Єдиний унікальний номер 242/895/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4747/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Соломахи Л.І.

суддів
Биліни Т.І., Пономарьової О.М.

при секретарі
Чекіній А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_1 до державного
підприємства «Селидіввугілля» про
стягнення недоплачених сум середнього
заробітку, відшкодування моральної
шкоди з апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_1 на рішення Селидівського
міського суду Донецької області від 28
квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до державного
підприємства «Селидіввугілля» (далі -
ДП «Селидіввугілля») про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку,
відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 03 січня 2011 року перебуває
у трудових відносинах з ДП
«Селидіввугілля», працює на ВП
«Шахта»Україна» підземним
прохідником.

04 жовтня 2012 року під час виконання
трудових обов'язків з ним стався
нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав травму руки, та рішенням МСЕК
від 30 січня 2013 року за цією травмою йому
встановлено 25% стійкої втрати
професійної працездатності.

Посилаючись на те, що внаслідок
нещасного випадку на виробництві
наказом № 365-к від 01 квітня 2013
року його тимчасово переведено
гірничим робітником поверхні, яка є
нижчеоплачуваною, ніж робота
прохідника підземного; в порушення
вимог частини 2 ст. 170 КЗпП України,
частини 3 ст. 9 Закону України «Про
охорону праці», ст. 31 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» середній заробіток на
час переведення за ним збережений не
був, просив:

- стягнути з відповідача на його
користь недоплачений середній
заробіток за весь час виконання легшої
нижчеоплачуваної роботи з 01 квітня 2013
року до 01 березня 2014 року в сумі 66 301,18
грн.;

- зобов'язати відповідача здійснювати
оплату його праці у розмірі не менше
середнього заробітку за весь час
тимчасового переводу;

- стягнути з відповідача на
відшкодування моральної шкоди,
завданої невиплатою заробітної плати у
належному розмірі, грошову компенсацію
у розмірі 5 000 грн. (а.с. 1-3, а.с. 47-49).

Рішенням Селидівського міського суду
Донецької області від 28 квітня 2014 року
ДП «Селидіввугілля» зобов'язано
сплатити на користь ОСОБА_1 в рахунок
недоплачених сум середнього заробітку
протягом двох тижнів з дня переведення
01 квітня 2013 року за станом здоров'я на
легшу нижчеоплачувану роботу за
професією гірник поверхні першого
розряду. В решті позовних вимог
відмовлено (а.с. 64-65).

29 травня 2014 року Селидівським міським
судом Донецької області постановлено
додаткове рішення, яким зобов'язано ДП
«Селидіввугілля» здійснити ОСОБА_1
доплату середнього заробітку за час
переведення його на нижчеоплачувану
роботу за період з 01 квітня 2013 року по 14
квітня 2013 року в сумі 4 573,52 грн. (а.с. 81).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду в частині відмови у
задоволенні його позовних вимог про
стягнення недоплачених сум середнього
заробітку та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення позовних
вимог (а.с. 68-71).

В судове засідання апеляційного суду
позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_2, яка діє на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 26 березня
2014 року (а.с. 42), представник відповідача
ДП «Селидіввугілля» - Старенченко Ф.І.,
який діє на підставі довіреності
юридичної особи від 30 грудня 2013 року №
1/1841 (а.с. 58), не з'явилися, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, а саме,
телефонограмами, які зареєстровані в
журналі телефонограм № 2 апеляційного
суду Донецької області 18 липня 2014 року
за №№ 2212-2213 (а.с. 106-108). Представник
позивача ОСОБА_2 надіслала заяву про
розгляд справи у її відсутність (а.с.
109-110).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

З матеріалів справи встановлено, що
позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових
відносинах з ДП «Селидіввугілля», з 03
січня 2011 року працював підземним
прохідником на шахті «Україна», що
підтверджується його трудовою книжкою
(а.с. 24-36).

04 жовтня 2012 року під час виконання
трудових обов'язків підземного
прохідника на шахті «Україна» з ним
стався нещасний випадок, внаслідок
якого він отримав травму лівої руки -
розрив дистального відділу головки
біцепсу зліва, що підтверджується
актом № 24 про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом (форма Н-1),
який затверджений директором ВП шахта
«Україна» ДП «Селидіввугілля» 12 жовтня
2012 року (а.с. 10-13).

Рішенням МСЕК від 30 січня 2013 року у
зв'язку з цим трудовим каліцтвом
позивачу вперше встановлена стійка
втрата професійної працездатності - 25 %
на строк з 30 січня 2013 року до 01 лютого 2014
року (а.с. 14-15).

Наказом директора ВП «Шахта «Україна»
ДП «Селидіввугілля» № 365-к від 01 квітня
2013 року позивача ОСОБА_1, прохідника
дільниці № 3, переведено гірничим
робітником поверхні з погодинною
тарифною ставкою 7,49 грн. з 01 квітня 2013
року строком на 6 місяців за станом
здоров'я (а.с. 16).

Згідно наказу директора ВП «Шахта
«Україна» ДП «Селидіввугілля» № 983-к
від 30 вересня 2013 року прохіднику
дільниці № 3 ОСОБА_1, який переведений
гірничим робітником поверхні в ОТК з 01
квітня 2013 року строком на 6 місяців за
станом здоров'я , згідно висновку ЛКК
Селидівської центральної міської
лікарні від 24 вересня 2013 року № 2760
дозволено працювати гірничим
робітником поверхні ОТК строком до 5
місяців (а.с. 18).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1 про стягнення недоплачених сум
середнього заробітку за час
переведення за станом здоров'я на легшу
нижчеоплачувану роботу, суд першої
інстанції виходив з того, що в період з
01 квітня 2013 року по 01 березня 2014 року
позивач у зв'язку із переведенням за
станом здоров'я на легшу роботу
гірничим робітником поверхні
отримував заробітну плату нижчу, ніж
під час роботи прохідником підземним.
Згідно довідки № 1-450 від 03 квітня 2014
року ВП «Шахта «Україна» ДП
«Селидіввугілля» за час переведення
ОСОБА_1 за наказом № 365-к від 01
квітня 2013 року гірничим робітником
поверхні середня заробітна плата за
ним не зберігалася. В період з 01 квітня
2013 року по 01 березня 2014 року позивач
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» отримував
відшкодування втраченої частини
заробітку. Дії відповідача щодо
незбереження за позивачем
попереднього середнього заробітку
протягом двох тижнів з дня його
переведення з 01 квітня 2013 року за
станом здоров'я на легшу
нижчеоплачувану роботу за професією
гірничий робітник поверхні першого
розряду ВТК ВП «Шахта «Україна» ДП
«Селидіввугілля» порушують трудові
права позивача і в цій частині його
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не надав доказів, які
підтверджують факт завдання йому
моральних страждань.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Відповідачем рішення суду не
оскаржується.

Позивачем рішення суду оскаржено лише
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку,
а тому відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства апеляційний суд перевіряє
законність рішення суду лише в
оскаржуваній частині - в частині
відмови позивачу у задоволенні
позовних вимог про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку
за період з 15 квітня 2013 року до 01
березня 2014 року.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду
в частині відмови позивачу у
задоволенні позовних вимог про
стягнення недоплачених сум середнього
заробітку за період з 15 квітня 2013 року
до 01 березня 2014 року відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції правильно встановив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами у зв'язку з оплатою праці при
переведенні позивача за станом
здоров'я на легшу нижчеоплачувану
роботу, регулюються ст. 170 КЗпП України,
ст. 31 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Відповідно до ст. 170 КЗпП України
працівників, які потребують за станом
здоров'я надання легшої роботи, власник
або уповноважений ним орган повинен
перевести, за їх згодою, на таку роботу
у відповідності з медичним висновком
тимчасово або без обмеження строку.

При переведенні за станом здоров'я на
легшу нижчеоплачувану роботу за
працівниками зберігається попередній
середній заробіток протягом двох
тижнів з дня переведення, а у випадках,
передбачених законодавством України,
попередній середній заробіток
зберігається на весь час виконання
нижчеоплачуваної роботи або надається
матеріальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням.

Норма ч. 2 ст. 170 КЗпП відповідає
загальному положенню ч. 1 ст. 114 цього
Кодексу.

Передбачені законодавством випадки,
коли попередній середній заробіток
зберігається на весь час виконання
нижчеоплачуваної роботи або надається
матеріальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, пов'язані з
тимчасовою втратою загальної або
професійної працездатності
працівника, відповідно до Законів
України від 18 січня 2001 року № 2240-III «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» та
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Позивач свої вимоги щодо збереження за
ним попереднього середнього заробітку
на весь час виконання нижчеоплачуваної
роботи пов'язує з втратою професійної
працездатності внаслідок нещасного
випадку на виробництві 04 жовтня 2012
року, на підтвердження чого надав два
висновки ЛКК Селидівської центральної
міської лікарні від 28 березня 2013 року №
960 та від 24 вересня 2013 року № 2760, згідно
яких йому протипоказана праця в
підземних умовах строком до шести
місяців, а потім ще до п'яти місяців у
зв'язку із наслідками виробничої
травми 2012 року у вигляді розриву
сухожилля лівого біцепсу, стан після
оперативного лікування,
працевлаштування без підняття та
носіння важкості (а.с. 50-51).

Статтею 9 Закону України від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII «Про охорону праці» (в
редакції Закону України від 21
листопада 2002 року № 229-IV) передбачено,
що відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно частини 3 ст. 9 Закону України від
14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону
праці» (в редакції Закону України від 21
листопада 2002 року № 229-IV), на яку
посилається позивач, як на підставу
своїх позовних вимог, за працівниками,
які втратили працездатність у зв'язку з
нещасним випадком на виробництві або
професійним захворюванням,
зберігаються місце роботи (посада) та
середня заробітна плата на весь період
до відновлення працездатності або до
встановлення стійкої втрати
професійної працездатності.

Такі ж положення містяться і в ст. 31
Закону України від 23 вересня 1999 року
№ 1105-XIV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», а
саме: за потерпілим від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності, тимчасово переведеним
на легшу, нижчеоплачувану роботу,
зберігається його середньомісячний
заробіток на строк, визначений ЛКК, або
до встановлення стійкої втрати
професійної працездатності.

Тобто, частиною 3 ст. 9 Закону України
«Про охорону праці», ст. 31 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
працівникам, які втратили
працездатність у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві та тимчасово
переведені на легшу, нижчеоплачувану
роботу гарантовано збереження
середньої заробітної плати на весь
період до відновлення працездатності
або до встановлення стійкої втрати
професійної працездатності, в
залежності від того яка з цих подій
настане раніше.

Згідно ст. 31 Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» стійкою втратою
професійної працездатності вважається
будь-яка втрата професійної
працездатності, визначена МСЕК.

Необхідність переведення потерпілого
на іншу роботу, її тривалість та
характер установлюються ЛКК або МСЕК.

Стійка втрата професійної
працездатності у зв'язку із нещасним
випадком на виробництві 04 жовтня 2012
року позивачу встановлена 30 січня 2013
року на строк з 30 січня 2013 року до 01
лютого 2014 року. Необхідність
переведення позивача на іншу роботу
МСЕК йому встановлена не була, позивачу
була визначена потреба у таких
додаткових видах допомоги, як
медикаментозне лікування, лікування у
Донецькій обласній лікарні
відновлювального лікування, у медичній
реабілітації у реабілітаційних
відділеннях санаторіїв, в оперативному
лікуванні (а.с. 14-15).

Необхідність переведення на роботу
непов'язану з підземними умовами та
підняттям важкості позивач
обґрунтовує висновками ЛКК від 28
березня 2013 року та від 24 вересня 2013
року, тобто вже після встановлення йому
стійкої втрати професійної
працездатності.

Позивач визнає, що у зв'язку із
встановленням йому стійкої втрати
професійної працездатності Фондом
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання України йому відповідно
до ст. 21 Закону України від 23 вересня 1999
року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
призначені та виплачуються щомісячні
грошові суми, що компенсують
відповідну частину його втраченого
заробітку прохідника підземного, тобто
йому у зв'язку із стійкою втратою
працездатності з 30 січня 2013 року
надається матеріальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням.

Подвійна компенсація позивачу
попереднього середнього заробітку
прохідника підземного, тобто одночасне
отримання матеріального забезпечення
за загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у вигляді
щомісячних страхових платежів, що
компенсують відповідну частину його
втраченого заробітку прохідника
підземного, та збереження за ним на час
виконання нижчеоплачуваної роботи
гірничого робітника поверхні з 01квітня
2013 року до 01 березня 2014 року, тобто вже
після встановлення йому стійкої втрати
професійної працездатності та
призначення щомісячних страхових
виплат, діючим законодавством України,
зокрема, ст. 170 КЗпП України, Законом
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», не передбачена, а тому
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог
про стягнення з відповідача
попереднього середнього заробітку за
час виконання позивачем
нижчеоплачуваної роботи після спливу
двох тижнів з дня переведення, тобто з 15
квітня 2013 року по 01 березня 2014 року.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на «Порядок призначення,
перерахування та проведення страхових
виплат», який затверджено постановою
правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 31 січня 2002 року
№ 7, є необґрунтованим. Зазначена
постанова правління Фонду від 31.01.2002
року №7 втратила чинність з 01 січня 2006
року.

Діючим в теперішній час є «Порядок
призначення, перерахування та
проведення страхових виплат», який
затверджено постановою правління
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України від 27
квітня 2007 року № 24, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 22 червня
2007 року за № 715/13982.

Пунктом 5 зазначеного Порядку
передбачено:

- 5.1. Якщо потерпілого за станом здоров'я
відповідно до висновку ЛКК або МСЕК
переведено на легшу нижчеоплачувану
роботу, роботодавець згідно зі статтею
170 Кодексу законів про працю України
зберігає за ним попередній середній
заробіток протягом двох тижнів з дня
переведення за рахунок коштів
підприємства, організації, установи;

- 5.2. Починаючи з п'ятнадцятого дня
переведення потерпілого на легшу
роботу зазначені виплати (доплата до
середнього заробітку, який він мав до
ушкодження здоров'я) проводяться
підприємством за рахунок коштів Фонду
на строк, установлений ЛКК або МСЕК.

Проте зазначена підзаконна норма
підлягає застосуванню з урахуванням
положень частини 3 ст. 9 Закону України
від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про
охорону праці» (в редакції Закону
України від 21 листопада 2002 року № 229-IV),
ст. 31 Закону України від 23 вересня 1999
року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» та
їм не суперечить.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Селидівського міського суду
Донецької області від 28 квітня 2014 року
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку
за період переведення за станом
здоров'я на легшу нижчеоплачувану
роботу з 15 квітня 2013 року до 01 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Л.І. Соломаха

Судді:
Т.І. Биліна

О.М. Пономарьова