У х в а л а

іменем україни

24 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Національного історико-культурного
заповідника «Качанівка» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 17 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 23 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 19 квітня 2012 року його
призначено на посаду заступника
генерального директора Національного
історико-культурного заповідника
«Качанівка». 30 вересня 2013 року він був
звільнений з займаної посади на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає
звільнення незаконним, оскільки в день
звільнення він фактично перебував на
лікарняному.

З огляду на зазначене, позивач просив
суд поновити його на посаді заступника
генерального директора Національного
історико-культурного заповідника
«Качанівка».

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від

17 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 23 січня 2014
року, у задоволенні позову

ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності чи штату
працівників. Не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

Відповідно до ст. 40 КЗпП не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Згідно п. 19 вищезгаданої постанови,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, скорочення чисельності
працівників або штату працівників, чи
попереджувався працівник за два місяці
про наступне звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що позивач
знаходився на лікуванні по 27 вересня 2013
року, а 30 вересня

2013 року був на консультації, де йому
було видано консультативні висновки
спеціалістів, які не можна вважати
довідками про тимчасову
непрацездатність, оскільки 1 жовтня 2013
року в Ічнянській ЦРЛ

ОСОБА_4 було відмовлено у видачі
лікарняного листа, і зазначена відмова
комісією у складі визнана правомірною.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судові рішення
ухвалені із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 17 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 23 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова