Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» про визнання договору
застави недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 01 жовтня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про
визнання договору застави недійсним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 23
лютого 2007 року між нею та банком було
укладено договір застави, у тексті
якого вказано неіснуючий номер
кредитного договору, що забезпечений
заставою. Крім того оскаржуваним
договором передбачено солідарну
відповідальність заставодавця, як
майнового поручителя разом із
боржником щодо невиконання останнім
умов кредитного договору, що також є
незаконним.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 11 червня 2014 року позов
задоволено.

Визнано недійсним договір застави №
6/5/2007/908-З/229 від 23 липня 2007 року,
укладений між ВАТ КБ «Надра»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра») та ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 01 жовтня 2014
року, зазначене рішення районного суду
скасовано й в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 просить рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, й залишити в силі рішення суду
першої інстанції, що було помилково
скасовано.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з безпідставності та
недоведеності вимог ОСОБА_1

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України
«Про заставу» застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом.

Частино 1 ст. 576 ЦК України передбачено,
що предметом застави може бути будь-яке
майно (зокрема річ, цінні папери,
майнові права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Згідно з ч. 1 ст. 583 ЦК України
заставодавцем може бути боржник або
третя особа (майновий поручитель).

Право застави виникає з моменту
укладення договору застави, а у
випадках, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню, - з моменту
його нотаріального посвідчення (ч. 1 ст.
585 ЦК України).

Судом установлено, що у забезпечення
належного виконання ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором
№6/5/2007/908-К/228, 23 липня 2007 року між
сторонами було укладено договір
застави № 6/5/2007/908-З/229.

Також судом достовірно встановлено, що
між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником
якого є ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_3 23
липня 2007 року укладено кредитний
договір № №6/5/2007/840-К/228.

За правилами ч. 1 ст. 584 ЦК України у
договорі застави визначаються суть,
розмір і строк виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, подається опис
предмета застави, а також визначаються
інші умови, погоджені сторонами
договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
«Про заставу» застава має похідний
характер від забезпеченого нею
зобов'язання.

Проте, суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув, належним чином не
перевірив доводів та заперечень
сторін, не дослідив надані сторонами
примірники оскаржуваних договорів й не
надав відповідної правової оцінки їх
розбіжностям, не встановив усіх
дійсних обставин справи, що мають
визначальне значення для правильного
її вирішення, в достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них й
відповідно дійшов передчасного
висновку щодо відсутності правових
підстав для задоволення позову.

При цьому, покладаючи в основу
прийнятого рішення наданий
відповідачем виправлений екземпляр
договору застави, апеляційний суд не
перевірив належність та допустимість
такого доказу й не зазначив мотивів
прийняття такого доказу, з урахуванням
наявних розбіжностей у первісному
варіанті договору застави та наданому
варіанті під час апеляційного
перегляду, суд не перевірив чи є
виявлені суперечності опискою, чи
іншою помилкою, допущеною сторонами
при складанні договору, не з'ясував чи
підлягає вона виправленню й яким чином.

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції судове рішення
не можна вважати законним та
обґрунтованим й воно підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 01 жовтня 2014 року
скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П.
Дербенцева

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко