У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Маляренка А.В.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
виділення 1/2 частини майна, що є у
спільній сумісній власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 30 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про виділення
1/2 частини майна, що є у спільній
сумісній власності.

Позивач посилався на те, що 19 грудня 2003
року в смт Турбів Липовецького району
Вінницької області між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна, який
був посвідчений приватним нотаріусом
Липовецького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 1901.
Державну реєстрацію договору було
проведено 25 грудня 2003 року в органах
БТІ. Предметом вказаного договору є
1/2 ідеальної частки житлового будинку з
відповідною часткою господарських
будівель, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

04 березня 2009 року рішенням
Липовецького районного суду
Вінницької області було визнано, що 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_5 на праві спільної
сумісної власності з ОСОБА_4, згідно з
договором купівлі-продажу від 19 грудня
2003 року.

Таким чином, 1/2 ідеальної частки
вказаного об'єкта нерухомого майна є
спільною сумісною власністю позивача
та відповідача. Однак, зважаючи на те,
що відповідач зайняла самостійно
частину будинку та користується ним,
він змушений проживати за іншою
адресою, у зв'язку із чим його обмежено
в праві вільно володіти, користуватися
та розпоряджатися частиною належного
йому майна на праві власності.
Домовленості про спільне користування
майном між ними не досягнуто, тому
просив виділити та визнати за ним право
власності на 1/2 частини від 1/2 ідеальної
частки житлового будинку, що
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 згідно з договором
купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Липовецького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_7,
зареєстрованим в реєстрі за № 1901, а
саме: «2-4» - житлова кімната площею 22,7
кв. м; літ. «К» - сарай; літ. «Л» - погріб;
1/2 «№ 4» - криниця.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про виділення 1/2 частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 30 квітня 2014 року рішення
Липовецького районного суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Виділено ОСОБА_4 та визнано за ним право
власності на 1/2 частки від 1/2
ідеальної частки житлового будинку, що
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, а саме: на житлову кімнату «2-4»
у житловому будинку згідно з технічною
документацією, позначену літ. «Д»
площею 22,7 кв. м, сарай, позначений літ.
«К», погріб, позначений літ. «Л», та 1/2
«№ 4» - криниця; виділивши у власність
ОСОБА_5 решту 1/2 частки від 1/2 ідеальної
частки вказаного житлового будинку,
згідно з другим варіантом, визначеним у
висновку експерта від 31 січня 2014 року №
1685/13-21.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 169
грн 23 коп. компенсації за відступ від
ідеальної частки.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 19 грудня 2003 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу 1/2
ідеальної частки житлового будинку з
відповідною часткою господарських
будівель, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, який був зареєстрований
органами державної реєстрації 25 грудня
2003 року.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 04 березня 2009
року визнано, що 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності згідно з договором
купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторони спору не дійшли згоди щодо
отримання розміру грошової
компенсації за частку у житловому
будинку, який є об'єктом спільної
сумісної власності, та жодним із них не
внесено відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду; за
відсутності такої згоди відповідача
позивачем не пред'явлено відповідної
вимоги до відповідача та попередньо не
внесено на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми, при цьому
об'єкт нерухомості є неподільним та не
може бути реально поділений між
сторонами відповідно до рівності їх
часток, а суд відповідно до принципів
цивільного судочинства не може вийти
за межі позовних вимог, відтак дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної
інстанції виходив з можливості поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, за другим варіантом
висновку експертизи.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено,
що спільна власність двох або більше
осіб без визначення часток кожного з
них у праві власності є спільною
сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою
регулюється питання про виділ частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності, передбачено, що
співвласники спільної сумісної
власності, як і співвласники спільної
часткової власності мають право на
виділ у натурі частки із спільного
майна з тією лише різницею, що учасники
першої не мають завідомо визначених
ідеальних часток у праві спільної
власності, а відтак вони мають бути
передусім визначені, після чого стає
можливим виділ частки в натурі. При
визначенні розміру часток
співвласників у спільній сумісній
власності вважається, що вони є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між співвласниками,
законом або рішенням суду.

При цьому виділ частки з майна, що є у
спільній сумісній власності,
відповідно до зазначених норм означає
отримання власником, що виділяється,
своєї частки в натурі в приватну
власність або при неможливості поділу
майна відповідно до часток на
отримання грошової або іншої
компенсації за свою частку від інших
співвласників, до яких переходить
право власності на цю частку.

Виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється у
порядку, встановленому статтею 364 цього
Кодексу.

Із змісту рішення апеляційного суду
вбачається, що, вирішуючи спір,
апеляційний суд в порушення вимог ст.
cт. 11, 303 ЦПК України вийшов за межі
позовних вимог і замість вирішення
спору про виділ кожній із сторін
частини будинку та про припинення
права їх спільної власності на
зазначене майно фактично вирішив
питання поділу будинку між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
кожен із співвласників спільної
часткової власності має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не з'ясував можливості
сплати відповідачем компенсації за
відступ від ідеальної частки будинку.

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 31
січня 2014 року № 1685/13-21, враховуючи
висновки натурного обстеження об'єкта
дослідження від 30 грудня 2013 року, які
отримані за згодою сторін у справі (акт
огляду об'єкта дослідження від 25 липня
2013 року, завірений підписами сторін у
справі), встановлено, що до складу 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_5 на праві спільної
сумісної власності з ОСОБА_4, згідно з
рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 04 березня 2009 та
договору купівлі-продажу від 19 грудня
2003 року належать наступне майно (за
технічним паспортом від 24 травня 2013
року № 1599): житловий будинок літ. «Д»,
ганок, сарай літ. «К», погріб літ. «Л»,
сарай літ. «М», сарай літ. «Н», криниця №
4.

Відповідно, об'єктом експертного
дослідження став цілий житловий
будинок за літ. «Д» з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд у будинку з господарськими
будівлями та спорудами за АДРЕСА_1

За результатами проведеного
дослідження експертом, порівнюючи
розмір частини за площею кожного із
співвласників 1/2 частини, яка становить
22,8 м, було встановлено, що визначити
можливі варіанти розподілу житлового
будинку літ. «Д» з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, розташованих по АДРЕСА_1, між
сторонами на дві частини при ідеальних
частинах: 1/2 частини та 1/2 частини з
урахуванням рівності часток
співвласників не вбачається можливим,
оскільки такий поділ не буде
відповідати умовам, що передбачені
чинними будівельними нормами.

Вказаним висновком експертизи
передбачено 2 можливі варіанти
розподілу частки житлового будинку за
літ. «Д» з відповідною частиною
господарських будівель та споруд,
розташованого по АДРЕСА_1, в натурі по 1/2
частини позивачу та відповідачу зі
встановленням компенсації за відступ
від ідеальної частки та переобладнання
об'єкта з влаштуванням окремих виходів,
надані у дослідній частині з першого
питання та відображено у додатках 4, 5 до
висновку.

Відповідно до першого варіанта слід
провести відповідне переобладнання
житлового будинку, при цьому другий
співвласник 1/2 частки повинен
компенсувати за відступ від ідеальної
частки (1/2 та 1/2) першому співвласнику
1/2 частки 432 грн 77 коп. Другим же
варіантом передбачено проведення
переобладнання житлового будинку з
компенсацією першим співвласником
1/2 частки за відступ від ідеальної
частки (1/2 та 1/2) другому співвласнику
1/2 частки 169 грн 23 коп.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК
України виділ частки в натурі (поділ
будинку) може мати місце за наявності
технічної можливості виділення кожній
із сторін відокремленої частини
будинку із самостійним виходом
(квартири), яка відповідає розміру їх
часток у приватній власності, або
наявності технічної можливості
переобладнання будинку в ізольовані
квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку, він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК Української РСР).

Вирішуючи такі спори, суди з
урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін повинні
відповідно до заявлених вимог
запропонувати сторонам подати або за
їх клопотанням витребувати, зокрема,
висновки технічної експертизи щодо
можливих варіантів поділу будинку в
натурі, а в необхідних випадках -
висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про дозвіл виконавчого комітету
місцевої ради на переобладнання і
перепланування жилого будинку; дані
про характер робіт і їх вартість, які
необхідно здійснити для відокремлення
виділеної частки будинку або поділу
будинку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції на зазначені положення
закону уваги не звернув; доводів сторін
належним чином не перевірив; приймаючи
до уваги висновки проведеної
експертизи не надав їм належної оцінки
з урахуванням положень ст. ст. 183, 367 ЦК
України та ст. 152 ЖК Української РСР.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 30 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк