У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 16 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»)
звернулося до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що 26 травня
2008 року між ним та відповідачем
укладено кредитний договір, за яким
останньому надано кредит у сумі 38 250
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 15 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 26 травня 2028 року. Відповідно
до умов договору погашення
заборгованості здійснюється у
наступному порядку: щомісяця у період
сплати позичальник повинен надавати
банку грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, за відсотками, комісією, а
також інші витрати.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 26 травня 2008 року
з відповідачем був укладений договір
іпотеки, за яким в іпотеку банку
передана належна відповідачу квартира
АДРЕСА_1.

Відповідач зобов'язання за договором
належним чином не виконував, у зв'язку з
чим станом на 10 серпня 2011 року
утворилася заборгованість у сумі 46 720
доларів 58 центів США, яка складається з
наступного: 30 801 доларів 99 центів США -
заборгованість за кредитом; 8 735 доларів
76 центів США - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 1
556 доларів 77 центів США - заборгованість
з комісії за користування кредитом; 3 371
доларів 40 центів США - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором; 31 долар 36 центів США -
штраф (фіксована частина); 2 223 доларів 30
центів США - штраф (процентна складова).

Оскільки зобов'язання за кредитним
договором не виконуються у повному
обсязі, позивач просив у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 46 720 доларів 58
центів США звернути стягнення на
зазначену квартиру та виселити
відповідача та інших осіб, що
зареєстровані і проживають у квартирі,
а також стягнути судові витрати.

Рішенням Харцизького міського суду
Донецької області від 09 липня 2012 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 16 липня 2013 року апеляційну
скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено,
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 09 липня 2012 року
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено.

Звернено стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 54,92
кв. м в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 26 травня 2008 року № DOXCGF40000154 в
розмірі 46 720 доларів 48 центів США шляхом
продажу предмета іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
ОСОБА_6 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності,
наданням Банку всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу, з
початковою ціною предмета іпотеки не
нижче 242 500 грн.

Виселено ОСОБА_6 та інших осіб, які
проживають та зареєстровані в квартирі
АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного
обліку.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
неправильне застосування апеляційним
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 26 травня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір № DOXCGF40000154,
за яким останньому надано кредит у сумі
38 250 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 15 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 26 травня 2028 року (а. с. 3 - 4).

З метою належного виконання боржником
своїх зобов'язань за кредитним
договором 26 травня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено
договір іпотеки, за умовами якого
ОСОБА_6 надав в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1, належну йому на праві
власності (а. с. 74 - 79).

Із розрахунку заборгованості
вбачається, що ОСОБА_6 взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
від 26 травня 2008 року належним чином не
виконує, що призвело до утворення
заборгованості, яка станом на 10 серпня
2011 року становить 46 720 доларів 58 центів
США та складається з: 30 801 доларів 99
центів США - заборгованість за
кредитом; 8 735 доларів 76 центів США -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 1 556 доларів 77
центів США - заборгованість з комісії
за користування кредитом; 3 371 доларів 40
центів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором; 31
долар 36 центів США - штраф (фіксована
частина); 2 223 доларів 30 центів США -
штраф (процентна складова) (а .с. 65 - 66, 138 -
139).

У ст. 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виник спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів, що банк
вживав заходів для реструктуризації
заборгованості, оскільки кредит
відповідачу виданий до 26 травня 2028
року, не надав письмового роз'яснення
позичальнику щодо можливості
реструктуризації боргу. Дії банку
відносно відповідача, який бажає
повертати кредитні кошти та
урегулювати спірні моменти, мають
упереджений характер.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і ухвалюючи рішення про
задоволення позову і звернення
стягнення на предмет іпотеки -
квартиру, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що оскільки відповідач
не виконує зобов'язання за кредитним
договором, тому на підставі норм Закону
України «Про іпотеку» та умов
кредитного договору банк має право
погасити заборгованість у першу чергу
за рахунок забезпечення, а саме:
звернути стягнення на майно, яке є
предметом іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині виселення
ОСОБА_6 та інших осіб, які проживають та
зареєстровані в квартирі, яка є
предметом іпотеки, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що у силу
статей 39 - 40 Закону України «Про
іпотеку» та на підставі ст. 109 ЖК
Української РСР з урахуванням суми
заборгованості та вартості предмета
іпотеки вимоги банку є обґрунтовані.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя ухвалює
рішення про виселення мешканців за
наявності підстав, передбачених
законом, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних відносин»
передбачено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР
, статей 39 - 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Встановлено, що згідно з п. 22 договору
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 серпня 2010
року та 27 серпня 2011 року направляло на
адресу ОСОБА_6 попередження про
наявність заборгованості у розмірі 46 720
доларів 58 центів США та йому
пропонувалося протягом 30 днів погасити
заборгованість за кредитом,
роз'яснялося, що в протилежному випадку
буде звернуто стягнення на предмет
іпотеки (а. с. 7, 83, 168).

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд апеляційної
інстанції не з'ясував чи отримував
ОСОБА_6 письмову вимогу про виселення,
чи направлялась така письмова вимога
всім мешканцям, які проживають у
квартирі, суд апеляційної інстанції не
встановив коло осіб, які проживають та
зареєстровані у спірній квартирі, чи
відмовлявся ОСОБА_6 або інші мешканці
добровільно виселитися з квартири, а
тому передчасно вирішив спір.

Отже, суд апеляційної інстанції не
з'ясував всі обставини справи, не
дослідив всі докази та не надав їм
оцінки, що призвело до неправильного
вирішення спору.

Крім цього, колегією суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ встановлено порушення
апеляційним судом чинного
процесуального закону.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 27 ЦПК України особи, які
беруть участь у справі, мають право
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії з
документів, долучених до справи,
одержувати копії рішень, ухвал, брати
участь у судових засіданнях, подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів, задавати питання іншим особам,
які беруть участь у справі, а також
свідкам, експертам, спеціалістам,
заявляти клопотання та відводи, давати
усні та письмові пояснення судові,
подавати свої доводи, міркування щодо
питань, які виникають під час судового
розгляду, і заперечення проти
клопотань, доводів і міркувань інших
осіб, користуватися правовою
допомогою, знайомитися з журналом
судового засідання, знімати з нього
копії та подавати письмові зауваження
з приводу його неправильності чи
неповноти, прослуховувати запис
фіксування судового засідання
технічними засобами, робити з нього
копії, подавати письмові зауваження з
приводу його неправильності чи
неповноти, оскаржувати рішення і
ухвали суду, користуватися іншими
процесуальними правами, встановленими
законом.

Частиною 1 ст. 305 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
відкладає розгляд справи в разі неявки
у судове засідання особи, яка бере
участь у справі, щодо якої немає
відомостей про вручення їй судової
повістки, або за її клопотанням, коли
повідомлені нею причини неявки буде
визнано судом поважними.

Із матеріалів справи встановлено, що до
апеляційного суду 12 липня 2013 року від
відповідача ОСОБА_6 надійшли заяви про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
заміною представника, який припинив
адвокатську діяльність, та допущення
до участі у справі нових представників:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 264, 267).

Також від нових представників
відповідача надійшла заява про
відкладення розгляду справи та з метою
забезпечення можливості ознайомитись
з матеріалами справи та сформулювати
правову позицію у справі (а. с. 268).

Апеляційний суд розглянув справу без
участі сторін по справі всупереч
заявленим клопотанням, чим порушив
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору судом
апеляційної інстанції, рішення
апеляційного суду на підставі ч. 2 ст. 338
ЦПК України підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 16 липня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк