АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2525/14
Головуючий 1 інст. - Назаренко
Справа № 635/9165/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Таран В.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
14 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області, Реєстраційної
служби Харківського районного
управління юстиції, третя особа -
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійними акту на право
власності на землю, договору купівлі -
продажу, скасування запису про
державну реєстрацію прав власності та
скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

01 жовтня 2013 року до Харківського
районного суду Харківської області із
позовною заявою звернулась ОСОБА_2.
Вимоги уточнені заявою від 04 лютого 2014
року. В своїх уточнених позовних
вимогах позивач просить суд визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку № НОМЕР_1
у садівничому товаристві «Нива»,
Покотилівської сільської ради
Харківського району Харківської
області площею 0,1152 га, кадастровий
номер :01:005:0060 серія ЯМ №932712,
виданого на ім'я ОСОБА_3 від 27 листопада
2012 року, скасувати запис про державну
реєстрації права власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку № НОМЕР_1 у
садівничому товаристві «Нива»,
Покотилівської сільської ради
Харківського району Харківської
області площею 0,1152 га., кадастровий
номер :01:005:0060, визнати недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,1152 га., кадастровий
номер :01:005:0060 від 13 листопада 2013
року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1227 та
просить суд скасувати рішення
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про державну реєстрацію за ОСОБА_4
права власності на земельну ділянку №
НОМЕР_1 у садівничому товаристві
«Нива», Покотилівської сільської ради
Харківського району Харківської
області площею 0,1152 га., кадастровий
номер :01:005:0060, обґрунтовуючи свої
вимоги наступним. У 2010 році позивач за
договором купівлі-продажу, посвідченим
нотаріально, купила у ОСОБА_6 земельну
ділянку, розташовану у садівничому
товаристві «Нива», Покотилівської
сільської ради Харківського району
Харківської області площею 0,1152 га. У 2012
році позивач вирішила остаточно
оформити державний акт на право
власності на землю шляхом проставлення
відмітки про перехід права власності
на землю в Харківській регіональній
філії «Центр державного земельного
кадастру», але отримала відмову з тих
причин, що земельна ділянка
знаходилась під забороною відчуження.
В подальшому позивач з'ясувала, що
ухвалою Комінтернівсього районного
суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року
її земельна ділянка передана у
власність ОСОБА_3, яка на своє ім'я
оформила новий державний акт на право
власності на землю і продала земельну
ділянку ОСОБА_4 Зазначені обставини
мали місце незважаючи на те, що ухвалою
суду апеляційної інстанції від 09
жовтня 2012 року скасована ухвала суду
першої інстанції, на підставі якої
відповідач отримала у власність
земельну ділянку і оформила державний
акт на право власності на землю. Таким
чином позивач вважає, що відповідачі не
набули права власності на спірну
земельну ділянку, в зв'язку з чим
державний акт на право власності на
землю виданий безпідставно, а тому є
недійсним, відповідачі не мали права
відчужувати земельну ділянку і
реєстрація прав власності на спірну
земельну ділянку проведена з
порушенням закону, а тому позивач
просила суд позов повністю
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилась. Її представник 13 лютого 2014
року подав від імені відповідача заяву
про відкладення розгляду справи
мотивуючи тим, що від госпіталізований,
надавши медичний висновок, який не має
дати складання. суд вважав неявку
відповідача ОСОБА_3 в судове засідання
неповажною, розглянув справу за її
відсутності.

Інші відповідачі та їх представники, а
також 3-тя особа в судове засідання не
з'явились, причин неявки суду не
повідомили, тому суд розглянув справу
за їх відсутності за згодою позивача та
представника позивача.

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 14 лютого
2014 року, ОСОБА_2 в задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2
віднесені за її рахунок.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, оскільки суд
помилково вважав, що вона не має права
звертатися з позовом про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки, а може лише
звертатися з виндикаційним позовом,
якщо є підстави передбачені ст. 388
Цивільного кодексу України, що дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача, не звернув
уваги, що судом апеляційної інстанції
було скасовано рішення суду першої
інстанції про заміну способу виконання
рішення шляхом набуття власності
ОСОБА_7 на земельну ділянку та що
договір купівлі-продажу був укладений
в день набрання рішенням законної сили.
Крім того, той факт, що вона не
зареєструвала в установленому порядку
земельну ділянку, через заборону суду,
значення не має, і судом першої
інстанції порушені вимоги ч. 1 ст. 157
Цивільного процесуального кодексу
України щодо розумного розгляду
справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального
кодексу України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1,
2 ст. 11, ст. 37, ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, ст. 179, ч.1 ст.
212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

У разі смерті фізичної особи,
припинення юридичної особи, заміни
кредитора чи боржника у зобов'язанні, а
також в інших випадках заміни особи у
відносинах, щодо яких виник спір, суд
залучає до участі у справі
правонаступника відповідної сторони
або третьої особи на будь-якій стадії
цивільного процесу. Усі дії, вчинені в
цивільному процесі до вступу
правонаступника, обов'язкові для нього
так само, як вони були обов'язкові для
особи, яку він замінив.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ст. 140 Земельного кодексу
України, підставою припинення права
власності на земельну ділянку, поряд з
іншими, є звернення стягнення на
земельну ділянку на вимогу кредитора.

Згідно ст. 143 Земельного кодексу
України, примусове припинення прав на
земельну ділянку здійснюється у
судовому порядку у разі примусового
звернення стягнень на земельну ділянку
по зобов'язаннях власника цієї
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України, право власності набувається
на підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, суд має
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом.
При цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного
кодексу України, визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» право
вибору способу судового захисту
належить виключно позивачеві (частина
перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При
цьому неправильно обраний спосіб
захисту права власності чи іншого
речового права не є підставою для
відмови у відкритті провадження у
справі, повернення позовної заяви чи
залишення її без руху, а в певних
випадках за таких обставин може бути
відмовлено в позові.

Згідно п. 19 Постанови застосовуючи
положення статті 387 ЦК, суди повинні
виходити з того, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним і в якої майно
фактично знаходиться та є
індивідуально визначеним.

Згідно п. 22 Постанови якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати це майно
з незаконного володіння набувача
(статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації
(саме так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні
розмежовувати, що коли майно придбано
за договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі статті 388 ЦК звернутися до
суду з позовом про витребування майна у
добросовісного набувача, а не з позовом
про визнання договору про відчуження
майна недійсним. Це стосується не лише
випадків, коли укладено один договір із
порушенням закону, а й випадків, коли
спірне майно відчужено на підставі
наступних договорів.

Згідно п. 23 Постанови відповідно до
статті 387 ЦК та частини третьої статті 10
ЦПК особа, яка звернулася до суду з
позовом про витребування майна із
чужого незаконного володіння, повинна
довести своє право власності на майно,
що знаходиться у володінні
відповідача.

Разом з тим, захист прав позивача, який
вважає себе власником не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК України) застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку із
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину. Положення
частини першої статті 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.
Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені статтею 388 ЦК
України, які дають право витребувати в
набувача це майно. Разом із тим
віндикація як спосіб захисту права
власності застосовується, коли власник
фактично позбавлений можливості
володіти й користуватися належним йому
майном. Отже, право на звернення до суду
з вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна
(Правова позиція ВС України у цивільній
справі за № 6-58 цс 13).

В ухвалі колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 вересня 2012 року та в ухвалі
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 серпня 2012 року
суд касаційної інстанції послався на
те, що положення частини першої статті
216 ЦК України не може застосовуватись
як підстава позову про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужено третій особі, і що не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження майна, які були вчинені
після недійсного правочину; у цьому
разі майно може бути витребувано від
особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача, з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК України, а тому безпідставним є
застосування в такому випадку
реституції до спірного договору.

Відповідно до ст. 360-7 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних i тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для вcix суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
міститъ зазначену норму права, та для
Bcix судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» до
державної реєстрації права власності
за новим набувачем покупець за
договором про відчуження майна,
виконаним сторонами, не має права
розпоряджатися цим майном, оскільки
право власності на нього зберігається
за продавцем, проте має право на захист
свого володіння на підставі статті 396
ЦК.

Вимоги особи, що ґрунтуються на її
праві власності на арештоване майно,
розглядаються за правилами,
установленими для розгляду позовів про
звільнення майна з-під арешту
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 15
травня 2013 р. у справі № 6-26цс13).

Статтею 392 Цивільного кодексу України,
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За змістом наведеної норми права
потреба в такому способі захисту права
власності виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли цими особами не
виконується відповідне рішення суду,
ухвалене раніше (постанова судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 4 квітня 2011 р. у справі
№ 3-18гс11).

Згідно ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин) державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру речових прав. Права
на нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Частиною першою статті 182 Цивільного
кодексу України, встановлено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

31 березня 2010 року між ОСОБА_8, яка діяла
в інтересах ОСОБА_6, та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1152 га, що
знаходиться на території
Покотилівської селищної ради
Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «НИВА»,
№ НОМЕР_1, цільове призначення якої для
ведення садівництва.

Вказана земельна ділянка належала
ОСОБА_6 на підставі державного акту
серія ЯК № 599383, кадастровий №
:01:005:0060, виданого Управлінням
Держкомзему у Харківському районі
Харківської області від 25 січня 2010 року
на підставі розпорядження Харківської
районної державної адміністрації
Харківської області від 11 лютого 2009
року № 235 та зареєстрованого у Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди за № 30 від 05
лютого 2010 року.

Договір купівлі-продажу був
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_9 та відповідно до
Інструкції про вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України та Постанови
Кабінету Міністрів України № 439 від
06.05.2009 року «Про деякі питання
посвідчення права власності на
земельну ділянку» нотаріусом було
зроблено відмітку на державному акті
на право власності на земельну ділянку
серія ЯК № 599383 про перехід права
власності на вказану земельну ділянку
від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу.

При зверненні ОСОБА_2 до Харківської
регіональної філії «Центр державного
земельного кадастру» щодо здійснення
відмітки на державному акті про
перехід права власності, їй було
відмовлено в зв'язку з накладенням
заборони відчуження власником на
спірну земельну ділянку на підставі
ухвали Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 05.05.2010 року.

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 05.05.2010 року було
забезпечено позов по цивільній справі
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
визнання дійсним попереднього
договору, стягнення боргу та
відшкодування збитків, відповідно до
якої було заборонено ОСОБА_6 вчиняти
всякі дії щодо земельної ділянки №
НОМЕР_1 на території Покотилівської
селищної ради Харківського району
Харківської області, садівниче
товариство «НИВА».

Комінтернівським районним судом м.
Харкова 26 квітня 2011 року було ухвалено
заочне рішення у цивільній справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання
дійсним попереднього договору,
стягнення боргу, відшкодування збитків
і неодержаних доходів.

Відповідно до рішення суду з ОСОБА_6
було стягнуто на користь ОСОБА_7 58 856,00
грн. Рішення суду не скасовано та
набрало законної сили. На його
виконання судом було видано виконавчий
лист № 2-355 від 16 травня 2011 року, який на
цей час перебуває на виконанні у
Комінтернівському відділі державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції.

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року
було встановлено спосіб та порядок
виконання рішення суду, замінено
сторону у виконавчому провадженні.
Вказану ухвалу Комінтернівського
районного суду м. Харкова було
оскаржено ОСОБА_2 до апеляційного суду
Харківської області. Убачається з
прохальної частини апеляційної скарги
ОСОБА_2 від 04 липня 2012 року за підписом
її представника ОСОБА_11, що межами
апеляційного перегляду ухвали було
саме її скасування в частині
здійснення стягнення боргу з
відповідача (боржника) ОСОБА_6 у спосіб
через набуття позивачем (кредитором)
ОСОБА_7 права власності на нерухоме
майно - земельну ділянку № НОМЕР_1,
кадастровий номер :01:005:0060 за
адресою: Харківська область,
Покотилівська с/р с/т «НИВА», цільове
використання - для ведення садівництва,
площею 0,1152 га, державний акт за №
30 від 05 лютого 2010 р.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 09 жовтня 2012 року по справі
№ 2-2998/2010 (№ 2-355/2011) ухвалу
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 23 листопада 2011 року у
справі № 2-355/2011 було скасовано щодо
набуття права власності первинним
кредитором ОСОБА_7, в іншій частині
ухвала Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року
у справі № 2-355/2011 була залишена в силі
та без змін.

Відповідно до резолютивної частини
ухвали Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року
новим стягувачем встановлено
правонаступника ОСОБА_3

Окрім того, в судовому рішенні
зазначено, що зобов'язання ОСОБА_6 щодо
сплати боргу новому кредиторові ОСОБА_3
за стягненням згідно рішення суду в
сумі 36 000 грн. 00 коп., визнано частково
припиненими у зв'язку з набуттям права
власності стягувачем на земельну
ділянку.

У зв'язку з визнанням за судовим
рішенням ОСОБА_3 особою, яка набула
право власності на нерухоме майно -
земельну ділянку № НОМЕР_1, кадастровий
номер :01:005:0060 за адресою:
Харківська область, Покотилівська с/р
с/т «НИВА», цільове використання - для
ведення садівництва, площею 0,1152 га,
вона 09 серпня 2012 року поштою звернулася
до Міськрайонного управління
Держкомзему у м. Люботин і Харківському
районі із заявою, посвідченою
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_12, про
здійснення державної реєстрації на
праві власності спірної земельної
ділянки та видачу їй відповідного
державного акту.

До заяви ОСОБА_3 було додано підписані
нею заява про надання адміністративної
послуги «Державна реєстрація
земельної ділянки та державна
реєстрація державного акту», договір
про надання платної адміністративної
послуги «Державна реєстрація
державного акту на право власності»
договір про надання адміністративної
послуги «Державна реєстрація
земельної ділянки», квитанції про
сплату відповідних адміністративних
послуг.

Шостого вересня 2012 року Міськрайонне
управління Держкомзему у м. Люботин і
Харківському районі отримало
вищевказані документи, у зв'язку з чим
було зареєстровано право власності
ОСОБА_3 в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі за № 09176 і видано їй
державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку серія ЯМ № 932712
.

Підставами видачі державного акту
стали: заочне рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 26 квітня 2011 року у справі №
2-355/2011 та ухвала Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 23
листопада 2011 року у справі № 2-355/2011
(зазначено в державному акті на право
власності на земельну ділянку).

Рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень (з відкриттям розділу),
індексний № 7894163 від 13.11.2013 року
прийнято як спеціальним суб'єктом
владних повноважень - приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, про що було
видано витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності з номером
запису про право власності 3356705
власнику ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що
обтяжень земельної ділянки № НОМЕР_1,
кадастровий номер :01:005:0060 за
адресою: Харківська область,
Покотилівська с/р с/т «НИВА»,
відповідно до Витягів за результатом
пошуку інформації про зареєстровані
речові права, їх обтяження на об'єкт
нерухомого майна у порядку доступу
нотаріусів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно -
ідентифікатор пошуку №№ 34859042 та 34858740,
за параметрами запиту: адреса спірної
земельної ділянки та її кадастровий
номер, зареєстровано не було.
Відповідно до Витягу про реєстрацію в
Єдиному реєстрі заборон відчудження
об'єктів нерухомого майна № 32996162
постановою про відкриття виконавчого
провадження від 23.05.2011 року державного
виконавця Комінтернівського відділу
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції було
заборонено боржнику ОСОБА_6
відчужувати об'єкти нерухомого майна.
Обтяження щодо спірної земельної
ділянки за її адресою та кадастровим
номером, які були б зареєстровані у
встановленому законом порядку на
виконання зазначеної постанови
державного виконавця, в Державних
реєстрах відсутні.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 набула
право власності на спірну земельну
ділянку та здійснила його державну
реєстрацію в межах виконавчого
провадження щодо стягнення з боржника
(попереднього власника) ОСОБА_6 на її
користь 58 856,00 грн. за рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 26 квітня 2011 року.

13 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки. Рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень (з
відкриттям розділу), індексний № 12720225
від 13.11.2013 року прийнято як спеціальним
суб'єктом владних повноважень -
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, про
що було видано витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності на
земельну ділянку № НОМЕР_1 у
садівничому товаристві «НИВА» з
номером запису про право власності 3357834
власнику ОСОБА_4

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем
спірного майна та не може нести
цивільно-правової відповідальності за
невиконання ОСОБА_6 зобов'язання перед
ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 31
березня 2010 року.

Питання про добросовісність набувача
підлягає з'ясуванню в разі пред'явлення
позову про витребування майна, а в разі
пред'явлення позову про недійсність
правочину підлягає з'ясуванню питання
наявності підстав для визнання
правочину недійсним. Правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, із застосуванням
наслідків недійсності, передбачених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правильно звернув
увагу на те, що при розгляді справ про
визнання правочинів недійсними
перевіряється додержання вимог закону
саме в момент вчинення правочину
стороною (сторонами). У зв'язку з цим
встановив, що набрали законної сили та
не скасовані заочне рішення
Комінтернівського районного суду від 26
квітня 2011 року та ухвала про
встановлення способу та порядку
виконання рішення суду від 23 листопада
2011 року, а державний акт на право
власності в судовому порядку недійсним
не визнано. Також суд з'ясував питання
про наявність дійсних намірів сторін
при укладенні договору купівлі-продажу
дотриматися чинного законодавства.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
правочину. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК
тощо).

На момент вчинення спірного правочину
ОСОБА_3 була власником спірної
земельної ділянки та мала право
розпоряджатися належним їй нерухомим
майном. Спірна земельна ділянка була
вільна від обтяжень, а ОСОБА_4 придбав
її за відоплатним договором з
дотриманням усіх вимог чинного
законодавства, що передбачені для
укладення таких правочинів.

Таким чином, вбачається, що між
позивачем ОСОБА_2 і відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не виникали ані
зобов'язальні, ані речово-правові
відносини щодо спірної земельної
ділянки за підставами, предметом і
способами захисту права, визначеними в
позові.

Таким чином суд дійшов висновку,
що у зазначених правовідносинах не
застосовуються способи захисту прав,
установлені для зобов'язальних
правовідносин.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 14 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: