КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. МАКІЇВКИ
Справа
№ 268/1286/14-цПровадження № 2/268/822/14
З а о ч н е р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и
Кіровський районний суд міста
Макіївки Донецької області у складі
головуючий суддя Ситенко А.І.
секретарі Поляковій О.І.
за участю: позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в місті Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Макіївської міської ради, про надання
дозволу на тимчасовий в'їзд дитини за
межі України без дозволу батька та
отримання проїзного документу,
23 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору - Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Макіївської міської ради, про надання
дозволу на тимчасовий в'їзд дитини за
межі України без дозволу батька та
отримання проїзного документу,
мотивуючи свої вимоги відсутністю
можливості отримати згоду ОСОБА_2 -
батька її неповнолітньої доньки ОСОБА_3
на виготовлення проїзних документів та
виїзд її доньки за кордон через
відсутність інформації про місце
проживання чи перебування відповідача.
При цьому в тексті позовної заяви
відсутні конкретні відомості саме до
якої держави позивачка намагається
вивезти неповнолітню дитину без згоди
У судовому засіданні позивачка
підтримала заявлені вимоги,
посилаючись на факти і обставини
викладені в позовній заяві, та
зазначила, що з 11.08.2004 року вона
знаходилась з ОСОБА_2 у зареєстрованому
шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилась донька ОСОБА_3. На
теперішній час шлюб з відповідачем
розірваний, дитина мешкає з нею та
знаходиться на її утриманні.
Матеріальну допомогу відповідач на
дитину не надає, участі у вихованні
дитини не приймає, протягом останніх 6
років дитину не відвідує, аліменти не
сплачує. У березні цього року вона
вирішила вивезти доньку за межі
території України на оздоровлення, а
саме до дитячого санаторію у місті
Місхор АР Крим, де планувала перебувати
з 20 липня 2014 року, однак без дозволу
колишнього чоловіка вона зробити це не
може. На теперішній час вона не має
можливості зв'язатись з відповідачем і
отримати від нього дозвіл, так як не має
відомостей про місце проживання чи
перебування відповідача.
Посилаючись на викладені обставини,
просить суд надати їй дозвіл на
виготовлення проїзного документу
(дитячого паспорту) для донки ОСОБА_3 на
багаторазові тимчасові виїзди за межі
України до досягнення ОСОБА_3
шістнадцятирічного віку без згоди
батька ОСОБА_2 та надати ОСОБА_3 дозвіл
на багаторазові тимчасові виїзди за
межі України до досягнення нею
шістнадцятирічного віку у супроводі
матері або інших осіб, уповноважених
матір'ю, за нотаріально посвідченою
згодою, без нотаріально посвідченої
згоди батька ОСОБА_2
Відповідач ОСОБА_2, який був
повідомлений про дату, час і месце
судового розгляду справи шляхом
вручення судової повістки виконавчому
органу місцевого самоврядування,
повторно за викликом суду не з'явився,
не використавши наданого законом права
на особисту участь у судовому
засіданні, від нього не надійшло заяви
про розгляд справи за його відсутності,
тому суд, враховуючи згоду позивачки,
відповідно до правил частини 4 статті 169
ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК
України вважає необхідним провести
заочний розгляд справи на підставі
наявних у ній доказів, з дотриманням
вимог, встановлених законом, з
ухваленням заочного рішення.
Представник третьої особи - Органу
опіки та піклування виконавчого
комітету Макіївської міської ради -
спеціаліст першої категорії служби у
справах дітей Кіровської районної
адміністрації Макіївської міської
ради Панова Д.Є., в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
заявлених позивачкою вимог, оскільки
ОСОБА_1 не надано суду будь - яких
об'єктивних доказів щодо чинення
перешкод батьком неповнолітньої
дитини на її виїзд за межі України. Крім
того, якщо позивачка намагається
вивезти дитину лише до Автономної
Республіки Крим, то зазначена
республіка є окупованою територією
України, тому дозвіл від батька дитини
на її вивезення на будь - яку територію
України не потрібен.
Посилаючись на викладені обставини
представник третьої особи просила суд
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
заявлених позовних вимог у повному
Вислухавши пояснення
позивачки, представника третьої особи,
вивчивши матеріали справи і дослідивши
надані докази, суд у межах заявлених
позовних вимог (стаття 11 ЦПК України)
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2004
року, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилась ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_1, виданим Макіївським міським
відділом реєстрації актів
громадського стану Донецької області,
в якому батьками дитини вказані: батько
- ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1.
21 січня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було розірвано, про що в книзі
реєстрації розірвань шлюбу міського
відділу державної реєстрації актів
цивільного стану Макіївського
міського управління юстиції у
Донецькій області зроблено
відповідний актовий запис № 25 та
видане відповідне свідоцтво.
ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 проживає
за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується
довідкою про склад сім'ї, виданою ПП
«Макринок-сервіс» 10 квітня 2014 року № 299.
Зазначені факти і обставини визнані
позивачем у судовому засіданні, вони
підтверджені наявними в матеріалах
справи документами, тому у
відповідності до правил частини 1
статті 61 ЦПК України не підлягають
Відповідно до ст. 33 Конституції
України, кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлені законом.
Згідно ст. 313 Цивільного кодексу
України, фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», оформлення
проїзного документу дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків. За
відсутності згоди одного із батьків,
виїзд неповнолітнього громадянина за
кордон України може бути дозволено на
підставі рішення суду.
Аналогічні положення щодо виїзду за
кордон громадян України, які не досягли
16-річного віку містяться у Правилах
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 57 від 27 січня 1995 року, зокрема,
підпунктом 3 п. 2-2 яким передбачено, що
виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється у разі пред'явлення
оригіналів документів або їх
нотаріально завірених копій, зокрема,
рішення суду про надання дозволу на
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року
«Про затвердження Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа», здійснюється на підставі
заяви батьків, а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі, того з них, з ким
проживає дитина. За наявності
заперечень одного із батьків, документ
може бути оформлено на підставі
рішення суду.

Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України,
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності і батьківські
права не можуть здійснюватись всупереч
інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні позивачка
стверджувала, що метою її звернення до
суду з позовом є отримання дозволу на
вивезення дитини за відсутності згоди
її батька саме до Автономної
Республіки Крим.

Преамбулою Закону України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» від 15 квітня 2014
року № 1207-VII із змінами і доповненнями,
встановлено, що Україна згідно з
Конституцією України є суверенною і
незалежною державою. Суверенітет
України поширюється на всю її
територію, яка в межах існуючого
кордону є цілісною і недоторканною.
Перебування на території України
підрозділів збройних сил інших держав
з порушенням процедури, визначеної
Конституцією та законами України,
Гаазькими конвенціями 1907 року, IV
Женевською конвенцією 1949 року, а також
всупереч Меморандуму про гарантії
безпеки у зв'язку з приєднанням України
до Договору про нерозповсюдження
ядерної зброї 1994 року, Договору про
дружбу, співробітництво і партнерство
між Україною і Російською Федерацією
1997 року та іншим міжнародно-правовим
актам є окупацією частини території
суверенної держави Україна та
міжнародним протиправним діянням з
усіма наслідками, передбаченими
міжнародним правом.

Положення статей 1, 3 наведеного Закону
встановлюють, що тимчасово окупована
територія України (далі - тимчасово
окупована територія) є невід'ємною
частиною території України, на яку
поширюється дія Конституції та законів
України. Для цілей цього Закону
тимчасово окупованою територією
визначається, зокрема, сухопутна
територія Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, внутрішні води
України цих територій;

Відповідно до статті 10 Закону,
громадяни України мають право на
вільний та безперешкодний в'їзд на
тимчасово окуповану територію і виїзд
з неї через контрольні пункти в'їзду -
виїзду за умови пред'явлення документа,
що посвідчує особу та підтверджує
громадянство України.

Системний аналіз змісту зазначених
вище норм права, свідчить про те, що
положення Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 57 від 27
січня 1995 року, Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 231 від
31.03.1995 року не підлягають застосуванню
у спірних правовідносинах, оскільки
територія Автономної Республіки Крим є
невід'ємною частиною території
України, громадяни якої мають право на
вільний та безперешкодний як в'їзд до
неї, так і виїзд.

Враховуючи викладені обставини
отримання згоди батьків для фізичної
особи, яка не досягла шістнадцяти
років, є обов'язковим лише у разі виїзду
за межі України, але у даному випадку
при виїзді до тимчасово окупованої
території України - Автономної
Республіки Крим, обов'язок отримання
такого дозволу законодавством України
не передбачений.

Під час розгляду справи судом
роз'яснено позивачці її право,
передбачене статтею 31 ЦПК України щодо
зміни предмету та підстав заявлених
позовних вимог, однак скористатись
таким правом позивачка відмовилась.

Проаналізувавши викладені обставини
суд дійшов висновку про відсутність
передбачених законом підстав для
задоволення заявлених позивачкою
вимог щодо надання дозволу на вивіз
дитини за відсутності згоди її батька
на визначену ОСОБА_1 територію -
Автономну Республіку Крим.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо
надання дозволу на виготовлення
проїзного документу (дитячого
паспорту) для доньки ОСОБА_3 на
багаторазові тимчасові виїзди за межі
України до досягнення дитиною
шістнадцятирічного віку без згоди її
батька ОСОБА_2 та надання дитині
дозволу на багаторазові тимчасові
виїзди за межі України до досягнення
нею шістнадцятирічного віку у
супроводі матері або інших осіб,
уповноважених матір'ю, за нотаріально
посвідченою згодою, без нотаріально
посвідченої згоди батька ОСОБА_2
позивачка зазначила, що метою
отримання такого дозволу є
багаторазові безперешкодні вивози
дитини до будь якої держави у
майбутньому. При цьому на теперішній
час такі поїздки позивачкою, або
уповноваженими нею особами разом з
дитиною не заплановані і мають лише
припустимий характер у разі виникнення
такої можливості.

Крім того будь - яких об'єктивних
доказів (путівки, проїзні документи,
бронювання місць тимчасового
проживання, тощо) на підтвердження
факту можливого вивозу дитини за межі
України, а саме - до визначених у тексті
позовної заяви держав: Російської
Федерації, Туреччини та Болгарії на
час розгляду справи позивачкою не
надано. До якої конкретно держави
планується вивіз дитини, позивачка
також не зазначила.

У межах цивільного - процесуального
законодавства України цивільному
захисту підлягають лише порушені
права сторін виниклих правовідносин,
унаслідок чого вимоги ОСОБА_1 про
надання дозволу на виготовлення
проїзного документу для донки на
тимчасові виїзди за межі України до
досягнення дитиною шістнадцятирічного
віку без згоди її батька та надання
дитині дозволу на багаторазові
тимчасові виїзди за межі України до
досягнення нею шістнадцятирічного
віку у супроводі матері або інших
уповноважених осіб без нотаріально
посвідченої згоди батька не
ґрунтуються на законі. Чинним
законодавством не передбачено
можливості суду без наявності спірних
правовідносин розглядати їх на
майбутнє, тому суд також не знаходить
передбачених законом підстав для
задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог у
цій частині.

На підставі вищенаведеного, керуючись
статтями 3, 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215
Цивільного процесуального кодексу
України, статтями 3, 155 Сімейного
кодексу України, статтею 313 Цивільного
кодексу України суд,

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору - Орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Макіївської міської ради, про надання
дозволу на тимчасовий в'їзд дитини за
межі України без дозволу батька та
отримання проїзного документу
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яку може бути
подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може
подається Апеляційному суду Донецької
області через Кіровський районний суд
м. Макіївки протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя:
А.І.Ситенко