Міжгірський районний суд
Закарпатської області
Справа № 302/673/14-ц
Номер рядка звіту 31
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

01.07.2014 р.
смт.Міжгір'я

Міжгірський районний суд
Закарпатської області в

особі головуючого судді Кривка В. П

при секретарі Гажук Н.В.,

з участю: позивач - ОСОБА_1

відповідача представника
ОСОБА_2,

представник третьої особи -
Боровий Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні райсуду в
смт.Міжгір'ї справу за позовом ОСОБА_1
до Товариства з додатковою
відповідальністю "Електрон-Воловець",
третя особа без самостійних вимог
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Хустському
районі Закарпатської області про
зобов'язання здійснити перерахунок
страхових виплат з урахуванням
положень закону «Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України» і видати довідку про
середньомісячний заробіток, -

В С Т А Н О В
И В:

23.05.2014 року позивач звернувся в
суд з указаним позовом, який
умотивовано так.

05.02.1990 року позивач під час виконання
трудових обов'язків на Воловецькому
заводі "Електрон", правонаступником
якого визнано ЗАТ "Електрон-Воловець", а
на даний час ТзДВ «Електрон-Воловець»
(відповідач), одержав трудове каліцтво.
26.04.1994 р. за висновком МСЕК його визнано
інвалідом ІІ-ї групи з виплатою 70 %
втрати професійної працездатності.
Згідно рішення Воловецького райсуду
від 03.06.2002 р. відповідача зобов'язано
перерахувати розмір відшкодування
шкоди з вересня 1996 р. з проведенням
виплат недоплачених сум. 04.07.2002 р.
відповідач виконав рішення суду,
встановивши розмір відшкодування
шкоди з 01.04.2001 р. в сумі 132 грн. 16 коп. і
нарахував та виплатив заборгованість
у сумі 1277, 04 грн. Позивач вважає такий
перерахунок неправильним, оскільки
відповідач за основу взяв карбованець
без проведення розрахунку в гривні, що
діяла на період проведення
перерахунку, а саме не застосував ст. 3
закону України від 21.11.1996 р. «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України», тобто у
співвідношенні 1 крб. заощаджень на 1,05
грн. станом на 02.01.1992 р. На думку
позивача, це призвело до заниження
середньої зарплати, бо відповідач
перерахував український
купоно-карбованець у гривні у
співвідношенні 100000 грн. - 1 грн., що
суперечить вищевказаному закону.
Позивач вважає, що перерахунок розміру
відшкодування слід було визначити
станом на 04.07.2002 р. з розрахунку
середньомісячного заробітку 3300 крб. на
індекс 1,05 і визначити такий в сумі 3465
грн. Позивач, зіславшись на закон «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», Правила (затв.
пост. КМУ № 472 від 23.06.1993 р., правову
позицію ВСУ № 6-864с12 від 31.10.2012 р.),
вважає, що відповідач занизив розмір
його середньомісячного заробітку і це
призвело до неправильного
нарахування щомісячних страхових сум.

Відповідач в особі
уповноваженого представника позов
заперечив, а позицію обґрунтував
таким. У 2002 р. підприємство виконало
рішення Воловецького райсуду, а
особову справу позивача передало у
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві для
виплат щомісячного відшкодування.
Позивач з цього приводу будь-яких
претензій не заявляв. Відповідач
вважає, що вимоги позивача про
перерахунок його середньомісячного
заробітку до одержання каліцтва на
виробництві згідно із законом «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України» не
відповідають положенням цього закону.

Представник третьої особи без
самостійних вимог Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України позов заперечив
повністю і пояснив таке.

У 2002 р. особова справа позивача
щодо виплати страхових виплат
прийнята по акту Фондом від
відповідача. З цього часу Фонд
відповідно до чинного законодавства
індексує і виплачує страхові виплати
позивачу, а саме, станом на час
розгляду справи по 720 грн. 46 коп.
щомісячно.

Оцінивши зміст позовних вимог,
позиції сторін, третьої особи, суд
установив такі обставини і дійшов
такого висновку.

05.02.1990 р. при виконанні трудових
обов'язків фрезерувальника 5 розряду
на заводі "Електрон-Воловець" позивач
одержав ушкодження здоров'я у виді
травми руки (каліцтво) з стійкою
втратою працездатності 70 % , а
починаючи з 16.05.1995 р. 60 % безстроково.
Позивач визнаний інвалідом ІІІ групи і
одержує пенсію в сумі 949 грн.
Відповідач проводив виплату
щомісячного відшкодування втраченого
заробітку до передачі справи у Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
особі відділення виконавчої дирекції
в Хустському районі Закарпатської
області (надалі Фонд соціального
страхування). Згідно рішення
Воловецького районного суду
Закарпатської області від 03.06.2002 р.
відповідача зобов'язано провести
перерахунок розміру відшкодування
шкоди позивачу, починаючи з вересня
1996 р. та провести виплату недоплачених
грошових сум. На виконання цього
рішення відповідач видав наказ № 1 від
04.07.2002 р. і провів перерахунок
відшкодування шкоди позивачу як
потерпілому від нещасного випадку з
01.04.1992 р. по 01.04.2001 р. з визначенням
заборгованості недоплаченого
відшкодування за період з 01.01.1996 р. по
01.04.2001 р. в сумі 1277 грн. 04 коп. та
щомісячного розміру відшкодування 132
грн. 16 коп. Згідно рішення Міжгірського
районного суду Закарпатської області
від 08.10.2002 року вирішено стягнути в
користь позивача:

- з відповідача 3990 грн. 20 коп.
різниці між перерахованими розмірами
відшкодування втраченого заробітку
і виплаченими сумами;

- з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування - 1456 грн. Цим же рішенням
зобов'язано відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування щомісячно виплачувати
позивачу страхову виплату в сумі 120
грн. 92 коп., починаючи з 01.11.2002 р. і до
чергового підвищення тарифних
ставок і окладів по життєво. Згідно з
довідкою з Фонду соціального
страхування від 01.07.2014 р. № 128/15-05-02
позивачу, починаючи з листопада 2002 р.
щомісячно виплачується страхова
виплата, проіндексована відповідно до
закону «Про індексацію грошових
доходів громадян» і постановою КМУ від
17.07.2003 р. № 1078, зокрема з 2013 року і на час
розгляду справи по суті в сумі 720 грн.
46 коп.

Встановлені вище обставини
визнані сторонами і не підлягають
доказуванню згідно з вимогами ст. 61 ч.
1, ч. 3 ЦПК України.

Суд вважає, що позов підлягає
відхиленню в повному обсязі, виходячи
з таких мотивів.

Правовідносини щодо виплати і
перерахунку страхових виплат
унаслідок утрати професійної
працездатності на виробництві, в тому
числі зазначені в позові, регулюються
положеннями закону «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 р. № 1105-ХІV,
зокрема ст.ст. 1, 2, 34 цього Закону та
Прикінцевими положеннями, оскільки
позивач одержав ушкодження здоров'я
до набрання чинності цим законом і
йому призначено і виплачувалось
відшкодування втраченого заробітку до
01.04.2001 р.

Суд відхиляє покликання позивача
на закон України «Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України» від 21.11.1996 р. № 537/96-ВР,
бо цей нормативний акт стосується
зобов'язань держави щодо знецінення
грошових заощаджень громадян України,
розміщених у відповідних установах -
Ощадного банку СРСР та державного
страхування СРСР у період до 02.01.1992
року, і компенсацій цих заощаджень. З
обставин справи видно, що відповідач
як підприємство, на якому позивач
одержав трудове каліцтво, виконало
свої зобов'язання перед позивачем
відповідно до чинного на той час
законодавства. Натомість
відповідальність за належні
перерахунок, індексацію і виплату
страхових виплат несе за законом № 1105-
ХІV не відповідач, а Фонд соціального
страхування, до якого позивач не
пред'явив претензій. Статтею 34 закону
№ 1105- ХІV передбачено порядок
встановлення щомісячних страхових
виплат, їх розмір та індексація, а
також визначення середньомісячного
заробітку потерпілого до ушкодження
здоров'я, з якого визначається ця
страхова виплата.

Отже, вимоги позивача не
ґрунтуються на законі, а тому позов не
має підстав задовольняти.

Згідно з ст. 88 ЦПК України судові
витрати у виді судового збору слід
віднести на рахунок держави, бо
позивач за законом «Про судовий збір»
звільнений від сплати такого.

Керуючись ст.ст. 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Судові витрати у виді
судового збору віднести на рахунок
держави.

Апеляційну скаргу на рішення
суду може бути подано в апеляційний суд
Закарпатської області через райсуд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення набирає законної сили
згідно з ст. 223 ЦПК України.

Суддя: В. П. Кривка