Номер провадження: 22-ц/785/5767/14
Головуючий у першій інстанції Абухін
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
державного підприємства «Одеська
залізниця» пасажирське вагонне депо
Одеса-Головна про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 (в інтересах ОСОБА_3) на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 березня 2014 року,

встановила:

21 червня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою до ДП «Одеська
залізниця» пасажирське вагонне депо
Одеса-Головна, в якій просив суд
визнати незаконним наказ ДП «Одеська
залізниця» пасажирське вагонне депо
Одеса-Головна № 458-ос від 21 травня 2013
року про звільнення з займаної посади
ОСОБА_3 на підставі п. 8 ст. 36 КЗпПУ;
поновити позивача на посаді провідника
пасажирського вагону ДП «Одеська
залізниця» пасажирське вагонне депо
Одеса-Головна з 21 травня 2013 року
відповідно до умов контракту №32 від 15
лютого 2011 року; стягнути з відповідача
на користь позивача заробіток за час
вимушеного прогулу, а саме з 21 травня 2013
року; стягнути моральну шкоду в розмірі
2000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався
на те, що з 15 лютого 2011 року працював у
пасажирському вагонному депо
Одеса-Головна Одеської залізниці на
посаді провідника пасажирських
вагонів на умовах контракту № 32. 07
травня 2013 року позивач отримав
повідомлення від відповідача про те, що
у зв'язку з порушенням підпункту «а» п.
18 контракту № 32 від 15 лютого 2011 року
трудовий договір буде розірваний, та
його буде звільнено. Наказом № 458-ос від
21 травня 2013 року позивача було
звільнено з займаної посади на
підставі п. 8 ст. 36 КЗпПУ. Позивач вважає
вищезазначений наказ незаконним, таким
що порушує його трудові права, що стало
підставою його звернення з даним
позовом до суду.

В судовому засіданні:

- позивач позов підтримав, просив суд
його задовольнити, посилаючись на
обставини викладені в позові;

- представник відповідача позов не
визнала, заперечувала проти його
задоволення. Надала до суду
заперечення, в яких зазначила, що
відповідно до протоколу оперативної
наради при начальнику пасажирського
вагону депо Одеса-Головна ДП «Одеська
залізниця» від 08 квітня 2013 року №
ЛВЧД-3-16/180 нарадою встановлено, що у
вагоні №6/14601, черговим провідником
якого був ОСОБА_3, виявлено двох
безквиткових пасажирів від ст. Конотоп
до ст. Київ, на місцях №29, 30, про що був
складений акт. Під час підписання
контракту № 32 від 15 лютого 2011 року, який
був укладений між позивачем та
відповідачем ОСОБА_3 був ознайомлений з
умовами контракту та був з ними
згодний. Відповідно до умов контракту,
однією з підстав розірвання трудового
договору є встановлення факту
перевезення безквиткових пасажирів, що
стало підставою для його розірвання.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 19 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 (в
інтересах ОСОБА_3) просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовної заяви ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення
судової повістки представникові особи,
яка бере участь у справі, вважається
врученням повістки і цій особі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який діє на
підставі довіреності від 14 червня 2013
року (т. 1 а.с. 160), сповіщений належним
чином про розгляд справи на 09.30 год. 17
червня 2014 року (т. 2 а.с. 20).

17 червня 2014 року від ОСОБА_3 надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Однак, судова колегія вважає, що в
матеріалах справи достатньо письмових
доказів для правильного вирішення
апеляційної скарги, а особиста участь
позивача в судовому засіданні
апеляційної інстанції є
необов'язковою.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову суд першої
інстанції обґрунтовано, на підставі
ст.ст. 21, 36 КЗпП України, Закону України
«Про залізничний транспорт», виходив з
наступного.

ОСОБА_3 працював на ДП «Одеська
залізниця» пасажирське вагонне депо
Одеса-Головна на підставі трудового
договору у вигляді контракту № 32,
укладеного 15 лютого 2011 року на посаді
провідника пасажирського вагону (а.с.
04-06).

Під. «а» п. 18 ст. 6 контракту передбачено,
що додатковою підставою припинення та
розірвання контракту є встановлення
факту перевезення безквиткових
пасажирів та надлишкової ручної
поклажі.

27 лютого 2012 року ОСОБА_3 була підписана
додаткова угода до контракту № 32,
відповідно до якої сторони домовились
про наступне: доповнити п. 18 контракту
«Додаткових підстав припинення та
розірвання контракту, не передбачені
чинним законодавством підпунктами»:
допущення до посадки у вагон під час
перевезення у міждержавному
сполученні пасажирів без оформлення
належним чином документів, необхідних
для в'їзду до держави прямування та
держав за маршрутом слідування (а.с. 08).

Таким чином 15 лютого 2011 року при
укладанні цього контракту та
додаткової угоди до нього від 27 лютого
2012 року позивач був ознайомлений з
умовами контракту та був з ними
згодний.

06 квітня 2013 року інспекцією ЦІК була
проведена раптова перевірка
пасажирського поїзду № 23 сполученням
«Москва-Одеса», в ході якої було
виявлено порушення, у зв'язку із чим
було складено акт № 007063.

Згідно акту № 007063 складеного
працівниками ЦКРУ «Укрзалізниця» у
вагоні № 6/14601 виявлено перевезення
двох безквиткових пасажирів.

Відповідно до протоколу оперативної
наради при начальнику пасажирського
вагонного депо Одеса-Головна від 08
квітня 2013 № ЛВЧД-3-16/180 було встановлено,
що в вагоні № 6/14601, черговий провідник
ОСОБА_3, перевезення двох безквиткових
пасажирів від ст. Конотоп до ст. Київ на
місцях №29, 30 (а.с. 22).

07 травня 2013 року ОСОБА_3 отримав
повідомлення начальника депо від 18
квітня 2013 року, що у зв'язку з
порушенням ним підпункту «а» пункту 18
(встановлення факту перевезення
безквиткових пасажирів) контракту № 32,
укладеного 15 лютого 2011 року, трудовий
договір з ним буде розірваний, а він
звільнений з роботи на підставі п. 8 ст.
36 КЗпП України через дві неділі після
ознайомлення з цим повідомленням.

Наказом № 458-0 від 21 травня 2013 року про
припинення трудового договору
(контракту) ОСОБА_3 було звільнено з 21
травня 2013 року за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Пункт 7.3 Правил перевезення пасажирів,
багажу, вантажобагажу та пошти
залізничним транспортом України,
затверджених наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 27
грудня 2006 року № 1196, забороняє
допускати у вагон пасажирів без
проїзних документів чи з недійсними
проїзними документами.

Згідно п. 8.2.1. інструкції провіднику
пасажирського вагона ЦЛ-0038 провідник
пасажирських вагонів несе
відповідальність за перевезення
безквиткових пасажирів та надлишкової
ручної поклажі.

П.п. 18.6, 18.8 «Правил перевезення
пасажирів, багажу, вантажобагажу та
пошти залізничним транспортом
України» №1196 від 27 грудня 2006 року,
зазначено, що якщо під час здійснення
контролю поїзда виявлено пасажира без
проїзного документа або з безплатним
проїзним документом, але за
відсутності у пасажира документа, що
підтверджує право на таку пільгу, то
він вважається безквитковим і повинен
сплатити штраф та оплатити проїзд від
станції посадки до місця призначення.
Якщо пасажир не має грошей для оплати
штрафу та проїзду, то він повинен
залишити поїзд.

Позивачем було порушено під. «а» пункту
18 (встановлення факту перевезення
безквиткових пасажирів) контракту №32,
укладеного 15 лютого 2011 року, що є
підставою для припинення та розірвання
контракту, тому керівництво
пасажирського вагонного депо мало
правові підстави для розірвання
трудового договору з позивачем.

Суд першої інстанції дійшов до вірного
висновку, що відповідач не допустив
порушення трудового договору та
законодавства про працю при звільненні
позивача, оскільки законодавством
допускається встановлення контрактом,
як особливою формою трудового
договору, умов його дострокового
розірвання, а тому відсутні підстави
для задоволення вищевказаних позовних
вимог.

При цьому судова зазначає, що
згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60
ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 (в інтересах
ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 березня 2014 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до державного підприємства
«Одеська залізниця» пасажирське
вагонне депо Одеса-Головна про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко