Справа № 362/2420/14-ц
Провадження № 2/362/1500/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.07.2014 року Васильківський
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючого - судді Корнієнка
С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом
про невиконання відповідачем взятих на
себе за борговими розписками від 5, 11, 26
вересня, 12 листопада, 15 та 22 грудня 2008
року грошових зобов'язань, та вимогою
про стягнення з останнього на його
користь відповідного грошового боргу у
розмірі 3097644 грн. та судового збору.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, наполягала на тому, що
строк позовної давності по справі
заявником пропущений через її
впевненість у сумлінності відповідача
у виконанні останнім свого грошового
зобов'язання та намагання нею
вирішення цього цивільного спору
мирним шляхом.

Представник відповідача вимоги позову
не визнав, але не заперечував проти
отримання відповідачем коштів за
відповідними борговими розписками,
разом з тим наполягаючи на пропущені
заявницею строків позовної давності та
відсутності підстав для його
поновлення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові матеріали
справи, суд вважає, що позов не підлягає
до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до положень ч.3 ст.10 та
ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, які мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості, та повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, які мають значення для
вирішення справи. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

У відповідності до положень ст.ст. 526, 530,
611, 612 ЦК України, зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
закону, інших актів цивільного
законодавства, а при відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом. Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не пропустив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором.

Згідно з положеннями ст. 629 ЦК України,
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Суд також враховує положення ст.ст.610 та
625 ЦК України, відповідно до яких
порушенням зобов'язання є його
невиконання, боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України, за договором позики, одна
сторона передає у власність другій
стороні грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів, або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК
України, якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме боргових розписок, власноручно
виконаних відповідачем, що не
заперечувалося його представником, у
період з 5, 11, 26 вересня, 12 листопада, 15 та
22 грудня 2008 року відповідач отримав від
позивача кошти на загальну суму 3097644
грн. з зобов'язанням їх повернення 31
грудня 2008 року.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Під час розгляду справи представник
відповідача будь яких доказів на
підтвердження повернення його
довірителем заявникові грошових
коштів, тобто відсутності грошового
зобов'язання, суду не надав.

Таким чином, судом достовірно
встановлено, що у встановлений
договором позики строк, відповідач
взяті на себе зобов'язання щодо
повернення взятих у борг грошових
коштів не виконав.

Разом з тим, суд відмовляє у задоволені
позову виходячи з наступного.

У відповідності до положень ст.ст.256 і 257
ЦК України, загальна позовна давність,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного право або інтересу,
встановлюється у три роки.

Згідно з положеннями ч.4 ст.267 ЦК
України, сплив позовної давності є
підставою для відмови у позові.

Таким чином суд вважає, що термін
позовної давності за борговими
розписками остаточно сплив 11 січня 2012
року.

Посилання представника позивача на
сумлінність відповідача у виконанні
свого грошового зобов'язання та
намагання заявника вирішити
зазначений цивільний спір мирним
шляхом, як причину пропуску ним строку
позовної давності та його поновлення, є
безпідставними та не обґрунтованими.

Суд також критично ставиться до
посилання представника позивача на
порушення 11 жовтня 2011 року
кримінальної справи стосовно
відповідача за ознаками злочину,
передбаченого ч.4 ст.190 КК України, через
що, на його думку, заявником також був
пропущена позовна давність для
звернення до суду, оскільки наявність
кримінального переслідування
відповідача, що було припинено через
закриття 12 грудня 2012 року відповідної
кримінальної справи, не позбавляло
заявницю на своєчасне звернення до
суду за захистом своїх прав та
цивільних інтересів.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 526, 625, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8,
10, 11, 15, 33, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 224-227 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги або по закінченню
апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Васильківський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя Корнієнко
С.В.