Справа № 459/1898/14
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/4596/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів - Кабаля
І.І., Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів
О.А.

з участю представника апелянта -
Музики М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 15 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконанні трудових обов»язків
внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 15 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 9 000
грн. 00 коп. моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області.

Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в обгрунтування
апеляційної скарги посилається на те,
що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, вказує про те, що при
ухваленні рішення судом не було взято
до уваги, що п.1 «е» ст.21, ч.3 ст.28 та п.3
ст.34 ЗУ «Про загальнообов»язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
Фонд зобов»язаний у встановленому
законодавством порядку відшкодувати
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння моральної
шкоди потерпілому у вигляді страхової
виплати, при цьому виплата моральної
шкоди передбачається за наявності
висновку медичних закладів про факт
заподіяння моральної шкоди
потерпілому, що не враховано судом
першої інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення.

На час встановлення вперше
стійкої втрати професійної
працездатності діяв Порядок
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями (МСЕК) ступеня
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров»я, пов»язане з
виконанням трудових обов'язків, згідно
якого на МСЕК покладено обов»язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Позивач надав суду
лише довідку МСЕК, яка на думку
апелянта, може бути підставою тільки
для розрахунку і відшкодування
потерпілому матеріальної шкоди, і не є
підтвердженням факту заподіяння
моральної шкоди. Позивачем не надано
жодного медичного висновку та доказу
про те, що саме від професійного
захворювання він терпить моральні і
фізичні страждання, а не від загальних
захворювань.

Вважає, що суд не взяв до уваги
також і те, що позивач знав при
прийнятті на роботу про шкідливі та
небезпечні умови праці на підприємстві
та про наслідки, які тягне за собою
робота в даних умовах. При виявленні
перших ознак хвороби позивач мав право
звільнитися з роботи, однак він надалі
продовжував працювати в шкідливих
умовах праці, чим надалі погіршував
стан свого здоров»я, що призвело до
встановлення стійкої часткової втрати
професійної працездатності у зв»язку з
професійним захворюванням.

Також судом не було враховано,
що позивачем не обґрунтовано розмір
відшкодування моральної шкоди.

Мотивує апеляційну скаргу
також і тим, що судом не було взято до
уваги, що позивачу здійснюються
Відділенням виконавчої дирекції Фонду
в м. Червонограді щомісячні страхові
виплати у зв»язку з частковою втратою
професійної працездатності. Було
виплачено одноразову страхову виплату
у зв»язку з встановленням вперше
стійкої втрати професійної
працездатності у зв»язку з трудовим
каліцтвом та професійним
захворюванням, забезпечено двома
санаторно-курортними путівками.

Окрім того, на даний час
позивач може працювати на інших
роботах за професіями, які не пов"язані
з впливом шкідливих факторів, що ним і
було зроблено.

Відшкодування моральної шкоди у
зв»язку з втратою працездатності
випливає з трудових правовідносин, а
відтак позивачем пропущений
трьохмісячний строк звернення з
позовом.

Просить ухвалити нове рішення,
яким скасувати рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 15 травня 2014
року та відмовити в задоволенні позову
позивача ОСОБА_3 повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи. Тому судова колегія вважає за
необхідне у відповідності з вимогами
ст. 305 ЦПК України проводити розгляд
справи у відсутності позивача, так як
він належним чином повідомлений про
час та місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Музики М.В. в
підтримання мотивів викладених в
апеляційній скарзі, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
погоджується з правильністю висновків
суду першої інстанції, оскільки вони
зроблені на підставі правильного
встановлення існуючих правовідносин
між сторонами, а доводи апеляційної
скарги правильності оскаржуваного
рішення не спростовують. До такого
висновку колегія суддів дійшла з
врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Стаття 23 ЦК України
передбачає, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої їй внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до норм ст. 1167 ЦК
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Згідно ст. 13 Закону України
«Про загальнообов`язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», страховим випадком є
нещасний випадок на виробництві або
професійне захворювання, що спричинило
застрахованому професійно зумовлену
фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у Законі, з настанням яких
виникає право застрахованої особи на
отримання матеріального забезпечення
та /або/ соціальних послуг.

У Рішенні Конституційного Суду
України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008,
зазначено, що положеннями пункту 1,
абзацу третього пункту 5, пункту 9,
абзацу третього пункту 10, пункту 11
розділу I Закону N 717-V (717-16) скасовано
право застрахованих громадян, що
потерпіли на виробництві від нещасного
випадку або професійного захворювання,
на відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції
Закону 1105-XIV (1105-14). Проте
Конституційний Суд України вважає, що
саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167 ЦК
України ( 435-15 ) та статтею 237-1 КЗпП
України (322-08) їм надано право
відшкодовувати моральну шкоду за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу (роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків
щодо відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить
вимогам ст.22 Конституції
України.

Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК
України, моральна шкода, завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована
одноразово або шляхом здійснення
щомісячних платежів.

Частина 2 п.4.1. мотивувальної
частини Рішення Конституційного суду
України №1рп/2004 від 27.01.2004року,
передбачає, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності, спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.

Пункт 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1997
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» передбачає, що
право на отримання потерпілим
страхових виплат настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності.

Відповідно до ст. 9 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або
у разі смерті працівника, здійснюється
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно норм ст. ст. 21, 28 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції закону від
01.04.2001 року, моральну шкоду потерпілому
виплачує Фонд соціального
захворювання від нещасних випадків та
професійних захворювань України.

Пунктом 3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції закону від
01.04.2001 року, яка діяла на момент
встановлення особі стійкої втрати
працездатності та інвалідності,
передбачено, що маральна шкода
відшкодовується Фондом соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України.

Судом вірно встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
згідно з трудовою книжкою позивача,
останній 10.12.1982 року прийнятий на
роботу підземним електрослюсарем III
розряду на шахту №10
«Великомостівська» виробничого
об'єднання «Укрзахідвугілля». 13.06.1983
року переведений підземним
електрослюсарем IV розряду. 10.07.1985 року
переведений електрослюсарем V розряду.
26.03.2003 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з виявленою
невідповідністю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я.

У зв'язку з тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці позивач був змушений звертатися
за медичною допомогою, що
підтверджується копіями наявних у
справі медичних документів.

Згідно з висновком про час
настання інвалідності від 01.03.2013 року,
ОСОБА_3, якому встановлено діагноз:
антракосилікоз, хронічний бронхіт,
емфізема легень, з 10.11.2003 року
визнається інвалідом III групи, 45 %
втрати професійної працездатності.

Відповідно до довідки МСЕК
серії ЛВА-2 №014716 від 26.10.2006 року
позивачу безтерміново встановлено 45%
втрати професійної працездатності.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання представника відповідача
про необхідність встановлення факту
моральної шкоди на підставі висновків
МСЕК, оскільки, як вірно зазначено в
рішенні суду першої інстанції,
відповідно до Рішення Конституційного
Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року,
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.
Крім цього, наказ МОЗ України №212 від
22.11.1995 року, яким було передбачено
встановлення факту моральної шкоди на
підставі висновків МСЕК, втратив
чинність згідно наказу МОЗ України №420
від 05.06.2012 року.

З досліджених матеріалів
справи вбачається, що знайшли
підтвердження обставини заподіяння
позивачеві моральної шкоди, яка
обумовлена моральним та фізичним
стражданням з приводу ушкодження
здоров'я, погіршення життєвих умов, що
потребує від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
вірно врахував той факт, що позивач не
має можливості повноцінно працювати та
для організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, а відтак при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності правильно
визначив таке в сумі 9 000 (дев»ять тисяч)
грн. 00 коп., а в іншій частині позову
відмовив за необґрунтованістю.

Наведе спростовує твердження апелянта
про незаконність рішення суду першої
інстанції, таке прийнято з дотриманням
вимог процесуального та матеріального
закону, а тому підстави для його
скасування відсутні.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг, доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПКУкраїни, колегія
суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.