У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «Новий
дім» про повернення грошових коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 11 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 14 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 1 березня 2007 року
між ним та товариством з обмеженою
відповідальністю «Новий дім» (далі -
ТОВ «Новий дім») був укладений договір
доручення, за умовами якого довіритель
повинен був надати повіреному 500 тис.
грн, а повірений зобов'язувався від
імені та за рахунок довірителя
здійснити пошук товарно-матеріальних
цінностей, а саме будівельні матеріали
та земельні ділянки в АДРЕСА_1 та
придбати їх. Він свої зобов'язання
виконав, перерахував на користь
повіреного 545 650 грн, однак відповідач
свої зобов'язання за договором не
виконав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд стягнути з відповідача грошові
кошти в розмірі 545 650 грн та судові
витрати в розмірі 3 441 грн.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 11 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 14 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що підписанням акта приймання-передачі
від 28 жовтня 2011 року сторони
підтвердили факт повного виконання
своїх зобов'язань за договором
доручення від 1 березня 2007 року,
по факту виконання договору доручення
сторони одна до одної претензій не
мали.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 1 березня 2007 року між
ОСОБА_3 та ТОВ «Новий дім» укладений
договір доручення, за умовами якого
довіритель повинен був надати
повіреному 500 тис. грн, а повірений
зобов'язувався від імені та за рахунок
довірителя здійснити пошук
товарно-матеріальних цінностей, а саме
будівельні матеріали та земельні
ділянки в АДРЕСА_1 та придбати їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Так, сторони не заперечували, що між
ними був укладений договір доручення,
за умовами якого позивач перерахував
на рахунок ТОВ «Новий дім» необхідні
грошові кошти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено,
що за договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії
відповідно до змісту даного йому
доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України
повірений зобов'язаний: повідомляти
довірителеві на його вимогу всі
відомості про хід виконання його
доручення; після виконання доручення
або в разі припинення договору
доручення до його виконання негайно
повернути довірителеві довіреність,
строк якої не закінчився, і надати звіт
про виконання доручення та виправдні
документи, якщо це вимагається за
умовами договору та характером
доручення; негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення.

Таким чином, законодавством чітко
визначено дії повіреного по закінченню
виконання договору доручення, зокрема,
негайно повернути довірителеві
довіреність, строк якої не закінчився,
і надати звіт про виконання доручення
та виправдні документи, якщо це
вимагається за умовами договору та
характером доручення; негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення.

Проте суд на зазначене уваги не звернув
та не витребував у відповідача звіт про
виконання доручення, оформлений
підписами сторін договору та не
дослідив факт належного передання ТОВ
«Новий дім» виправдних документів,
оскільки в акті приймання-передачі
даний факт не встановлений.

Крім того, ОСОБА_3 не визнав акт
приймання-передачі від 28 жовтня
2011 року, зазначивши, що такий акт не
підписував.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, яка також покладає і на суд
певні обов'язки зі створення для сторін
змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим суд першої інстанції на
вказані положення закону уваги не
звернув і не роз'яснив позивачу про
необхідність призначення експертизи
на підтвердження його доводів щодо
непідписання акта приймання-передачі,
обґрунтувавши відмову в позові
показами свідка.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до апеляційного суду
з клопотанням про призначення судової
почеркознавчої експертизи для
підтвердження своїх доводів.

Проте апеляційний суд відмовив у
задоволенні такого клопотання без
постановлення відповідної ухвали, чим
порушив вимоги ст. 144 ЦПК України.

Також апеляційний суд, зазначивши, що
відповідач знайшов та сприяв
оформленню позивачу права власності на
земельну ділянку площею 0,0715 га, не
врахував пояснення ОСОБА_3, який
неодноразово звертав увагу суду на те,
що зазначена земельна ділянка належала
на праві власності його матері - ОСОБА_4,
надавши відповідні докази даного
твердження.

Отже, вирішуючи спір, суди зазначених
вимог закону не врахували, у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не
з'ясували належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; не дали належної
правової оцінки зібраним у справі
доказам та дійшли передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 11 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 14 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська