Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_6 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» на заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 20 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом, у якому просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за Публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») права
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_6 за договором
кредиту від 07 лютого 2008 року № 031.29-08/069 в
розмірі 1 509 979 грн 96 коп.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 20
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року, позов
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_6 за договором кредиту від 07
лютого 2008 року № 031.29-08/069 в розмірі 1509 979
грн 96 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за
ПАТ «Укрсоцбанк» права на продаж
будь-якій особі-покупцеві від свого
імені предмета іпотеки за початковою
ціною продажу в розмірі 606 000 грн 00 коп.,
з наданням йому всіх повноважень
продавця, необхідних для здійснення
продажу.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі позивач просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити повністю, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 07 лютого 2008 року
між Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено
договір кредиту № 031.29-08/069,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти в
розмірі 114 750 дол. США зі сплатою 12,50 %
річних та порядком погашення суми
основної заборгованості до 10 числа
кожного місяця згідно з графіком, з
кінцевим терміном погашення
заборгованості до 06 лютого 2033 року.

Відповідач ОСОБА_6 систематично не
виконує взяті на себе за кредитним
договором зобов'язання щодо
своєчасного та повного погашення
кредиту, процентів за його
користування, допустила
заборгованість зі сплати кредиту в
розмірі 188 912 79 дол. США, що за курсом НБУ
станом на 25 квітня 2013 року
становить 1 509 979 грн 96 коп.

Для забезпечення виконання умов
кредитного договору між банком та
ОСОБА_6 укладено іпотечний договір від
07 лютого 2008 року №
42.02-11/093, за умовами якого іпотекодавцем
передано в іпотеку іпотекодержателю
нерухоме майно, а саме: двокімнатну
квартиру № 23 загальною площею 45,70 кв. м.

На виконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» позивачем 08
серпня 2012 року надіслано ОСОБА_6
письмову вимогу про усунення порушення
основного зобов'язання та іпотечного
договору, у якій банк вимагав від
ОСОБА_6 виконати основне зобов'язання, а
в разі його невиконання -
повідомив про намір звернути стягнення
на предмет іпотеки.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
місцевий суд, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки
визначений п. 4.6 іпотечного договору,
який передбачає спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
продажу предмета іпотеки
іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі - покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку».

Такі висновки судів є помилковими.

Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору
іпотекодержатель за своїм вибором
звертає стягнення на предмет іпотеки в
один із наступних способів: на підставі
рішення суду; або на підставі
виконавчого напису нотаріуса; або
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання забезпечених
іпотекою зобов'язань в порядку,
встановленому ст. 37 Закону України «Про
іпотеку».

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що сторони іпотечного
договору можуть вирішити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. Позасудове
врегулювання здійснюється згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі, або згідно з
окремим договором між іпотекодавцем і
іпотекодержателем про задоволення
вимог іпотекодержателя, що підлягає
нотаріальному посвідченню, який може
бути укладений одночасно з іпотечним
договором або в будь-який час до
набрання законної сили рішенням суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші встановлені цим
Законом способи звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

При цьому у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої ст. 38
цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року
№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним колегія суддів
виходить із того, що не виключається
можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки в такий спосіб і
набуття іпотекодержателем права
власності на нього за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором. Тому в разі
встановлення такого способу звернення
стягнення на предмет іпотеки в
договорі іпотекодержатель на підставі
ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Отже, заявлені позивачем вимоги є
належним способом захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України
звернення стягнення на предмет
застави/іпотеки здійснюється лише за
рішенням суду, якщо для укладення
такого договору щодо майна фізичної
особи вимагалось отримання згоди чи
дозволу іншої особи чи органу.

При цьому суд касаційної інстанції
враховує те, що спору щодо суми розміру
кредитної заборгованості немає, він
судами визначений відповідно до закону
та умов договору.

Ураховуючи, що суди першої й
апеляційної інстанцій належним чином
не визначилися з характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню, не дотрималися
норм процесуального права, що призвело
до неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 20 червня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 04 грудня 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк