У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Мартинюка В.І.,
Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Ступак О.В., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», треті
особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, за касаційною скаргою
представника публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» - Переяславської Марії
Вікторівни на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 07 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 22 квітня 2014 року

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») про стягнення майнової
та моральної шкоди.

В позовній заяві вказала, що 05 жовтня 2000
року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» в
особі директора Маріупольської філії
ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 був
укладений договір про спеціальний
строковий вклад № 203. Позивачем
внесено до каси банку грошові кошти у
сумі 55 000 доларів США на
строк один рік з виплатою 18% річних один
раз на квартал. Пунктом 3 зазначеного
договору передбачалося, якщо після
закінчення шести місяців вкладник не
затребує всю суму вкладу, договір
вважається подовженим ще на три місяця
на тих самих умовах. Наступна
пролонгація договору проводиться у
такому ж порядку. Грошові кошти у сумі 55
000 доларів США були передані ОСОБА_7 в її
робочому кабінеті Маріупольської
філії ПАТ КБ «Приватбанк» у
присутності головного бухгалтера
ОСОБА_8 у робочий час в момент
підписання договору про спеціальний
строковий вклад, який був особисто
підписаний ОСОБА_7 та скріплений
печаткою, один екземпляр якого був
виданий позивачу. Вважала, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, діючи організованою групою,
спричинили їй шкоду на суму 55 000 доларів
США, що встановлено постановами
Ленінського районного суду м. Донецька
від 03 березня 2005 року та від 07
червня 2006 року. Оскільки юридична особа
повинна відшкодувати шкоду, яка
спричинена її працівниками під час
виконання ними трудових (службових)
обов'язків, то вона звернулася до банку
про добровільне відшкодування шкоди,
але їй було відмовлено. Крім того діями
відповідача позивачу завдано моральну
шкоду, яка полягала в тому, що вона
дуже хвилювалася з приводу втрати
великої для неї суми грошових коштів,
зверталася до різних правоохоронних
органів та організацій для захисту
своїх прав та інтересів, були
розголошені відомості її приватного
життя, що призвело до тяжкої душевної
травми. Просила стягнути на її користь
заподіяну їй матеріальну шкоду у сумі
439 615 грн, моральну шкоду у сумі 50 000 грн,
а також судові витрати по сплаті
судового збору та правової допомоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 07
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 22 квітня 2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_6 до ПАТ КБ «Приватбанк»,
треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди задоволено частково. Стягнуто з
ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6
матеріальну шкоду у сумі 516 334 грн 50 коп.
та моральну шкоду у сумі 10 000 грн. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. Стягнуто ПАТ КБ
«Приватбанк» на користь ОСОБА_6 судові
витрати по сплаті судового збору у сумі
3 441 грн.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Переяславська М.В.
просить скасувати оскаржувані рішення
суду першої та апеляційної інстанції,
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2000 року
між позивачем ОСОБА_6 та Маріупольською
філією ПАТ КБ «Приватбанк» в особі
директора ОСОБА_7 був укладений договір
про спеціальний строковий вклад № 203,
строк дії договору склав один рік із
виплатою 18% річних один раз у квартал.
Умовами договору передбачено, якщо
протягом шести місяців вкладник не
витребує суму вкладу, договір
вважається подовженим ще на три місяці
на тих саме умовах. Договір підписаний
сторонами та скріплено печаткою банку.

Постановою Ленінського районного суду
м. Донецька від 07 червня 2006 року про
застосування відносно ОСОБА_8
примусових заходів медичного
характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння за ст. 191
ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в
редакції 2001 року та ст. 166 ч. 3 в редакції
КК України 1960 року встановлено, що
ОСОБА_7, відносно якої оголошено розшук,
і ОСОБА_8 за попереднім зговором,
вийшовши за межі наданих їм службових
повноважень, розробили і склали бланк
договору про спеціальний строковий
вклад, що не відповідав типовим
бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ
«Приватбанк» відповідно до наказів від
22 вересня 1997 року № 719 та від 30
листопада 2000 року № 1278 та використали
його для укладення спеціальних
договорів, у тому числі і з ОСОБА_6
незаконним шляхом отримали грошові
кошти, які у касу банку не надходили,
чим спричинили останній матеріальну
шкоду у розмірі 55 000 доларів США.

Вказаною постановою Ленінського
районного суду м. Донецька,
встановлено, що ОСОБА_8 після скоєння
суспільно небезпечних дій захворіла на
психічне захворювання, тому відповідно
до вимог ч. 3 ст. 93 КК України, до неї
застосовано примусові заходи
медичного характеру.

Вказану постанову прийнято відповідно
до ст. 420 КПК України в редакції 1960 року,
згідно з якою при вирішенні питання про
застосування примусових заходів
медичного характеру, як і при ухваленні
вироку, вирішуються питання чи мало
місце суспільно небезпечне діяння, з
приводу якого порушена кримінальна
справа, чи вчинено це діяння особою,
щодо якої розглядається справа.
Ухвалення вироків щодо даної категорії
обвинувачених законом не передбачено.

Згідно з постановами старшого слідчого
прокуратури Донецької області від 28
березня 2002 року ОСОБА_6 була визнана по
цій кримінальній справі потерпілою та
цивільним позивачем на суму 55 000
доларів США. (а.с.78, 79).

Згідно з постановою Ленінського
районного суду м. Донецька від 07
червня 2006 року, ОСОБА_8 суду показала, що
дійсно потерпілі віддавали їй та
ОСОБА_7 зазначені суми коштів, а
потерпілі, в тому числі й ОСОБА_6 суду
показали, що вони укладали договори з
МФ «Приватбанк», гроші для здачі в касу
банку передавали директору МФ
«Приватбанк» ОСОБА_7 і головному
бухгалтеру цього ж банку ОСОБА_8, які їх
викрали.

Перебування у трудових відносинах
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з банком 05 жовтня 2000
року, тобто під час укладання договору
про спеціальний строковий вклад № 203 з
ОСОБА_6, та підписання його директором
МФ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7, сторонами не
оспорюється.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про відшкодування майнової та
моральної шкоди, суд першої інстанції з
висновками якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що між сторонами у справі був укладений
договір про спеціальний строковий
вклад, який підписаний сторонами та
скріплений печаткою банку та
відповідно до умов якого позивачем
було внесено 55 000 доларів США до каси
банку; ОСОБА_8, яка була головним
бухгалтером банку та ОСОБА_7 в обов'язки
якої входило укладення та підписання
від імені ЗАТ КБ «Приватбанк»
договорів, перебуваючи з банком у
трудових відносинах, діяли у робочий
час у приміщенні банку та від імені
банку, неналежним чином виконували
свої службові обов'язки, а саме: ОСОБА_7
підписала від імені відповідача
договір про спеціальний строковий
вклад, а при прийнятті від позивача
грошових коштів у розмірі 55 000 доларів
США ОСОБА_8 вказані кошти у касу банку
не внесла, дійшов висновку про те, що
майнову шкоду позивачу завдано
внаслідок неправомірних дій посадових
осіб банку ОСОБА_7 та ОСОБА_8
спрямованих на заволодіння її
грошовими коштами.

Проте погодитися з такими висновками
не можна, оскільки вони зроблені судами
з порушенням норм матеріального права
та норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Заперечуючи проти позову та
звертаючись з апеляційною скаргою,
відповідач посилався на те, що
постанова Ленінського районного суду
м. Донецька від 07 червня 2006 року про
застосування відносно ОСОБА_8
примусових заходів медичного
характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння не є
доказом відносно предмету спору,
оскільки обґрунтовуючи позов позивач
зазначала, що грошові кошти вона
передавала ОСОБА_7 відносно якої
будь-який вирок чи постанова відсутні.

Проводячи оцінку поданих сторонами
доказів, суди зазначені вище обставини
залишили поза увагою, не навели
мотивів, з яких вважали відсутніми
факти, якими обґрунтовувались
заперечення за позовом, в порушення ч. 2
ст. 59, ст. ст. 212 -214 ЦПК України, помилково
вважали, що постанова Ленінського
районного суду м. Донецька від 07 червня
2006 року про застосування відносно
ОСОБА_8 примусових заходів медичного
характеру є обов'язковою для суду
відповідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України
відносно ОСОБА_7 з питань чи мали місце
ці дії та вчинені вони останньою.

Разом з тим, поза увагою суду
залишилась та обставина, що позивач
вважала, що незаконними діями
працівників банку, які привласнили
належні їй грошові кошти, їй завдано
збитків.

Відповідно до ст. 440 ЦК УРСР шкода,
заподіяна особі або майну громадянина,
а також шкода, заподіяна організації,
підлягає відшкодуванню особою, яка
заподіяла шкоду, у повному обсязі, за
винятком випадків, передбачених
законодавством Союзу РСР. Той, хто
заподіяв шкоду, звільняється від її
відшкодування, якщо доведе, що шкоду
заподіяно не з його вини.

Моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини
(ст. 440-1 ЦК УКРСР).

Відповідно до ст. 441 ЦК УРСР організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну
з вини її працівників під час виконання
ними своїх трудових (службових)
обов'язків.

Суди в порушення ст. ст. 440, 441 ЦК України
не встановили обставини, що підлягали
встановленню при розгляді позову про
відшкодування шкоди, а саме: особу, яка
заподіяла шкоду; чи була шкода,
заподіяна кількома особами; чи була
шкода, заподіяна нею/ними у зв'язку з
виконанням трудових (службових)
обов'язків; чи були дії були
неправомірними; чи є між ними і шкодою
безпосередній причинний зв'язок та чи є
вина зазначеної особи/осіб і дійшовши
висновку про укладення сторонами
договору банківського вкладу,
помилково вважали, що на користь
позивача підлягають стягненню завдані
збитки у розмірі банківського вкладу.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» -
Переяславської Марії Вікторівни
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 07
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 22 квітня
2014 року скасувати, передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.І. Мартинюк О.В.
Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук О.В.
Ступак