Справа № 132/1178/14-ц Провадження №
22-ц/772/2230/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Копчинський В. І.Категорія:
20Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р. м. Вінниця колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.,

Суддів: Ковальчука О.В., Нікушина В.П.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 13 червня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог - приватний
нотаріус Калинівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що 09.08.2005 року її чоловік
ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 житловий будинок
в АДРЕСА_1. За даною адресою була
закріплена земельна ділянка розміром
0,31 га, згідно рішення Котюжинецької
сільської ради №3 від 16.02.1994 року. Інші
дві ділянки, якими користувалися
ОСОБА_3 - 0,49 га та 0,17 га, були поряд.
Земельна ділянка площею 0,31 га була
придбана безпосередньо ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.; земельна ділянка площею 0,49 га
раніше була у користуванні матері
позивачки; земельна ділянка площею 0,17
га. - була раніше у користуванні тітки
позивачки. У 2002 році ОСОБА_2 та її
чоловік - відповідач по справі - ОСОБА_3,
вирішили оформити всі земельні ділянки
на ОСОБА_3 На підставі державного акту
на право приватної власності на землю
серії II ВН №019365 від 12.12.2002 року за
ОСОБА_3 закріплено земельну ділянку
розміром 0,9496 га за адресою АДРЕСА_1. Під
час продажу в 2005 році ОСОБА_4 житлового
будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3
віддали відповідачці частину
земельної ділянки в розмірі 0,31 га лише
в користування, а в листопаді 2011 року
вони запропонували ОСОБА_4 виготовити
державні акти кожен на себе, однак
відповідачка повідомила, що вона вже
має державний акт. Саме тоді ОСОБА_2
дізналась про договір купівлі-продажу
земельної ділянки від 09.08.2005 року.

Продана земельна ділянка є спільною
сумісною власністю подружжя, її
купівля-продаж виходить за межі
дрібного побутового правочину, а тому
згода ОСОБА_2 на відчуження чоловіком
вказаної земельної ділянки мала б бути
поданою письмово і нотаріально
посвідченою. ОСОБА_3 неправомірно, без
згоди позивачки, в порушення вимог
чинного законодавства уклав
зазначений договір купівлі-продажу
земельної ділянки, тому позивачка
просила суд визнати його недійсним.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 13 червня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено,
виходячи з положення п.18.2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від
16.04.2004 року «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ».

ОСОБА_2 оскаржила дане рішення в
апеляційному порядку, так як вважає, що
воно ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вважає що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення у зв`язку з
наступним.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у позові, суд виходив з тих
обставин, що згідно державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ВН №019365, виданого 12.12.2002 року
Котюженецькою сільською радою на
підставі рішення 2 сесії 4 скликання
Котюженецької сільської ради від 18.09.2002
року, ОСОБА_3 на праві власності
належала земельна ділянка площею 0,9496
га, розташована в АДРЕСА_1.

09.08.2005 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4
купила у нього житловий будинок з
господарськими будівлями під АДРЕСА_1.
А також в цей же день було продано
земельну ділянку площею 0,4529 га в межах
згідно з планом, що складає 4529/949 частки
земельної ділянки, розташованої на
території АДРЕСА_1, за 1000 грн. Дані
договори власноручно підписані
сторонами і були посвідчені приватним
нотаріусом Калинівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстровані в реєстрі за №3025 та №3027.

Відповідач ОСОБА_3 раніше оспорював
обставини даного договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
заявляв позов про стягнення
несплачених йому коштів за продану
земельну ділянку, проте рішенням
Калинівського районного суду
Вінницької області від. 22.03.2013 року, яке
набрало законної сили згідно ухвали
апеляційного суду Вінницької області
від 30.04.2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 09.08.2005 року було
відмовлено. Рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від
18.02.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів відмовлено.

Далі суд застосував положення п.18.2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 16.04.2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» та прийшов до висновку, що
посилання позивачки на те, що продана
земельна ділянка, є спільною сумісною
власністю подружжя, а тому при її
відчуженні потрібна була письмова
згода другого подружжя, є
безпідставними.

Колегія суддів вважає такий висновок
суду правильним, з огляду на наступне.

Оспорюваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки був укладений 09.08.2005
року та зареєстрований нотаріусом у
реєстрі за № 3027 (а/с8).

Отже для встановлення його дійсності
чи недійсності, слід виходити з
законодавства, діючого на час
укладення договору, відповідно до
норми ч.1 ст. 215 ЦК України.

Ч.2 ст. 373 ЦК України говорить, що право
власності на землю (земельну ділянку)
набувається і здійснюється відповідно
до закону.

У 1992 році був прийнятий Декрет про
порядок приватизації земельних
ділянок ( № 15-92). Відповідно до
зазначеного Декрету стали
передаватися земельні ділянки у
приватну власність громадянам України,
а не сім`ям. Про це говорить зміст
всього Декрету та зокрема його ч.2, у
якій сказано, що передача громадянам
України безоплатно у приватну
власність земельних ділянок
провадиться один раз, про що
обов`язково робиться місцевими Радами
народних депутатів відмітка у паспорті
або документі, який його замінює.

Виходячи з цих положень, приватизована
земля вважалася особистою приватною
власністю громадянина.

Як видно з Державного акта на право
приватної власності на землю серії II
ВН № 019365 земля, частина з якої була
продана у 2005 році ОСОБА_4, передана у
приватну власність саме ОСОБА_3, який
скористався правом, наданим Декретом
про приватизацію земельних ділянок.

Оскільки земля ОСОБА_3 на час укладення
договору купівлі-продажу була його
особистою приватною власністю, то
згода дружини на її відчуження не
потрібна.

Те, що п.18-2 Постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» з`явився у Постанові
лише у 2010 році, не спростовує рішення
суду тому, що Постанова ґрунтується на
практиці судів з розгляду тієї чи іншої
категорії справ, зокрема - зі справ про
застосування земельного
законодавства.

Тому доводи апеляційної скарги не
спростовують рішення суду першої
інстанції. Воно ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, тому апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 13 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук