У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука
В.М.,Дербенцевої Т.П., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Київського районного суду
м. Полтави від 27 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
останнього таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням, а
саме кімнатами № АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що відповідач без
поважних причин відсутній за вказаною
вище адресою понад 6 місяців, тому на
підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України ОСОБА_6
просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 27 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 21 січня 2014 року, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право
на користування кімнатами № АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд до
районного суду, посилаючись на
порушення судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 23 лютого 2008 року видано на сім'ю
у складі трьох осіб (ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8) ордер на право одержання
ліжко-місця в гуртожитку відкритого
акціонерного товариства «Полтавський
турбомеханічний завод» за адресою:
АДРЕСА_1.

08 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 розірвано. З копії паспорта
позивача вбачається, що вона
зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_2.

З акту про непроживання від 17 листопада
2013 року, складеного комісією у складі
осіб що проживають у вказаному вище
будинку, вбачається, що відповідач у
справі більше 3 років не проживає у
кімнатах № АДРЕСА_1 (а. с. 87). На аркушах
справи 102-103 міститься акт звернення
мешканців гуртожитку, засвідчений 26
листопада 2013 року начальником
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
2», зі змісту якого вбачається, що
відповідач з 2010 року не проживає у
вказаному будинку.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції керувався нормами ст. ст. 71, 72
ЖК України та, з врахуванням свідчень
допитаних в судовому засіданні
свідків, наявних в матеріалах справи
доказів, виходив з доведеності факту
непроживання відповідача без поважних
причин у вказаних вище кімнатах
гуртожитку протягом останніх 3 років.

З такими висновками погодився і
апеляційний суд при розгляді справи в
апеляційному порядку.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційним судом вимоги вказаної вище
норми процесуального права не
дотримано та ухвалено у справі
передчасне судове рішення про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 22 Постанови від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України»
вирішуючи спори про виселення з
гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи
є гуртожитком приміщення, яке займає
відповідач. Для цього, зокрема,
необхідно витребувати дані про те, чи
перебуває будинок, в якому розміщено
таке приміщення, у віданні позивача; чи
побудований він як гуртожиток або
спеціально для нього переобладнаний;
чи є дозвіл санепідстанції на його
заселення як гуртожитку; чи
зареєстрований він як гуртожиток у
виконкомі районної, міської, районної в
місті Ради; чи видавався відповідно до
Положення про гуртожиток ордер на
зайняття жилої площі в гуртожитку; чи
укомплектований будинок (жиле
приміщення) меблями, спеціальним
устаткуванням, інвентарем,
культурно-побутовими предметами,
необхідними для проживання, занять і
відпочинку громадян, чи є штати для
обслуговування гуртожитку, як
оплачується проживання і т.п. Судам
слід враховувати, що гуртожитками є
також спеціально побудовані
підприємствами, установами,
організаціями жилі будинки для
малосімейних, щодо яких
адміністрацією, органом громадської
організації і профспілковим комітетом
до початку будівництва прийнято
рішення про їх використання як
сімейних гуртожитків і вони
зареєстровані у виконкомі як
гуртожитки.

Якщо гуртожиток надано у зв'язку з
роботою, слід з'ясовувати вид трудового
договору, укладеного між позивачем і
відповідачем, і за яких підстав він був
припинений, маючи на увазі, що згідно зі
ст. 132 ЖК України без надання іншого
жилого приміщення можуть бути виселені
сезонні, тимчасові працівники, які
припинили роботу, особи, які працюють
за строковим трудовим договором, а
також інші працівники, які звільнилися
за власним бажанням без поважних
причин, або звільнені за порушення
трудової дисципліни чи вчинення
злочину. При припиненні трудового
договору з інших підстав вони, як і
особи, перелічені в ст. 125 ЖК України,
можуть бути виселені лише з наданням
іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції при розгляді
справи вказаних вище роз'яснень не
враховано. Вирішуючи спір про
виселення з гуртожитку, суд не
з'ясовував чи є гуртожитком приміщення,
яке займає відповідач, не встановлено
судом і обставин надання кімнат в
гуртожитку сторонам у справі, з
врахуванням того, що деякі категорії
громадян, які проживають у гуртожитках,
не підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення (ст. 132 ЖК
України).

Гуртожитки, як зазначено у статті 127 ЖК
України, призначаються для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання. Особи, які
проживають у гуртожитку, мають право на
зайняття в ньому койко-місця і не
наділені правом на звернення до суду з
вимогами про втрату відповідного права
іншими особами.

Особи, які наділені таким правом, а саме
власник гуртожитку або уповноваженим
ним орган (ст. 18 ЖК України), до участі у
розгляді справи притягнуті не були, з
самостійними вимогами до суду не
звертались. Суд першої інстанції не
перевірив чи наділена позивач правом
звернення до суду із вказаним позовом.

Невірно застосовано судом першої
інстанції і норми матеріального права.
Позов подано та вирішено судами на
підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, в той
час, як правовідносини в даному випадку
врегульовано Главою 4 ЖК України щодо
порядку поселення, користування,
виселення з гуртожитків (ст. 132 ЖК
України).

Апеляційний суд на наведене уваги не
звернув, у порушення вимог статті 303 ЦПК
України, належним чином не перевірив
законності та обґрунтованості рішення
районного суду.

Неможна вважати законним та
обґрунтованим і рішення суду першої
інстанції з підстав, викладених вище,
тому оскаржувані в касаційному порядку
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції (ч. 2
ст. 338 ЦПК України).

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 27 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 21 січня
2014 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька Т.П. Дербенцева В.М.
Колодійчук І.М. Фаловська