АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 2 квітня 2014 року по цивільній справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення з
відповідача 60510,01 грн. заборгованості
за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилався на те, що 25 квітня 2008 року з
відповідачем був укладений кредитний
договір, на підставі якого позичальник
отримав 9227, 27 грн. зі сплатою12,0 % річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом за користування кредитом та
зобов'язався погашати кредитну
заборгованість щомісячними платежами.

Позивач стверджував, що відповідач
умов договору не виконує, у зв'язку із
чим станом на 21 листопада 2013 року
виникла заборгованість у сумі 60 510, 01
грн., яка складається із заборгованості
за кредитом у сумі 8 625,76грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом у сумі 610,48грн.,
заборгованості по комісії у сумі
1494,84грн., пені у сумі 46 421,31грн., а також
штрафів у сумі 500грн. та 2857,62грн.

Рішенням суду від 2 квітня 2014р. позов
задоволено частково, стягнуто з
відповідача на користь позивача 8
625,76грн. заборгованості за кредитом,
610,45грн. заборгованості за процентами,
1494,84грн. заборгованості по комісії, 18
454,54грн. пені, та штрафи у сумі 500грн. і 2
857,62грн., 325,40грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Апелянт посилається на те, що надані
позивачем умови кредитного договору
ним не підписувалися, з ним не було
погоджено збільшення строку позовної
давності до п'яти років, тому суд
безпідставно не застосував загальні
строки позовної давності, про що він
заявляв у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та його
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача, який
заперечував проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/6779/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Скрипник О.Г.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що 25
квітня 2008р. між позивачем та
відповідачем укладено кредитний
договір, шляхом подачі відповідачем
заяви про приєднання до договору
надання споживчого кредиту фізичних
особам («Розстрочка»)

-
2 -

(Стандарт).

На підставі зазначеного договору
відповідач отримав кредит у сумі 9227, 27
грн. строком до 25 квітня 2009р. зі
сплатою12,0 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом за
користування кредитом та зобов'язався
погашати кредитну заборгованість
щомісячними платежами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не виконував належним чином
свої зобов'язання за кредитним
договором, у зв'язку із чим виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
з відповідача у примусовому порядку.
Також судом першої інстанції було
встановлено, що строки позовної
давності позивачем не порушені.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.

Подавши заяву від 25 квітня 2008р.,
відповідач підтвердив, що ознайомлений
з умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Рострочка»)
(Стандарт) та отримав договір (с.с.3).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Пунктами 3.2.2. та 3.2.3. Умов надання
споживчого кредиту позичальник
зобов'язався погашати кредит у порядку
та строки відповідно до заяви та
сплатити відсотки за користування
кредитом відповідно до заяви та п.п.4.1.,
4.2. даних умов та тарифів. Повну сплату
відсотків за користування кредитом
здійснити не пізніше дати фактичного
повного погашення кредиту.

Відповідно до заяви позичальник
зобов'язався погашати кредит
щомісячними платежами у сумі 945,12грн. у
період з 16 по 20 число кожного місяця.

Згідно п. 5.1. умов договору сторони
погодили, що при порушенні
позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою та п.п.
3.2.2., 3.2.3. даних умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 0,5% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожний
день прострочки платежу.

Пунктом 5.3. Умов договору передбачено
право банку на отримання штрафу у
розмірі 500грн. + 5% від суми
заборгованості при порушенні
позичальником строків платежів
побудь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором, більше ніж на 30
днів.

З наданих суду позивачем документів
встановлено, що відповідачем умови
договору не виконувалися, кредитна
заборгованість не погашалася, в зв'язку
із чим виникла заборгованість.

При цьому, відповідачем під час
розгляду справи судом не було заявлено
про неотримання кредиту та здійснення
погашення кредитної заборгованості, а
також не оспорювався розмір
заборгованості, зазначений позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
наявність заборгованості за договором
кредиту, який уклав відповідач з
позивачем, та про обов'язок відповідача
погасити наявну заборгованість.

Доводи апелянта про пропуск позивачем
строку звернення до суду, так як
договір був укладений на 12 місяців і
ним не погоджувалося збільшення строку
позовної давності до п'яти років, не
знайшло свого підтвердження під час
судового розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути

- 3 -

збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Пунктом п.5.5. умов договору сторони
погодили, що терміни позовної давності
по вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років.

Апелянтом суду не було надано договору,
відповідно до якого, як стверджував
апелянт, сторонами був погоджений
загальний строк позовної давності,
хоча колегія суддів надавала таку
можливість апелянту.

Твердження апелянта про те, що надані
позивачем умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), не відповідають тим умовам,
які були ним підписані і не містять
його підпису, колегія суддів вважає
безпідставним, так як норми діючого
законодавства не передбачають
наявності підпису під договором, який є
стандартною формою, і до якої
приєднався відповідач відповідно до
положень ст. 634 ЦК України, а апелянт мав
можливість надати суду той текст
договору, який був ним укладений та
отриманий.

Крім того, відповідно до п. 3.2.3.
відповідач зобов'язався повну сплату
відсотків за користування кредитом
здійснити не пізніше дати фактичного
повного погашення кредиту, тому строк
позовної давності по сплаті відсотків
необхідно обраховувати з 29 квітня 2009р.
і на день пред'явлення даного позову
вони не сплили.

Частиною 1 статті 264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

З наданого апеляційному суду позивачем
виписки з рахунку відповідача
вбачається, що відповідачем погашалася
заборгованість за кредитним договором
платежами 26 лютого 2009р., 9 квітня 2010р., 15
липня 2013р.

Доводи представника апелянта про те, що
банком неправомірно вказані кошти були
списані із рахунку відповідача, який
відкрито у банку для інших цілей,
колегія суддів вважає безпідставними,
так як суду не було надано доказів, що
відповідач заперечував проти дій банку
стосовно списання вказаних коштів.

Крім того, пунктом 3.2.5. умов договору
сторони погодили, що позичальник
доручає банку списувати кошти із всіх
своїх поточних рахунків у валюті
кредиту або у валюті відмінної від
валюти кредиту, при наявності на них
необхідних коштів, не наданих у кредит,
у межах сум, які підлягають сплаті
банку за заявою та цими умовами, при
настанні строків платежів.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 2 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: