Справа №576/2783/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - Номер провадження 22-ц/788/1235/14
Суддя-доповідач - Маслов В. О. Категорія
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Таран С. А. , Дубровної В. В. ,

при секретарі судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, поданою його
представником ОСОБА_3

на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 29 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до
Глухівської міської ради, ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус
Сумського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу будинку та
оренди земельної ділянки,

в с т а н о
в и л а :

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 29 травня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи, просить зазначене рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити. При
цьому зазначає, що місцевий суд невірно
дав оцінку зібраним по справі доказам,
в своєму рішенні посилається на
документи, що є підробленими. Вказує на
те, що спірний договір оренди
земельної ділянки позивач не
підписував, тому позовна вимога щодо
визнання договору недійсним є
правомірною та обґрунтованою. Також
зазначає, що на момент укладення
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 представник ОСОБА_5 не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, оскільки довіреність на
право розпоряджатися вказаним
житловим будинком видана позивачем на
його ім'я на той час була скасована.

Заслухавши пояснення представника
апелянта ОСОБА_3, яка підтримала доводи
апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_5
та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, які
вважали рішення місцевого суду
правильним, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
місцевого суду залишенню без зміни,
виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, позивачу на праві
приватної власності належав житловий
будинок АДРЕСА_1, що підтверджується
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно копія якого є на а.с. 8.

03 березня 2012 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_5
довіреність на право розпорядження
вказаним домоволодінням, посвідчену
державним нотаріусом Глухівської
районної державної нотаріальної
контори Сумської області, копія якої є
на а.с. 9.

Як вбачається з договору купівлі
продажу від 13 липня 2012 року, копія якого
знаходиться на а.с. 14, ОСОБА_2 в особі
ОСОБА_5 продав за 130 000 грн. будинок
АДРЕСА_1 з надвірними будівлями ОСОБА_4
В цей же день ця угода зареєстрована в
Державному реєстрі правочинів, що
підтверджується копією цього
документа на а.с. 17. 16 серпня 2012 року
вказаний будинок зареєстрований на
праві власності за ОСОБА_4, що
підтверджується витягом з свідоцтва
про Державну реєстрацію прав, виданого
комунальним підприємством Глухівським
БТІ на а.с. 193.

При цьому дружина позивача - ОСОБА_8,
надала згоду на продаж вищевказаного
нерухомого майна, що вбачається з
нотаріально посвідченої заяви від 03
березня 2012 року (а.с. 66).

Згідно заяви на а.с. 87, ОСОБА_2 20 квітня
2012 року звернувся до Глухівської
міської ради щодо розроблення
технічної документації із землеустрою
на земельну ділянку, що розташована по
АДРЕСА_1

Місцевим судом встановлено, що на
підставі заяви була розроблена
відповідна технічна документація, яка
була затверджена рішенням Глухівської
міської ради від 22 червня 2012 року. Цим
же рішенням вищевказана земельна
ділянка була передана ОСОБА_2 у
довгострокову оренду, а сам він був
зобов'язаний укласти відповідний
договір оренди із Глухівською міською
радою. Що також підтверджується
відповідним рішенням міськради, копія
якого є на а.с. 70.

Відповідно договору оренди від 03 липня
2012 року на а.с. 80 - 82, Глухівська міська
рада передала ОСОБА_2 в оренду на 49
років вказану земельну ділянку
загальною площею 636 кв. метрів.

Згідно висновку судової
почеркознавчої експертизи № 113 на а.с.
161 - 163 підпис від імені ОСОБА_2 у
вказаному вище договорі оренди землі
виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Як вабачається з ч.ч. 1, 2 ст. 238 ЦК України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє. Представник не може
вчиняти правочин, який відповідно до
його змісту може бути вчинений лише
особисто тією особою, яку він
представляє.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 8 постанови №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 )
тощо). Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним. Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено.

Позивач не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх доводів про видачу 03 березня 2012
року довіреності на продаж будинку під
загрозою з боку ОСОБА_5, що у нього не
було бажання продавати будинок, про
незаконність продажу через скасування
довіреності, а тому суд першої
інстанції з урахуванням правила ч. 1 ст.
60 ЦПК України обгрунтовано відмовив
позивачу у позові про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
будинку.

Встановивши, що підпис під договором
оренди земельної ділянки пл. 636 кв.м. від
03 липня 2012 року від імені ОСОБА_2
виконано не ним і останній заперечує
укладення ним цього договору оренди,
суд обґрунтовано визнав цей договір не
укладеним з позивачем і відмовив йому у
позові про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним. Колегія
суддів погоджується з такою правовою
позицією суду першої інстанції,
оскільки не можна визнати недійсним
правочин, який не укладено. Колегія
суддів знаходить таке рішення
відповідаючим вимогам ст. ст. 202 - 205, ч. 2
ст. 207, 208 ЦК України, роз'ясненням, які
містяться у п. 8 вказаної постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року. З наведених
підстав не підлягає задоволенню
апеляційна скарга про скасування
рішення і постановлення нового рішення
про визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки.

При цьому колегія суддів ураховує той
факт, що як під час власності на будинок
позивача з 2001 року до 13 липня 2012 року,
так і під час власності на будинок
ОСОБА_4 після 13 липня 2012 року,
присадибна земельна ділянка
перебувала і на разі перебуває у
комунальній власності Глухівської
територіальної громади розпорядником
якої є Глухівська міська рада (Див.
витяг з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності на а.с. 191). За 11 років
власності позивача на будинок він не
спромігся укласти з міською радою
договір оренди 636 кв. м. присадибної
земельної ділянки, тобто земельні
правовідносини позивача і міської ради
були не унормовані.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій він розміщений, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача). У відповідності з
цим законом Глухівська міська рада
внесла зміни у договір від 03 липня 2012
року в частині орендаря і на тих же
умовах відносно тієї ж земельної
ділянки уклала договір оренди
земельної ділянки з новим власником
будинку ОСОБА_4, який зареєстрований у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно 06 лютого 2014 року, що
підтверджується копією цього
документа на а.с. 190. Як пояснив
представник Глухівської міської ради,
ОСОБА_4 регулярно сплачує передбачену
договором орендну плату у
відповідності з підписаним нею
договором оренди. Рада і орендар ОСОБА_4
не мають жодних претензій до договору
оренди і виконують його.

Позивач не міг втратити те, чого він не
мав. Він не укладав договір оренди
земельної ділянки з Глухівською
міською радою у 2012 році (і суд в рішенні
це констатував), а тому не підлягає
задоволенню позов про визнання
недійсним неукладеного договору
оренди.

Доводи апелянта про відсутність у
нього волі і волевиявлення як на видачу
довіреності, так і на продаж будинку,
про укладення цих правочинів під
тиском з боку ОСОБА_5 перевірялися
судом, але не знайшли свого
підтвердження. По-перше, з тексту
довіреності, яка є на а.с. 9, вбачається,
що позивач видав 03 березня 2012 року
нотаріально завірену довіреність
ОСОБА_5 з досить широкими
повноваженнями стосовно продажу
будинку і оформлення документів на
земельну ділянку, у тому числі «укласти
договір щодо продажу зазначеного
житлового будинку з надвірними
будівлями та земельною ділянкою
визначаючи умови договору, в тому числі
ціну продажу, місце, дату і час
оформлення на свій розсуд». Строк дії
довіреності один рік. Ця довіреність не
скасована і мала силу як у день
посвідчення договору купівлі - продажу
будинку, так і в наступні дні.
Неправовими є доводи апелянта про
скасування довіреності у день
посвідчення договору і в день подачі
заяви про це нотаріусу,оскільки діючі
нормативні акти регулюють ці питання
інакше.

Згідно з ч. 1 ст. 249 ЦК України позивач
дійсно мав право на скасування
довіреності, однак на протязі 130 днів не
робив спроб до цього. Нотаріус ОСОБА_6
як і передбачено п. 4 глави 4 розділу 1-го
Порядку вчинення нотаріальних дій,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22 лютого 2012 року №
282/20595 з подальшими змінами, 13 липня 2012
року о 17 год. 02 хв. перевірила дійсність
нотаріально посвідченої довіреності
за Єдиним реєстром довіреностей і
довіреність на ім'я ОСОБА_5 була
дійсною. Договір був посвідчений і
зареєстрований. Та обставина, що о 17 од.
44 хв. в цей же день до реєстру було
внесено дані про скасування
довіреності позивачем, не означає, що
припинилися повноваження довіреної
особи в цю хвилину, оскільки не
виконано правило ч. 2 ст. 249 ЦК України
про повідомлення представника. Як
зазначено у п. 6.4 глави 4 розділу 2-го
вказаного Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
повідомлення особи, яка видала
довіреність, представника, а також
відомих їй третіх осіб, для
представництва перед якими була видана
довіреність, про скасування
довіреності може бути оформлено
нотаріусом згідно з цим Порядком
шляхом передавання відповідної заяви.
Передача заяв нотаріусом унормована у
главі 20 вказаного Порядку, де
зазначено, що заява подається
нотаріусу, належним чином оформленою
не менше ніж у двох примірниках, один з
яких пересилається поштою зі зворотнім
повідомленням або особисто
передається адресатам під розписку. У
матеріалах справи немає ні заяви
позивача адресованій ОСОБА_5 через
нотаріуса про скасування довіреності,
ні листа нотаріуса до ОСОБА_5 з цього
приводу, ні даних про вручення такої
заяви представнику під розписку.
ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що
він і досі не отримав від позивача
через нотаріуса заяви про скасування
довіреності. Отже, 13 липня 2012 року він
мав повноваження від позивача на
продаж будинку. Є підстави вважати, що
скасування довіреності не вплинуло на
законність угоди в даному випадку з
урахуванням змісту ч. 3 ст. 249 ЦК України.

ОСОБА_5 визнає, що уклавши і підписавши
договір купівлі - продажу будинку у
нотаріуса 13 липня 2012 року, він
подзвонив позивачу і повідомив про
укладену угоду. Наслідком стали
послідуючі дії позивача про скасування
довіреності у іншого нотаріуса. ОСОБА_5
вважає, що даний позов ОСОБА_2 заявив у
суді через півтора роки після
укладення договору, тільки тому що він
заявив позов про стягнення запозичених
грошей.

Колегія суддів приймає до уваги
рішення Глухівського міськрайонного
суду від 12 липня 2013 року, копія якого є
на а.с. 67. З нього вбачається, що 29 січня
2012 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_5 58 000
доларів США на строк до 01 квітня 2012 року
і не повернув їх. Суд постановив
рішення про наявність боргу у сумі 463 594
грн. (по курсу 1 дол. до 7,993 грн.), але з
відрахуванням 130000 грн., виручених
ОСОБА_5 від продажу спірного будинку,
стягнув на його користь з ОСОБА_2 333 594
грн. (463 594 грн. - 130 000 грн.). Це рішення
місцевого суду набрало законної сили 15
серпня 2013 року. Та обставина, що ОСОБА_5
вимагав від ОСОБА_2 повернення позики у
грошовому або майновому еквіваленті не
свідчить про протиправність його дій
при видачі довіреності або укладенні
договору купівлі - продажу будинку.
Протиправними були дії ОСОБА_2, який
позичив валюту у ОСОБА_5 і не повернув
до 01 квітня 2012 року.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
містять даних, які б давали підстави
вважати, що оскаржуване рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
-ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Глухівського міськрайонного суду
Сумської області від 29 травня 2014 року в
даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, але можуть бути оскаржені в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -