АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2527/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №2034/2-5227/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

при секретарі -
Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 14 лютого 2014
року та на додаткові рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 31 березня 2014
року та від 15 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Південноміської ради Харківського
району Харківської області про виділ
земельної ділянки в натурі та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Південноміської ради Харківського
району Харківської області про
визначення порядку користування
земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

17 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2,
Південноміської ради Харківського
району Харківської області про виділ
земельної ділянки в натурі. В
обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив,
що він, згідно договору дарування
частки житлового будинку від 11 лютого
2009 року, є власником 55/100 часток
житлового будинку та земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1. Співвласником
інших 45/100 часток цього ж будинку та
земельної ділянки є ОСОБА_3, яка не
бажає розділити земельну ділянку в
натурі відповідно до їх часток у праві
власності жилого будинку. Посилаючись
на вказані обставини, позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив виділити йому в натурі земельну
ділянку за площею 781 кв.м., а ОСОБА_2
земельну ділянку площею 639 кв.м., що
розташована адресою: АДРЕСА_1 у
відповідності до варіанту № 2, наданому
у висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 8612
від 02 січня 2013 року. При цьому лінія
розподілу земельної ділянки пройде від
точки № 1, що розподіляє лінійний
розмір зі сторони вул. Чапаєва на
відрізки 9,94 м та 6,46 м, по прямій до
житлового будинку на 2,22 м, далі по лінії
розподілу житлового будинку, далі по
прямій під кутом 710 відносно прибудови
«а1» на 3,48 м, далі ліворуч вздовж
прибудови «а1» по прямій на 1,84 м на
відстані 1,0 від прибудови «а1», далі
праворуч по прямій на 15,6 м вздовж
літньої кухні «Ж» на відстані 1,54 м від
неї, далі ліворуч під кутом 900 по прямій
на 5,21 м, далі праворуч під кутом 900 по
прямій на 3,44 кв.м, далі по прямій до
точки № 2, що розподіляє лінійний
розмір на відрізки 21,0 м та 10,7 м.

Не погоджуючись з зазначеним позовом,
ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним
позовом, в якому в остаточних вимогах
просила визначити порядок
користування земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до
первісних часток співвласників за
варіантом № 1 користування земельною
ділянкою, наданому у висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 6347
від 06 грудня 2013 року, виділивши їй та
ОСОБА_1 в користування земельні ділянки
площею 710 кв.м кожному. Границя
користування земельною ділянкою
проходить від точки № 1, що розподіляє
лінійний розмір зі сторони вул. Чапаєва
на відрізки 9, 94 м та 6, 46 м по прямій до
житлового будинку на 2,22 м, далі по лінії
розподілу житлового будинку, далі по
існуючій огорожі № 7 на відстані 1,64 м
від прибудови літ. «АЗ-1», далі по прямій
на 13,15 м на відстані 2,0 м від літньої
кухні літ. «Ж», далі ліворуч під прямим
кутом по прямій 4,80 м, далі праворуч по
прямій на 18,40 м до точки, що знаходиться
на відстані 15,60 м від межі по вул.
Визволення та 6, 90 м від тильної межі,
далі ліворуч по прямій на 4,70 м, далі
праворуч на 6,90 м до точки № 2, що
розподіляє лінійний розмір тильної
межі на відрізки 20,20 м та 11,50 м
(відповідно до додатку № 1 експертизи).

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_2 зазначила, що житловий будинок,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1
був зареєстрований в 1/2 частці за
ОСОБА_4, та в 1/2 частці за ОСОБА_5

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 29 липня 1996 року
частки співвласників у зв'язку з
вчиненими ними прибудовами були
перерозподілені таким чином - ОСОБА_5
55/100 часток вказаного житлового будинку
(замість раніше належних 1/2 часток), а
ОСОБА_6 45/100 часток (замість раніше
належних 1/2 часток).

На теперішній час власником 55/100 часток
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом ХРНО ОСОБА_7 11 лютого 2009 року
за р. № 266, є ОСОБА_8, а власником 45/100
часток цього ж будинку є вона, на
підставі договору довічного утримання,
посвідченого Першою державною
нотаріальною конторою 11 червня 1999 року
за р. № 3-1177.

При цьому ОСОБА_2 зазначила, що порядок
користування земельною ділянкою
необхідно визначати у відповідності до
первісних часток співвласників ОСОБА_5
та ОСОБА_6, оскільки наступні зміни в
розмірі часток у спільній власності на
жилий будинок і господарські будівлі,
що сталися у зв'язку з прибудовою, не
тягнуть за собою змін встановленого
порядку використання та розпорядження
земельною ділянкою.

В судовому засіданні сторони
підтримали свої позовні вимоги,
просили їх задовольнити.

Представник Південноміської ради
Харківського району Харківської
області, належним чином повідомлений
про час та місце судового розгляду, в
судове засідання не з'явився, надав до
суду заяву про розгляд справи за його
відсутності.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 14 лютого 2014
року ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про
виділ земельної ділянки в натурі
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_8 про визначення порядку
користування земельною ділянкою
задоволено. Визначено порядок
користування земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до
варіанту № 1 користування земельною
ділянкою, наданому у висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 6347
від 06 грудня 2013 року, виділивши ОСОБА_1
та ОСОБА_2 в користування земельну
ділянку площею 710 кв.м кожному. Границя
користування земельною ділянкою
проходить від точки № 1, що розподіляє
лінійний розмір зі сторони вул. Чапаєва
на відрізки 9, 94 м та 6, 46 м по прямій до
житлового будинку на 2,22 м, далі по лінії
розподілу житлового будинку, далі по
існуючій огорожі № 7 на відстані 1,64 м
від прибудови літ. «АЗ-1», далі по прямій
на 13,15 м на відстані 2,0 м від літньої
кухні літ. «Ж», далі ліворуч під прямим
кутом по прямій 4,80 м, далі праворуч по
прямій на 18,40 м до точки, що знаходиться
на відстані 15,60 м від межі по вул.
Визволення та 6,90 м від тильної межі,
далі ліворуч по прямій на 4,70 м, далі
праворуч на 6,90 м до точки № 2, що
розподіляє лінійний розмір тильної
межі на відрізки 20,20 м та 11,50 м
(відповідно до додатку № 1 експертизи).

Додатковим рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
31 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судові витрати зі
сплати судового збору в розмірі 107 грн.
30 коп. та витрати, пов'язані з
проведенням експертизи в розмірі 1029
грн., а всього 1136 грн. 30 коп.

Додатковим рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
15 серпня 2014 року ОСОБА_1 в позові до
Південноміської ради Харківського
району Харківської області про виділ
земельної ділянки в натурі відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до
Південноміської ради Харківського
району Харківської області про
визначення порядку користування
земельною ділянкою задоволено.
Визначено порядок користування
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1
у відповідності до варіанту № 1
користування земельною ділянкою,
наданому у висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 6347
від 06 грудня 2013 року, виділивши ОСОБА_1
та ОСОБА_2 в користування земельну
ділянку площею 710 кв.м кожному. Границя
користування земельною ділянкою
проходить від точки № 1, що розподіляє
лінійний розмір зі сторони вул. Чапаєва
на відрізки 9, 94 м та 6, 46 м по прямій до
житлового будинку на 2,22 м, далі по лінії
розподілу житлового будинку, далі по
існуючій огорожі № 7 на відстані 1,64 м
від прибудови літ. «АЗ-1», далі по прямій
на 13,15 м на відстані 2,0 м від літньої
кухні літ. «Ж», далі ліворуч під прямим
кутом по прямій 4,80 м, далі праворуч по
прямій на 18,40 м до точки, що знаходиться
на відстані 15,60 м від межі по вул.
Визволення та 6,90 м від тильної межі,
далі ліворуч по прямій на 4,70 м, далі
праворуч на 6,90 м до точки № 2, що
розподіляє лінійний розмір тильної
межі на відрізки 20,20 м та 11,50 м
(відповідно до додатку № 1 експертизи).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким виділити йому земельну
ділянку в розмірі 781 кв.м., що відповідає
55/100 частин його права на будинок у
відповідності до 2 варіанту експертизи
№ 8612 від 20.08.2012 року посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд не звернув уваги, що
ніякої угоди відносно поділу чи
користування спірною земельною
ділянкою не існувало, крім того, судом
не враховано, що сторони не є
власниками чи користувачами спірної
земельної ділянки, а лише
співвласниками будинку і відкрито,
безперервно користувались протягом 15
років цією ділянкою не маючи
відповідних документів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, обговоривши доводи
сторін, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Згідно п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 і
відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з
того, що сторони повинні користуватися
земельною ділянкою відповідно до
варіанту № 1 судової експертизи № 6347
від 06.12.2013 року в розмірі 710 кв.м. кожний.

Але з цим висновком погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1, 2 ст. 11, ст. 57, 59, ч. 3,
4 ст. 60, ч. 1 ст. 64, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1,
3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального
кодексу України, сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно п. а), б) ч. 1 ст. 17, ст. 40, ч. 1, 2
ст. 116, ч. 1, 4 ст. 120, ч. 1 ст. 123, ч. 1 ст. 125, ч. 1
ст. 126, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу
України, до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить:
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом; участь у розробленні та
забезпеченні виконання
загальнодержавних і регіональних
(республіканських) програм з питань
використання та охорони земель.

Громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Понад норму
безоплатної передачі громадяни можуть
набувати у власність земельні ділянки
для зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення. У
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди.

Надання земельних ділянок державної
або комунальної власності у
користування здійснюється Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органами виконавчої влади або
органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі: надання земельної
ділянки із зміною її цільового
призначення; формування нової
земельної ділянки (крім поділу та
об'єднання). Надання у користування
земельної ділянки, зареєстрованої в
Державному земельному кадастрі
відповідно до Закону України "Про
Державний земельний кадастр", право
власності на яку зареєстровано у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, без зміни її меж та
цільового призначення здійснюється
без складення документації із
землеустрою. Надання у користування
земельної ділянки в інших випадках
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості). У такому разі
розроблення такої документації
здійснюється на підставі дозволу,
наданого Верховною Радою Автономної
Республіки Крим, Радою міністрів
Автономної Республіки Крим, органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування, відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, крім випадків, коли
особа, зацікавлена в одержанні
земельної ділянки у користування,
набуває право замовити розроблення
такої документації без надання такого
дозволу. Земельні ділянки державної та
комунальної власності, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у державній чи комунальній
власності, передаються особам,
зазначеним у пункті "а" частини другої
статті 92 цього Кодексу, лише на праві
постійного користування.

Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

На підставі п.п. в) п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 7 від
16.07.2004 року «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», з 1 січня 2002
р. відповідно до статті 125 ЗК (2768-14) право
користування земельною ділянкою
виникає після одержання її власником
або землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 02 травня 2009 р. у
відповідності із Законом України від 05
березня 2009 р. N 1066-VI (1066-17) право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 13 Конституції України,
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснює орган державної влади та
місцевого самоврядування, в межах
визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст. 142 - 145 Конституції
України, до матеріальної основи
органів місцевого самоврядування
належить, зокрема, земля, управління
якою здійснюють територіальні громади
через орган місцевого самоврядування в
межах їх повноважень шляхом прийняття
рішень.

Отже, розпорядження землями від імені
Українського народу здійснюють органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

Порівняльно-правовий аналіз наведених
норм права дає підстави вважати, що
законодавець розмежовує поняття
«надання» та «придбання» земельної
ділянки в користування або у власність.

Під «наданням» земельної ділянки у
користування, або у власність,
законодавець розуміє, як прийняття
органом виконавчої влади та органом
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень відповідного рішення про
надання земельної ділянки у власність
або у користування, так і подальше
оформлення документа, який згідно ст. 126
Земельного кодексу України посвідчує
право на земельну ділянку. «Придбання»
земельної ділянки у власність чи
користування - це виникнення права на
земельну ділянку, яка раніше
надавалась і на яку є
правовстановлюючі документи,
визначені ст. 126 Земельного кодексу
України, на підставі цивільно-правової
угоди.

Таким чином, до особи, яка придбала
житловий будинок переходить право
власності чи користування земельною
ділянкою, на якій вони розміщені без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

У випадку, якщо договором про
відчуження житлового будинку розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходить право власності чи
право користування на ту частин
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, та на частину
земельної ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, при цьому документами,
які посвідчують право на землю, є
відповідні документи, які видавались
при її наданні.

На підтвердження права на земельну
ділянку сторони в земельному спорі
повинні надати суду документи, які
згідно із законодавством можуть
засвідчувати таке право, тобто в силу
ст.ст. 177, 178 Цивільного кодексу України,
надати докази, що земельна ділянка є
об'єктом їх цивільних прав.

Як вбачається з матеріалів справи, та
обставин встановлених судом судами
першої та апеляційної інстанції, яких
сторони не оспорюють, з заявою до
Виконавчого комітету Південноміської
ради Харківського району Харківської
області співвласники будинку про
надання земельної ділянки в
користування або у власність, - не
звертались, спірна земельна ділянка не
надавалась органами виконавчої влади,
сторонам чи іншим особам в
установленому законом порядку у
власність чи користування під час
знаходження у їх власності житлового
будинку і на цю земельну ділянку у
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні
правовстановлюючі документи, а тому
вона не є об'єктом їх власності чи права
користування.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1
на те, що він та ОСОБА_9 набули право
власності на спірну земельну ділянку
згідно ч. 1 ст. 119 Земельного кодексу
України не може бути узято до уваги,
оскільки за змістом п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, таке право в особи
може виникнути не раніше 01.01.2017 року.

За таких обставин в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_9
належить відмовити саме з цих підстав,
а не з підстав вказаних судом першої
інстанції.

Судова колегія вважає, що у зв'язку зі
зміною судового рішення з підстав
зазначених вище, підлягають скасуванню
додаткові рішення Харківського
районного суду Харківської області від
31 березня 2014 року та від 15 серпня 2014
року, оскільки вони є похідними від
основного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319,
321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального
кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 14 лютого 2014
року та на додаткове рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 15 серпня 2014
року - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 14 лютого
2014 року та додаткове рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 15 серпня 2014
року - змінити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Південноміської ради
Харківського району Харківської
області про визначення порядку
користування земельною ділянкою -
відмовити.

В іншій частині рішення
Харківського районного суд
Харківської області залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
додаткове рішення Харківського
районного суду Харківської області від
31 березня 2014 року - задовольнити.

Додаткове рішення Харківського
районного суду Харківської області від
31 березня 2014 року - скасувати.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судових витрат зі сплати
судового збору в розмірі 107 (сто сім)
грн. 30 коп. та витрат, пов'язаних з
проведенням експертизи в розмірі 1029
(одна тисяча двадцять дев'ять) грн., а
всього 1136 (одна тисяча сто тридцять
шість) грн. 30 коп. - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: -