АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, індексу інфляції та трьох
процентів річних, -

В С Т А Н О В И
Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»,
Банк) про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні по день фактичного
розрахунку з урахуванням індексу
інфляції та трьох процентів річних у
загальному розмірі 26 817 грн. 99 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 12
березня 2013 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 квітня 2013 року, стягнуто з
відповідача на її користь 148 193 грн. 59
коп., з яких: 136 887 грн. 03 коп. - сума
середнього заробітку за час затримки
розрахунку; 9280 грн. 17 коп. - вихідна
допомога в розмірі тримісячного
середнього заробітку; 2026 грн. 26 коп. -
невиплачена компенсація за роботу у
вихідні та неробочі дні в грудні 2008
року та січні 2009 року.

Посилаючись на те, що після ухвалення
судового рішення відповідач
продовжував порушувати її право на
отримання належних їй при звільненні
грошових сум і лише 03 липня 2013 року
фактично розрахувався, просила
стягнути з відповідача на її користь за
період затримки розрахунку при
звільненні, який не охоплений рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва, а саме: з 27 листопада 2012 року по 03
липня 2013 року суму середнього
заробітку у розмірі 21 009 грн. 40 коп., а
також на підставі ст. 95 КЗпП України, ст.
34 Закону України «Про оплату праці» та
ст. 625 ЦК України - 1890 грн. 63 коп. в якості
індексу інфляції за період з березня 2009
року по червень 2013 року на суму
вихідної допомоги у розмірі 9280 грн. 17
коп.; суму індексації за період з
березня 2009 року по червень 2013 року від
належної позивачу компенсації за
роботу у вихідні та неробочі дні в
грудні 2008 року та січні 2009 року у
розмірі 395 грн. 14 коп.; 2053 грн. 30 коп. - в
якості трьох процентів річних за
період з грудня 2012 року по червень 2013
року від присудженої рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва до стягнення суми середнього
заробітку у сумі 136 887 грн. 03 коп.; 1206 грн.
40 коп. - в якості трьох процентів річних
за період з березня 2009 року по червень
2013 року від належної позивачу при
звільненні суми вихідної допомоги.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013 року,
яке залишене без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого
2014 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
затримки розрахунку у сумі 21 009,40 грн.
без вирахування податків та
обов'язкових платежів, компенсацію
втрати частини заробітної плати у
зв'язку із порушенням строків її
виплати у сумі 395,14 грн. та судові
витрати. В іншій частині позову -
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати рішення
та ухвалити нове, яким стягнути з ПАТ КБ
«Надра»: 1890 грн. 63 коп. в якості індексу
інфляції за період з березня 2009 року по
червень 2013 року на суму вихідної
допомоги у розмірі 9280 грн. 17 коп.; 2053 грн.
30 коп. в якості трьох процентів річних
за період з грудня 2012 року по червень 2013
року від присудженої рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва до стягнення суми середнього
заробітку у сумі 136 887 грн. 03 коп.; 1206 грн.
40 коп. в якості трьох процентів річних
за період з березня 2009 року по червень
2013 року від належної позивачу при
звільненні суми вихідної допомоги в
розмірі 9280 грн. 17 коп., посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вказував, що рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 27.11.2012 року
на відповідача було покладено певні
зобов'язання, які були виражені у
грошових одиницях, а тому по відношенню
до відповідача позивач виступав
кредитором за грошовими вимогами, які
ґрунтувались на рішеннях судів.
Посилався на те, що оскільки питання
індексації грошових сум, які
відповідач має сплатити на підставі
рішення суду, не врегульовані нормами
КЗпП України, то до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
положення ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 04 червня 2014 року
скасовано ухвалу Апеляційного суду
м. Києва в частині залишення без змін
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013
року про відмову у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, нарахованих на суму вихідної
допомоги, справу в цій частині
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
та просив задовольнити, з підстав
наведених в ній.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час та місце судового
розгляду, в судове засідання свого
представника не направив, причини
неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 395 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника
позивача,дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що заявлялись у суді
першої інстанції стосовно стягнення
1890,63 грн. в якості суми індексу інфляції
за період з березня 2009 року по червень
2013 року на суму вихідної допомого 9 280,17
грн., колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, звертаючись до суду з
позовними вимогами про стягнення 1890,63
грн. в якості суми індексу інфляції за
період з березня 2009 року по червень 2013
року на суму вихідної допомого 9 280,17
грн. просила задовольнити ці вимоги з
двох підстав, а саме з підстав
передбачених ст. 34 Закону України «Про
оплату праці» та з підстав
передбачених ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення збитків від
інфляції невиплаченої вихідної
допомоги, що була присуджена рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва в розмірі 9 280,17 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що норма ст. 625
ЦК України, на підставі якої позивач
просить задовольнити дані вимоги, не
поширюється на спірні правовідносини,
які є трудовими, і рішення суду, яким
стягнуто суму вихідної допомоги та
середній заробіток за час затримки
розрахунку, не є підставою для
виникнення зобов'язальних
правовідносин за нормами Цивільного
кодексу України.

Колегія суддів погоджується з даними
висновками суду, щодо відмови в
задоволені в частині вимог з підстав,
передбачених ст. 625 ЦК України, вважає
їх законними і обґрунтованими.

Як зазначив Верховний Суд України у
постанові № 6-49цс12 від 06.06.2012 року,
застосування висловлених у якій
правових позицій є обов'язковим в силу
ст. 360-7 ЦПК України, стаття 625 ЦК
України розміщена в розділі І
«Загальні положення про зобов'язання»
книги 5 ЦК України, а тому поширює свою
дію на всі зобов'язання, якщо інше не
передбачено в спеціальних нормах, які
регулюють суспільні відносини з
приводу виникнення, зміни чи
припинення окремих видів зобов'язань.

Отже, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК
України санкції є спеціальним видом
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові від 14 листопада 2012 року у
справі № 6-126цс12, у трудових
правовідносинах такі поняття як
зобов'язання, неустойка чи інша санкція
за невиконання зобов'язання не
застосовуються. Такі терміни
використовуються в низці статей
Цивільного та Господарського кодексів
України. Статті 116, 117 КЗпП України
структурно віднесені до розділу VII
«Оплата праці» зазначеного Кодексу. За
своєю суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні не
відноситься до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що на спірні
правовідносини, які є трудовими, не
розповсюджуються норми ст. 625 ЦК
України.

Однак, відмовляючи у задоволенні цих
позовних вимог, суд першої інстанції не
звернув увагу, що позивачем також
заявлялися і інші підстави стягнення
цієї суми, а саме ст. 34 Закону України
«Про оплату праці».

Статтею 34 Закону України «Про оплату
праці» встановлено, що компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати проводиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених
строків виплати заробітної плати
працівникові, надається право на
компенсацію відповідно до Закону
України«Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати», за яким
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати провадиться у разі затримки
на один і більше календарних місяців
виплати доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з дня
набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід
розуміти грошові доходи громадян, які
вони одержують на території України і
які не мають разового характеру:
пенсії, соціальні виплати, стипендії,
заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення (зі змінами,
внесеними згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 23 квітня 1999 року
№ 692) компенсація провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати заробітної плати,
нарахованої працівникові за період
роботи, починаючи з І січня 1998 року,
якщо індекс цін на споживчі товари і
тарифів на послуги за цей період зріс
більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованої, але не
виплаченої працівникові заробітної
плати за відповідний місяць (після
утримання податків і платежів) на
коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін
визначається як різниця між часткою
від ділення індексу споживчих цін в
останній місяць перед виплатою суми
заборгованості на індекс споживчих цін
у тому місяці, за який виплачується
заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому
самому порядку компенсації підлягає
присуджена за рішенням суду сума
заробітної плати, якщо ці умови настали
у зв'язку з несвоєчасним виконанням
рішення.

Під час розгляду даної справи у
порушення вимог ст. 212, 214, 215 ЦПК України
судом першої інстанції не було
враховано вказаних обставин та не
надано їм належної правової оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом фактичних обставин,
які мають істотне значення для
правильного вирішення справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, а тому
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 1890,63 грн. в якості суми
індексу інфляції за період з березня 2009
року по червень 2013 року на суму
вихідної допомого 9 280,17 грн.,
присуджених за рішенням суду, підлягає
скасуванню з підстав, передбачених ст.
309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення про задоволення цих позовних
вимог.

В іншій частині рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 листопада 2013 року
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 04 червня 2014 року
залишено без змін.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325,
327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - задовольнити
частково.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення боргу з
урахуванням індексу інфляції,
нарахованих на суму вихідної допомоги
скасувати, та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту:

«Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»
на користь ОСОБА_2 суму індексу
інфляції вихідної допомоги за період з
березня 2009 року по червень 2013 року у
розмірі 1890 (одна тисяча вісімсот
дев'яносто) грн. 63 коп.»

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді: