Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2014 р. Іллічівський районний
суд м. Маріуполя Донецької області під
головуванням судді Хараджа О. О., при
секретарі Костенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча"
(далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

У грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, посилаючись на те,
що з 04.02.2003 року по 31.11.2009 року перебував
в трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати не
проводив передбачену діючим
законодавством індексацію заробітної
плати (далі - індексація), внаслідок
чого порушені його права на оплату
праці, які мають бути відновлені шляхом
зобов'язання підприємства провести
розрахунок та виплатити йому
індексацію заробітної плати. Просив
стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
індексацію за період з 04 лютого 2003 року
по 31 серпня 2010 року, компенсацію втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати (далі -
компенсація), а також середній
заробіток за час затримки виплати суми
індексації з 31.08.2010 року по теперішній
час.

Протягом судового розгляду уточнив
позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на його користь
середній заробіток за час затримки
виплати суми індексації за період з
01.12.2009 року по 18.07.2014 року в розмірі 179670
грн. та 2000 грн. у якості відшкодування
моральної шкоди. Також просив стягнути
на його користь витрати на правову
допомогу в розмірі 500 грн.

Ухвалою суду від 18.07.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 за його клопотанням в
частині стягнення індексації та
компенсації залишені без розгляду у
зв'язку із отриманням нарахованої суми
в добровільному порядку.

Позивач в судовому засіданні підтримав
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки виплати сум
індексації, моральної шкоди та витрат
на правову допомогу. Пояснив, що 21.02.2014
року він в добровільному порядку
отримав нараховану відповідачем суму
індексації та компенсації з
урахуванням утримання з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів. Вимоги про
стягнення індексації з компенсацією
він залишив без розгляду, між тим він не
згоден з виплаченою йому сумою, яка на
його думку є заниженою. Просив його
позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала,
посилаючись на відсутність з боку
роботодавців порушень законодавства
про оплату праці, оскільки усі належні
позивачу суми були своєчасно
нараховані та виплачені в повному
обсязі. Також зазначила, що підстави
незгоди відповідача з позовними
вимогами викладені у письмових
запереченнях проти позову. Просила
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, прийшов до висновку,
що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 04.02.2003
року по 30.11.2009 року перебував у трудових
відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча", що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с. 6). За цей період
йому нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

З наданого відповідачем розрахунку
індексації заробітної плати ОСОБА_1 з
компенсацією за затримку її виплати,
вбачається, що за період з березня 2003
року по липень 2006 року сума
нарахованої, але невиплаченої
індексації становить 527,04 грн., а сума
компенсації - 543,56 грн. Починаючи з
серпня 2006 року позивачу нараховувалась
індексація випереджаючим шляхом через
підвищення заробітної плати, внаслідок
чого за вказаний період відсутня
заборгованість з індексації та
компенсації.

Позивачу ОСОБА_1 21.02.2014 року була
виплачена нарахована відповідно до
вказаного розрахунку індексація з
компенсацією за вирахуванням
утриманих з цієї суми передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№ 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1
ст. 233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116,
117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався з позивачем при його
звільненні, то строки для звернення до
суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за затримку в
розрахунку для позивача не спливли,
тому думка відповідачів про наявність
підстав для відмовити у позові з цих
підстав не ґрунтуються на законі.

Визначаючи розмір відшкодування за час
затримки розрахунку при звільненні, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, суд керується
наступним.

Верховний Суд України в п. 20 постанови
Пленуму «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку з
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж правові позиції наведені в
постановах Верховного Суду України від
24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21
листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачем заявлено позовні вимоги про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
179670 грн.

Згідно вказаного позивачем графіку
роботи (восьмигодинний робочий день,
п'ять робочих днів на тиждень)
кількість робочих днів за період з
01.12.2009 року по 21.02.2014 р. складає 1062.

З довідки головної бухгалтерії відділу
обліку заробітної плати № 1/93606
вбачається, що середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 за останні два місяці
роботи становить 156,24 грн.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, а саме за період з
01.12.2009 року по 21.02.2014 року (день
фактичного розрахунку) складає (1062 х
156,24 грн.) = 165926 грн. 88 коп.

Разом з тим, суд, виходячи з принципу
співмірності (постанова ВСУ від 16.01.2012
року), бере до уваги частковість
виплати позивачу заборгованості по
заробітній платі (індексації та
компенсації) порівняно із заявленими
ним позовними вимогами у первісному
позові, заяву позивача про його незгоду
з отриманою сумою заборгованості,
враховує розмір спірної суми, на яку
мав право позивач, частку, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інші конкретні
обставини справи, серед яких
тривалість часу, протягом якого
позивач не переймався невиплатою
належних йому при звільненні сум, не
звертався до відповідача чи до суду за
їх отриманням, що фактично визначило
розмір суми середнього заробітку,
стягнення якого вимагає позивач.

З урахуванням наведеного та загальних
засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК
України) - справедливості
добросовісності та розумності, суд
вважає 2500 грн. адекватним
відшкодуванням за час затримки
розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості (п. 9).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності (п.
13).

Позивач є незаможною людиною
пенсійного віку, яка потребує
лікування, для чого необхідні
відповідні кошти, а тому кожна
невиплачена своєчасно відповідачем
грошова сума має для нього суттєве
значення. Виходячи з цього та розуміння
загальнолюдських цінностей, суд
погоджується з тим, що встановлені
порушення трудових прав позивача
пов'язані з певними душевними
стражданнями і вважає, що 200 грн. є
достатньою і справедливою
компенсацією завданої позивачу
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь держави судові витрати у
вигляді мінімальних ставок судового
збору в сумі за вимоги майнового та
немайнового характеру, сума яких
становить 458,80 грн. (229,40 х 2).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату
праці», ст. ст. 115 - 117, 233 КЗпП України, ст.
ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 , 224 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И
В:

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в розмірі 2500 гривень і 200 гривень на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча» на
користь держави судовий збір у розмірі
458,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя потягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений
22 липня 2014 року.

Суддя:
О. О. Хараджа