АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Семенюк Т.А.

при секретарі:
Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
поданою через представника ОСОБА_3, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 травня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання заповіту та договору
дарування недійсними,

в с т а н о в и л а :

Справа № 2-4784/12 Апеляційне провадження
№ 22-ц-796/14066/2014 Головуючий
у суді першої інстанції: Цимбал
І.К.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.у березні 2012 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_4, в якому просили
визнати недійсними заповіт, складений
ОСОБА_10 24.11.2005 року на ім'я ОСОБА_4 та
договір дарування квартири, укладений
29.12.2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначали, що
після смерті їх батька ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_1, їм стало відомо про
наявність складеного померлим у 2005
році заповіту, згідно з яким він все
своє майно заповів відповідачці. Крім
того, у 2009 році батько подарував
відповідачці належну йому квартиру
АДРЕСА_1. За життя батько в приватних
бесідах з ними, своїми родичами та
близькими друзями неодноразово
висловлював наміри передати належне
йому майно донькам. З 1996 року батько
неодноразово проходив лікування від
алкогольної залежності, внаслідок
зловживання алкогольними напоями у
нього спостерігались приступи агресії
і провалів пам'яті, а стан його здоров'я
погіршувався. Вважають, що він на час
складання заповіту та укладання
договору дарування не розумів значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15.05.2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
позивачі через представника подали
апеляційну скаргу, у якій просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.
Посилаються на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, судом не
враховано покази свідків, які
підтвердили ті обставини, що їх батько
зловживав спиртними напоями. Крім того,
вони заявляли клопотання про
призначення почеркознавчої
експертизи, а суд призначив посмертну
судову психіатричну експертизу, яку
вони хотіли призначити у Одеському
обласному бюро судово-медичної
експертизи. Суд безпідставно відмовив
їм у направленні справи вдруге на
експертизу, оскільки вони вже сплатили
кошти за проведення експертизи.
Вважають також необґрунтованим
висновки суду про те, що постановою ДІМ
Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві
спростовано факт алкогольної
залежності ОСОБА_10, оскільки в ході
дослідної перевірки органами дізнання
не було вжито всіх можливих заходів з
метою встановлення істини подій,
викладених в заяві позивачів від 17.02.2012
року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
09.07.2014 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15.05.2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено у
повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.10.2014 року
рішення Апеляційного суду м. Києва від
09.07.2014 року скасовано та справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник ОСОБА_13 просили апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Інші сторони у судове засідання не
з`явилися, про день та час розгляду
справи повідомлені у встановленому
законом порядку.

Колегією суддів відхилено клопотання
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_14 про
відкладення розгляду справи, оскільки
будь - яких доказів поважності причини
неявки у судове засідання самої ОСОБА_2
та її інших представників до
клопотання не додано.

За таких обставин колегія суддів
вважає за можливе розгляд справи у
відсутності не з`явившихся осіб, за
правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними доньками
ОСОБА_10, що підтверджується копіями
свідоцтв про народження.

Згідно зі свідоцтвом про одруження
ОСОБА_10 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 19.09.2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.

24.11.2005 року ОСОБА_10 склав заповіт на ім'я
ОСОБА_4 на все майно, що належатиме йому
на день смерті і на яке згідно із
законом він буде мати право, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за № 5526.

29.12.2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4
укладено договір дарування квартири,
який посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та згідно з яким ОСОБА_10
подарував відповідачці квартиру
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
виходив з того, що позивачі не надали
доказів того, що на час складання
заповіту та на час укладення договору
дарування ОСОБА_10 перебував у такому
стані, коли не розумів значення своїх
дій та не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим у справі обставинам та
нормам матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 цього ж Кодексу за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Вирішуючи даний спір суд повинен
встановити чи дозволяв психічний стан
особи в момент складання заповіту та
укладення договору дарування розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
за клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

Судом першої інстанції було призначено
у справі посмертну судову психіатричну
експертизу, проте через несплату
позивачами такої експертизи справа
була розглянута на підставі наявних у
ній доказів.

Усуваючи неповноту судового розгляду
судом апеляційної інстанції було
призначено посмертну судову
психіатричну експертизу.

Згідно з Актом судово-психіатричної
експертизи № 6 від 05.02.2014 року,
проведеної Київським міським центром
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_10 на момент складання заповіту
24.11.2005 року страждав органічним
ураженням головного мозку судинного
ґенезу з церебрастенічним синдромом
(МКХ-10 F06.6). На момент складання договору
дарування 29.12.2009 року ОСОБА_10 страждав
органічним ураженням головного мозку
судинного ґенезу з помірно вираженим
мнестичним зниженням та
церебрастенічним синдромом (МКХ-10 F07.8).
ОСОБА_10 на момент складання заповіту
24.11.2005 року та на момент складання
договору дарування 29.12.2009 року за своїм
психічним станом усвідомлював
значення своїх дій та міг керувати
ними.

Хоча висновок експертизи є лише одним
із доказів у справі і йому слід давати
оцінку в сукупності з іншими доказами
будь-які зовнішні обставини мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
29.02.2012 року № 6-9 цс 12, яка відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою
для всіх судів України.

Висновком експертизи встановлено, що
існуючі в той час порушення психічної
діяльності заповідача та дарувальника
істотно не впливали на його знатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними та що останній
усвідомлював у момент складання
заповіту та укладення договору
дарування значення своїх дій та міг
керувати ними.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд відмовив у призначенні
почеркознавчої експертизи не можуть
бути взяті до уваги, оскільки підставою
для визнання заповіту та договору
дарування недійсними позивачі вказали
не усвідомлення
заповідачем/дарувальником значення
своїх дій та неспроможність керувати
ними на час укладання угод. Інших
підстав визнання угод недійсними
позивачі не заявляли. Крім того,
одночасне заявлення таких вимог є
взаємовиключним.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим і не може бути скасоване
з підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 травня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді