АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/9050/2014
Головуючий у І інстанції:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 15 травня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
за нею право власності на Ѕ частину
квартириАДРЕСА_1, яку вона набула
згідно договору довічного утримання
від 15 травня 1997 року посвідченого
Шістнадцятою Київською державною
нотаріальною конторою за № 5-1428;
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції у м. Києві
внести зміни до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно,
стосовно належної їй Ѕ частини
зазначеної квартири шляхом зміни
власника вищезазначеноїЅчастини
квартири з ОСОБА_3 на неї; зобов'язати
Реєстраційну службу Головного
управління юстиції у м. Києві зняти
заборону на відчуження квартири;
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції у м. Києві
внести запис до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
накладення заборони на відчуження Ѕ
частини квартири у зв'язку з укладенням
договору довічного утримання від 15
травня 1997 року посвідченого
Шістнадцятою Київською державною
нотаріальною конторою за № 5-1426;
стягнути з Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
на її користь сплачений судовий збір у
розмірі 2 921 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 травня 2014 року у
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Зокрема, апелянт посилається на ті
обставини, що ухвалене у справі рішення
є незаконним, а висновки суду щодо
неналежності відповідача у справі та
щодо непідсудності частини вимог
позивача розгляду в порядку цивільного
судочинства, які мали вирішальне
значення при розгляді справи, є
безпідставними.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
подану апеляційну скаргу підтримала та
просила її задовольнити.

Представник Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, належним чином повідомленої про
дату, час та місце судового розгляду, в
судове засідання не прибув, про причини
неявки суд не повідомив, у зв'язку із
чим колегія суддів вважала за можливе
слухати справу у його відсутність на
підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного
кодексу України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

При розгляді справи судом встановлено,
що 15 травня 1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
укладено договір, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 передав у власність
ОСОБА_2 належну йомуЅ частину квартири
номер АДРЕСА_1 (далі за текстом -
квартира).

Також судом встановлено, що 15 травня 1997
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено
договір, згідно якого ОСОБА_3 передала
ОСОБА_5 належну їй Ѕ частину зазначеної
квартири.

Згідно реєстраційної посвідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації, Ѕ частину квартири
зареєстровано за ОСОБА_2 як особиста
власність на підставі договору
довічного утримання, посвідченого
Шістнадцятою Київською державною
нотаріальною конторою 15 травня 1997 року
№ 5-1428.

Відповідно до реєстраційної посвідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації, Ѕ частину квартири
зареєстровано за ОСОБА_5 як особиста
власність на підставі договору
довічного утримання, посвідченого
Шістнадцятою Київською державною
нотаріальною конторою 15 травня 1997 року
№5-1426.

Як вбачається з технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1, остання розташована
на 6 поверсі, 9-ти поверхового будинку та
складається з 2 кімнат житловою площею
33,2 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 14,5
кв.м., 2-а кімната - 18,7 кв.м., кухні площею
7,2 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 0,9
кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м.,
коридору площею 8,8; 2,7 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5, що також
підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом, спадкоємицею
майна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, набутого
спадкодавцем за договором довічного
утримання, від 15 травня 1997 року за
реєстровим № 5-1426, є його дружина -
ОСОБА_2 Спадщина складається з Ѕ
частини вказаної квартири.

Згідно Витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності,Ѕ частина
квартири зареєстрована на праві
власності за ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину, серія
та номер: 7-783, виданого 18 липня 2013 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи після укладення договору
довічного утримання 15 травня 1997 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, Шістнадцятою
Київською державною нотаріальною
конторою накладено заборону на
відчуження зазначеноїЅ частини
квартири.

Шістнадцятою Київською державною
нотаріальною конторою накладено також
заборону на відчуження іншої Ѕ частини
квартири після укладення договору
довічного утримання 15 травня 1997 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до припинення чи
розірвання договору.

Також судом встановлено, що рішенням
державного реєстратора Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві від 3 квітня 2013 року № 1348079 було
відмовлено у знятті заборони на Ѕ
частину вказаної квартири, оскільки
подані документи не відповідали
вимогам, або не давали змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

В подальшому, позивач звернулася до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві із заявою
про державну реєстрацію прав та
обтяжень, для проведення державної
реєстрації права власності на частину
квартири, набуту нею за договором
довічного утримання від 15 травня 1997
року, укладеного між нею та ОСОБА_4

Рішенням державного реєстратора
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві від 26
квітня 2013 року № 2017921, ОСОБА_2 було
відмовлено у державній реєстрації
права власності на Ѕ частину квартири,
оскільки заяву про державну реєстрацію
прав, пов'язаних з відчуженням
нерухомого майна, подано після
державної реєстрації обтяжень,
встановлених щодо цього майна.

Статтею 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» передбачено, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

Статтею 8 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» передбачено, що
орган державної реєстрації прав: 1)
проводить державну реєстрацію прав та
їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації; 2) забезпечує ведення
Державного реєстру прав; 3) надає
інформацію про зареєстровані права та
їх обтяження в порядку, встановленому
цим Законом; 4) забезпечує облік
безхазяйного нерухомого майна; 5)
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

Як вбачається з позовних вимог
позивача, остання просить суд визнати
за нею право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що під час занесення
відповідних відомостей про власників
спірної квартири до реєстру, було
допущено помилку в частині визначення
власників квартири, оскільки право
власності на Ѕ частину квартири від
ОСОБА_3 було відчужено на користь
ОСОБА_5 на підставі договору довічного
утримання від 15 травня 1997 року, а в
подальшому до ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 18 липня 2013 року, а іншаЅ
частина спірної квартири перейшла від
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 на підставі
укладеного 15 травня 1997 року договору
довічного утримання.

Разом з тим, згідно з довідкою з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна, власникамиЅ частини квартири є і
ОСОБА_3 і ОСОБА_5

З огляду на смерть ОСОБА_5, ОСОБА_3
являється титульним власником
квартири АДРЕСА_1, однак до вказаної
особи позивачем вимог не було
пред'явлено.Як і не встановлено ознак
спору про право чи оспорення права
власності зазначеною особою.

Частиною першою статті 11 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу.

Відповідно до вимог статті 214
Цивільного процесуального кодексу
України під час ухвалення рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

За викладених обставин, судом
правомірно встановлено відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог про визнання за ОСОБА_2
права власності на Ѕ частину квартири.

Відповідно до ч.І ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в том;
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного
процесуального кодексу України, суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Враховуючи, що Реєстраційній службі
Головного управління юстиції у м. Києві
делеговані владні повноваження у сфері
суспільних відносин, пов'язаних із
здійсненням від імені держави дій щодо
реєстрації права власності на нерухоме
майно, то відповідач, в розумінні п. 7 ст.
3 КАС України є суб'єктом владних
повноважень, а отже спір у цій частині
не може бути розглянуто в порядку
цивільного судочинства.

За таких обставин, висновки суд про
необхідність відмови у задоволенні
позову відповідають вимогам закону та
є обґрунтованими.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції розглянуто
справу повно та всебічно, з'ясовано
фактичні обставини, вірно встановлено
характер правовідносин сторін та
правильно застосовано відповідну
норму закону, що їх регулює.

Судом правильно вирішено питання
розподілу судових витрат по справі у
відповідності до вимог статті 88 ЦПК
України.

З приводу доводів апеляційної скарги,
на які апелянт посилається як на
підстави для скасування оскаржуваного
рішення слід зазначити наступне.

Доводи скарги з приводу помилковості
висновків суду про неналежність
відповідача у спорі в частині визнання
права власності не можуть бути
прийняті до уваги апеляційним судом з
огляду на таке.

Повноваження органу державної
реєстраціїпередбачені статтею 8 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень». Якщо в діях зазначеного
органу вбачаються порушення
відповідного порядку реєстрації, то
такі дії підлягають оскарженню в
порядку визначеному законом.

Посилання скарги щодо того, що позовні
вимоги про визнання права власності є
основними, а зобов'язання вчинити дії -
наслідком при задоволенні вимог про
захист порушеного права є
безпідставними, оскільки позивачем не
надано суду доказів порушення
реєстраційною службою саме цивільного
її права та цього не вбачається з
наявних у матеріалах справи доказів.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та за своєю правовою
природою такими, що не можуть вплинути
на правильність висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена
на підставі пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий : І.М.
Вербова

Судді : Г.М.
Кирилюк

М.М. Панченко