Справа № 549/157/13-ц
Провадження №2/549/1/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року Чорнухинський районний
суд Полтавської області в складі:
головуючого-судді

Орел І.І.

при секретарі

Бибик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Чорнухи справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, -

встановив:

06 березня 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_4 про виселення та зняття з
реєстраційного обліку.

16 квітня 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із уточненим
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку.

В підтвердження своїх позовних
вимог вказує, що вона являється
власником будинку АДРЕСА_1
Чорнухинського району Полтавської
області, який дістався їй у спадщину.

06 грудня 2004 року домовилася про
продаж домоволодіння ОСОБА_4 та
отримала від її доньки 1000 гривень в
рахунок майбутнього договору. Ще до
підписання договору, дозволила
вселитись та проживати в будинку.

Без її відому та дозволу ОСОБА_4 13
травня 2005 року подала заяву до
Харсіцької сільської ради про
реєстрацію місця проживання в її
будинку. Окрім цього ОСОБА_4 склала
договір найму жилого приміщення в її
будинку строком на 1 рік та підписала
його за неї.

Після цього ОСОБА_4 звернулась до
суду із заявою про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 Чорнухинського району
Полтавської області укладеним і
визнання на нього права власності.
Заочним рішенням Чорнухинського
районного суду Полтавської області від
29 вересня 2006 року позов задоволено.
Дане рішення суду було переглянуто
судом першої інстанції 06 січня 2009 року
та після залишення його в попередньому
вигляді оскаржене до апеляційного суду
Полтавської області. В той період, коли
рішення першої інстанції не набрало
законної сили, ОСОБА_4 реєструє та стає
незаконним власником майна позивачки,
так як рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 03.06.2009 року
рішення суду першої інстанції від
06.01.2009 року скасоване і в задоволенні її
позову відмовлено. Під час знаходження
справи на розгляді (перегляд заочного
рішення) в Чорнухинському районному
суді ОСОБА_4 8 травня 2008 року дарує вище
вказаний будинок своїй дочці ОСОБА_2 -
відповідачці по справі.

В зв»язку з цим, для відновлення
справедливості та поновлення свого
права власності на домоволодіння,
позивачка звернулася до
Чорнухинського районного суду з
позовом про визнання договору
дарування недійсним. Рішенням суду від
27 серпня 2010 року договір дарування
визнано недійсним.

На сьогоднішній день відповідачі,
без будь-якої правової підстави,
займають належне їй на праві приватної
власності житло, чим порушують її право
власності.

У вересні 2009 року та на початку 2013
року вона зверталася до відповідачів з
проханням звільнити її будинок та
знятись з реєстрації, але ніяких дій,
щодо звільнення житла, не відбулося.

Неправомірними діями
відповідачів їй завдано значної
моральної шкоди, яка полягає в
моральних стражданнях, яких позивачка
зазнала в зв»язку з діями відповідачів
щодо позбавлення її права власності на
домоволодіння.

Просила суд виселити ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1
Чорнухинського району Полтавської
області, зобов»язати Чорнухинський
районний сектор управління державної
міграційної служби України в
Полтавській області зняти ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з реєстраційного обліку також
стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на її користь моральну шкоду в розмірі
20000 гривень.

В судове засідання позивачка
ОСОБА_1 не з»явилася, про день час та
місце розгляду справи була повідомлена
заздалегідь, належним чином.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнала, суду показала, що
рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 03 квітня 2014
року було встановлено, що у період
перебування спірного об»єкту
нерухомості у власності ОСОБА_4, а потім
у її, зроблені відповідні поліпшення (
ремонтно-будівельні роботи) належного
позивачці житлового будинку з
господарськими спорудами, що є
невід'ємною частиною від об'єкту
нерухомості, тому безпідставно набуте
майно повинно бути повернуто, а отже
ОСОБА_1 повинна відшкодувати їй 46000 грн.,
вартості поліпшень спірного будинку.
Апеляційний суд вказаним рішенням
стягнув з ОСОБА_1 на її користь 46000 грн.,
та судові витрати в розмірі 436,53 грн.
ОСОБА_1 виконувати рішення суду
добровільно не бажає та умисно
ухиляється від виплати вказаних
коштів. На сьогоднішній день іншого
житла вона та чоловік не має, тому й
зареєстровані за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явився.

Суд дослідивши матеріали
цивільної справи, заслухавши пояснення
відповідачки, вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.319 ЦПК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

В судовому засіданні встановлено,
що від імені ОСОБА_4 її дочка
ОСОБА_2 домовилася з ОСОБА_1 про те, що
ОСОБА_1 продасть ОСОБА_4 житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 Чорнухинського району який
отримала у спадщину. На підставі
довіреності, виданої ОСОБА_1 ОСОБА_2,
остання оформила спадщину на ОСОБА_1
витративши при цьому 1000 грн.

До завершення оформлення
спадщини ОСОБА_1 заявила намір продати
будинок за 5000 грн.

06 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 фактично відбувся договір
купівлі-продажу спірного будинку за 4000
грн., враховуючи, що 1000 грн. було
витрачено на оформлення спадщини.

Житловий будинок АДРЕСА_1
Чорнухинського району на праві
приватної власності належав ОСОБА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину по закону від 18 січня 2005 року,
яке зареєстровано в КП «Лубенське
міжрайонне бюро технічної
інвентаризації» 24 січня 2005 року.

Станом на 06 грудня 2004 року
позивачка ОСОБА_1 не була власником
спірного житлового будинку, а тому вона
не мала правових підстав
розпоряджатися цим майном, тобто
укладати будь-які договори відносно
майна, яке їй не належало на праві
власності та отримувати кошти за
майбутній його продаж. На той момент
такий договір не міг бути посвідчений
нотаріально, як того вимагають норми
ст.657 ЦК України.

Без відому та дозволу ОСОБА_1
ОСОБА_4 13 травня 2005 року подала заяву до
Харсіцької сільської ради про
реєстрацію місця проживання в її
будинку. Окрім цього ОСОБА_4 склала
договір найму жилого приміщення в її
будинку строком на 1 рік без згоди
позивачки.

Після цього ОСОБА_4 звернулась до
суду із заявою про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 Чорнухинського району
Полтавської області і визнання на
нього права власності. Заочним
рішенням Чорнухинського районного
суду Полтавської області від 29 вересня
2006 року позов задоволено. Дане рішення
суду було переглянуто судом першої
інстанції 06 січня 2009 року та після
залишення його в попередньому вигляді
оскаржене до апеляційного суду
Полтавської області. В той період, коли
рішення не набирало законної сили
ОСОБА_4 на підставі його стає
незаконним власником майна позивачки.
Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 03.06.2009 року в
задоволенні її позову відмовлено. Під
час знаходження справи на розгляді
(перегляд заочного рішення) в
Чорнухинському районному суді ОСОБА_4 8
травня 2008 року дарує вищевказаний
будинок своїй дочці ОСОБА_2

В зв'язку з цим, для відновлення
справедливості та поновлення свого
права власності на домоволодіння,
позивачка звернулася до
Чорнухинського районного суду з
позовом про визнання договору
дарування недійсним. Рішенням суду від
27 серпня 2010 року договір дарування
визнано недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла.
Ухвалою Чорнухинського районного суду
Полтавської області від у
відповідності до ст.205 ЦПК України
провадження по справі в частині
позовних вимог до ОСОБА_4 закрито.

На даний час позивачка ОСОБА_1
являється добросовісним набувачем
будинку АДРЕСА_1 Чорнухинського району,
який дістався їй у спадщину та належить
на підставі права власності.

У матеріалах цивільної справи
міститься копія свідоцтва про право на
спадщину по закону посвідченої
державним нотіраусом Чорнухинської
державної нотаріальної контори від 18
січня 2005 року, з якої вбачається, що
ОСОБА_1 є спадкоємицею майна свого
батька ОСОБА_5, а конкретно будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
Чорнухинського району.

Статтею 387 ЦК України визначено,
що власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

На сьогоднішній день відповідачі,
без будь-якої правової підстави
займають належне їй на праві приватної
власності житло, чим порушують її право
власності.

У вересні 2009 року та на початку 2013
року ОСОБА_1 зверталася до відповідачів
з проханням звільнити її будинок та
знятись з реєстрації, але ніяких дії
щодо звільнення житла не відбулося.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою)
свідоцтва про смерть.

Згідно ст.109 житлового кодексу
України виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом.

У частині позовних вимог, щодо
стягнення з відповідачів на користь
ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20000
гривень необхідно відмовити.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної шкоди
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

В позовній заяві позивачка вказує, що
відповідачі впродовж останніх 7 років
незаконними діями намагалися
позбавити її будинку, зверталися до
суду з позовами про стягнення з неї
грошової компенсації за зроблений ними
ремонт у будинку, що завдало їй значних
душевних страждань.

Згідно п. 3, 4, 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правої відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправними діяннями заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Однак, позивачкою ОСОБА_1 не було
надано жодних доказів на підтвердження
факту заподіяння їй моральних
страждань або втрат немайнового
характеру, зокрема не було надано
доказів щодо розміру моральної шкоди,
на який претендує позивачка, в зв'язку
чим суд приходить до висновку про
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог позивача щодо стягнення
заявленої нею суми моральної шкоди з
відповідачів.

Керуючись ст. ст.317, 321, 383, 387 ЦК
України, ст. ст. 60, 212, 213, 215, ЦПК України,
суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку АДРЕСА_1
Чорнухинського району Полтавської
області без надання іншого житлового
приміщення.

Зобов»язати начальника
управління державної міграційної
служби України у Полтавській області
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за
адресою: АДРЕСА_1 Чорнухинського району
Полтавської області.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення на її користь
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної
шкоди в сумі 20000 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Чорнухинський районний суд
Полтавської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Головуючий