішення від 01 квітня 2014 року
вирішено питання про розподіл судових
витрат: стягнуто з відповідачки ОСОБА_4
у дохід держави судовий збір в сумі 107,30
грн. (т. 2, а.с. 58).

Ухвалою суду від 01 квітня 2014 року
виправлена описка у додатковому
рішення: стягнуто з відповідачки
ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір в
сумі 114,70 грн. (т. 2, а.с. 61).

В апеляційній скарзі представник
відповідачки ОСОБА_4, - ОСОБА_5, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(т. 2, а.с. 66-70).

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач ОСОБА_3 просить скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
відповідачки ОСОБА_4, - ОСОБА_5,
пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3
та представника відповідачки ОСОБА_4, -
ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника відповідачки задоволенню
не підлягає, оскільки рішення суду
першої інстанції постановлено з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права.

Згідно із ст. 396 ЦК України, особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

За змістом ст. 391 ЦК України особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні нею права користування
даним майном.

Пункт 2 ч. 1 ст. 395, ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 403 ЦК
України визначають, що речовими
правами на чуже майно є, зокрема, право
користування (сервітут). Сервітут може
бути встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Частиною 1 та 4 ст. 156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
житловим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

За змістом частин 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Частини 4 та 5 ст. 9 ЖК УРСР визначають, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачці ОСОБА_4 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1, яка
складається з: приміщення №1 - жиле,
площею 13,4 кв.м; приміщення №3 - жиле,
площею 12,1 кв.м; і приміщення №4 - жиле,
площею 12,2 кв.м; приміщення №6 - кухня,
площею 11,4 кв.м; приміщення №7 - ванна,
площею 4 кв.м; приміщення II - тамбур,
площею 4,3 кв.м (т. 1, а.с.211-214).

В квартирі зареєстровані: відповідачка
ОСОБА_4, її малолітня дитина ОСОБА_8,
мати ОСОБА_6, сестра ОСОБА_7, батько -
позивач ОСОБА_3

Фактично в квартирі проживають
відповідачка ОСОБА_4 та її чоловік, які
займають приміщення № 4, а також ОСОБА_6
та малолітня дитина ОСОБА_8, які
займають приміщення № 3. Інші
приміщення знаходяться в їх спільному
користуванні.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 24 березня 2011 року,
залишеним без зміну хвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 вересня 2011 року, позивач
ОСОБА_3 вселений в квартиру АДРЕСА_1 (т.1,
а.с. 4-6, 155-157, 158, 159).

Таким чином, за позивачем ОСОБА_3
визнано сервітут - право користування
квартирою АДРЕСА_1, яка належить його
дочці ОСОБА_4

20 липня 2011 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
Хотинським С.В. складено акт про
вселення позивача ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_1, а також передання останньому
ключів від вхідних дверей (т.1, а.с.7).

Через відсутність згоди між власницею
житла, відповідачкою ОСОБА_4, її матір'ю
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 щодо конкретної площі,
яку має займати останній, а також щодо
речей, які він може розмістити,
фактичне вселення не відбулося, що
визнано сторонами у справі.

В подальшому відповідачкою ОСОБА_4
чинилися перешкоди позивачу ОСОБА_3 у
користуванні квартирою, від укладення
договору про порядок користування нею
остання відмовилася, замок від вхідних
дверей змінила, що підтверджується
актами від 12.01.2013 року, 19.01.2013 року, 26.01.2013
року та 29.01.2013 року, складених ОСОБА_3 в
присутності свідка ОСОБА_12 та його
представника ОСОБА_9, та свідченнями
свідка ОСОБА_12

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, вирішуючи спір, те,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що в
судовому засіданні доведено, що
відповідачка ОСОБА_4 чинить позивачу
перешкоди в користуванні квартирою, а
також відмовляється визначити йому
конкретне житлове приміщення для
проживання та/або укласти угоду про
порядок користування приміщенням, що
порушує його право. Тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги підлягають судовому
захисту шляхом зобов'язання
відповідачку ОСОБА_4 усунути йому
перешкоди у користуванні спірною
квартирою та виділити для проживання
приміщення №1 даної квартири.

Доводи представника відповідачки
ОСОБА_4, - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі
про те, рішення суду є незаконним,
оскільки суд першої інстанції не
врахував, що позивачу ОСОБА_3 не
чиняться перешкоди користуванні
квартирою, ключі від вхідних дверей ті
ж самі, не приймаються до уваги, так як
вони не відповідають дійсним
обставинам справи та спростовуються
наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачка ОСОБА_4 повинна була
довести в судовому засіданні належними
та допустимими доказами ті обставини,
на які вона посилався як на підставу
своїх зустрічних вимог, а саме те, що
вона не перешкоджає батьку
користуватись квартирою та те, що він
втратив право користування спірною
квартирою.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що позивач ОСОБА_3 не
проживає в спірній квартирі з поважних
причин, які полягають у чиненні йому
перешкод з боку власниці та її матері,
підстав для припинення сервітуту у
судовому засіданні не наведено, суд
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що зустрічні позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають і задоволенню.

Не приймаються до уваги і твердження
представника відповідачки ОСОБА_4, -
ОСОБА_5, в апеляційній скарзі про те, що
позивач не є власником майна та
відповідно, не може ставити питання про
виділення йому конкретної кімнати,
вимагати усунення перешкод тощо,
оскільки судовий захист речових прав
на чуже майно може здійснюватись за
вимогами, аналогічними до тих, що
ставляться для захисту права
власності.

До апеляційної скарги не надано ніяких
доказів, які спростовують висновки
суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, дослідив в судовому засіданні
усі докази, які є у справі, з
урахуванням їх переконливості,
належності і допустимості, дав їм
правильну оцінку та з достовірністю
встановив, що є законні підстави для
задоволення первісного позову й
відмову у задоволенні зустрічного
позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні первісного позову та
задоволення зустрічного позову немає.

При подачі апеляційної скарги на
рішення суду відповідачка ОСОБА_4 не
доплатила судовий збір в сумі 64,45 грн.
(121,80 грн. - 57,35 грн.), тому з неї слід
стягнути у дохід держави вказаний
судовий збір.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4,
- ОСОБА_5, відхилити, рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 26 березня 2014 року
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстроване місце
проживання: АДРЕСА_1, у дохід держави
судовий збір в сумі 64,45 грн. на
банківські реквізити: Отримувач: ГУ
ДКСУ в Одеській області, Код , Р/р 0007, МФО 828011, Банк
отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області.
Призначення платежу: Судовий збір,
Пункт 1.14, КБК 22030001, Прізвище, Ім'я, По
батькові платника.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький