У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
припинення права власності на частку у
спільному майні та визнання права
власності за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що вона є власником 3/4 частин
будинку АДРЕСА_1. Частка відповідача, 1/4,
є незначною, становить 21,85 кв. м, спільне
проживання із відповідачем через
неприязні стосунки є неможливим, майно
є неподільним та припинення права
відповідача не завдасть їй істотної
шкоди, оскільки вона забезпечене
житлом. Просила припинити право
відповідача на ј частину спірного
будинку.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 30 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Припинено право
власності ОСОБА_4 на ј частину
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель і споруд
по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право
власності на цю ј частину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель і споруд по АДРЕСА_1.
Компенсовано ОСОБА_4 вартість ј частини
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель і споруд
по

АДРЕСА_1, за рахунок коштів у розмірі 70
466 грн, внесених ОСОБА_3 на депозитний
рахунок територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Тернопільській області.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Повернуто ОСОБА_3 кошти у
розмірі 70 466 грн, внесених ОСОБА_3 на
депозитний рахунок територіального
управління Державної судової
адміністрації України в
Тернопільській області.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
сторони не дійшли згоди щодо спільного
використання будинку, та враховуючи, що
частка ОСОБА_4 є незначною, поділити
маломірний будинок неможливо, їй на
праві приватної власності належить
інше житло, позивачем на депозитний
рахунок суду внесено суму,
еквівалентну вартості частки
відповідачки у розмірі 70 466 грн, тому
припинення права власності
відповідачки на її частку у спільному
майні не завдасть істотної шкоди її
інтересам.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, частка
відповідачки є значною, вона заперечує
проти припинення її права власності на
спірний будинок, оскільки буде завдано
значної шкоди інтересам її та членів її
сім'ї, які мають намір жити у спірному
будинку.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власницею 3/4 частини будинку
АДРЕСА_1. ОСОБА_4 належить 1/4
частина цього будинку.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд
виходив із висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 14
квітня 2011 року № 247, проведеної
Тернопільським відділенням КНДІСЕ, з
якого вбачається, що можливий поділ
спірного будинку в натурі згідно
варіантів 1 та 4 експертного висновку.

При цьому апеляційний суд не звернув
увагу на те, що запропоновані експертом
варіанти не відповідають вимогам
будівельних та санітарних норм,
зокрема п. 2.22 Державних будівельних
норм (далі - ДБН) «Житлові будинки
основні. Положення» про те, що у
квартирах повинні бути передбачені
такі приміщення: житлові кімнати і
підсобні приміщення - кухня,
передпокій, санвузли,
внутрішньоквартирні коридори,
вбудовані комори, антресолі, літні
приміщення тощо. Типи квартир за
кількістю житлових кімнат і їх площі у
житлових будинках слід приймати за
таблицею 1, згідно якої для
однокімнатних квартир нижня межа площі
квартир встановлюється на межі від 30
кв. м. таким чином, реально поділити
будинок без порушення чинних
будівельних та санітарних норм не
вбачається за можливе, оскільки для
обох співвласників неможливо виділити
мінімальну площу 30 кв. м, яка необхідна
для влаштування однокімнатної
квартири для проживання однієї сім'ї. У
результаті наведеного управління
архітектури та містобудування
Тернопільської міської ради рішенням
виконавчого комітету від 10 травня
2012 року № 737 відмовило у
погодженні запропонованих варіантів
поділу.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» судам роз'яснено, що
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщенням квартири, якщо про це
заявлено позов.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до
передчасного висновку про те, що
спірний будинок підлягає поділу.

Крім того, в судове засідання було
викликано і допитано експерта, який
проводив зазначену експертизу та який
пояснив, що усі запропоновані ним
варіанти поділу, зокрема 1 та 4 не
відповідають вимогам ДБН, оскільки
запропоновану для виділення 1/4 частки
неможливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири,
як того вимагають ДБН.

Проте апеляційний суд у порушення ст.
ст. 214, 316 ЦПК України вказане не
врахував, як і те, що у матеріалах
справи відсутні докази того, що частка
ОСОБА_4 у майні є значною і може бути
виділена в натурі; що спірний будинок є
подільною річчю; що між сторонами
склались неприязні стосунки, що
унеможливлює їх спільне користування
майном. Також апеляційним судом не
досліджено наявні в матеріалах справи
докази того, що спірний будинок не
придатний для проживання.

Крім того, вказані обставини
встановлені преюдиційним рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 21 червня
2012 року, що набрало законної
сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Також апеляційний суд не врахував, що
відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті
випливає, що припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та
з урахуванням того, чи таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику, вирішується
в кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та об'єкта,
який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій
позиції Верховного Суду України,
викладеній у постанові Верховного суду
України від 16 січня 2012 року
№ 6 - 81 цс 11, яка в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для усіх судів
України.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд послався й на те, що
припинення права власності ОСОБА_4 на ј
частину спірного будинку завдасть
істотної шкоди її сім'ї, зокрема її
неповнолітній дочці, не врахувавши, що
неповнолітня дочка відповідачки не є
співвласником будинком, її реєстрація
у спірному будинку відбулась у грудні
2013 року, про що наголошувалось
представником позивача та вбачається з
довідки державного підприємства
«Комунальник-2» від 8 лютого 2013року № 395.
Також суд не врахував, що у власності
сім'ї ОСОБА_4, яка також складається з
повнолітнього сина та чоловіка,
перебуває земельна ділянка площею 0,73
га у АДРЕСА_3, на якій побудовано
двоповерховий будинок, а також
квартира по АДРЕСА_2, два
гаражі у м. Тернопіль. Саме в цьому
житловому будинку відповідачка з
сім'єю проживає, що нею не
заперечувалось.

У зв'язку із цим висновки апеляційного
суду про те, що примусове припинення
права власності завдасть відповідачу
та його сім'ї істотної шкоди
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська