Ухвала

іменем україни

9 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І., Карпенко С.О., Дербенцевої
Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання правочинів
недійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_9, поданою в інтересах ОСОБА_6, на
рішення Борівського районного суду
Харківської області від 13 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 12 червня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що він був власником
недобудованого житлового будинку
АДРЕСА_1. З метою добудови зазначеного
будинку 10 червня 2004 року він позичив у
ОСОБА_8 кошти у сумі 2 000 доларів
США. Для забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики
позивач під впливом позичальника видав
на його ім'я довіреність на право
розпорядження зазначеним будинком.
Частину боргу позивач повернув
відповідачу. Для забезпечення гарантії
погашення заборгованості у повному
обсязі між ОСОБА_8 та його
співмешканкою ОСОБА_7 17 січня 2007
року було укладено договір
купівлі-продажу спірного будинку, який
у подальшому ОСОБА_7 заповіла дружині
позивача - ОСОБА_12 Вважає, що зазначені
вище довіреність та договір
купівлі-продажу є фіктивними, оскільки
укладені без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цими
правочинами. На підтвердження
фіктивності зазначених правочинів
позивач зазначав, що відповідачами не
заявлено вимог про його виселення; ціна
будинку згідно договору
купівлі-продажу становила 14 000 грн при
реальній його вартості понад 200 000 грн;
будь-яких коштів від
повіреного він не отримував; згідно
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справі ОСОБА_8 не
заперечував того факту, що договір
купівлі-продажу укладено на
забезпечення виконання договору
позики. Крім того, позивач зазначав, що
спірний договір укладено без
дотримання вимог ст. 331 ЦК України (в
редакції, чинній на момент вчинення
даного правочину), а також в інтересах
родини відповідачів. Посилаючись на
зазначені обставини та уточнивши в
процесі розгляду справи позовні
вимоги, просив суд визнати недійсними
довіреність, видану на ім'я ОСОБА_8,
договір купівлі-продажу
недобудованого житлового будинку,
укладеного 17 січня 2007 року між ОСОБА_8,
який діяв на підставі довіреності від
імені позивача, та ОСОБА_7; встановити
факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 з 1 липня 2006 року по 29 грудня 2007
року.

Рішенням Борівського районного суду
Харківської області від 13
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12 червня 2013 року, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_9, просить скасувати зазначені
судові рішення та направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 2 червня 2005 року ОСОБА_6
за згодою дружини видав ОСОБА_8
розписку про передачу йому майна, а 11
квітня 2006 року видав на ім'я ОСОБА_8
нотаріально посвідчену довіреність на
продаж будинку АДРЕСА_1.

17 січня 2007 року між ОСОБА_8, який діяв
від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_7
укладено договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Борівського районного суду
Харківської області від 3 травня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду від 16 жовтня 2012 року,
ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 виселено зі
спірного будинку. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання
недійсними довіреності та договору
купівлі-продажу недійсними відмовлено.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин вчиняється його
учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав та
обов'язків, знаючи заздалегідь, що він
не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину його учасники
мають інші цілі, ніж ті, що ним
передбачені. Фіктивним може бути
визнано будь-який правочин, якщо він не
має на меті встановлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач зазначав, що позичив у
відповідача грошові кошти на
будівництво та для забезпечення
виконання зобов'язання видав на ім'я
останнього довіреність на право
продажу будинку; відповідач продав
будинок своїй співмешканці, а вона, у
свою чергу, заповіла цей будинок
дружині позивача. Отже, зазначені
довіреність та договір купівлі-продажу
укладено сторонами без мети створення
правових наслідків, оскільки фактично
будинок залишився у користуванні
позивача та його сім'ї. Після укладення
спірного договору купівлі-продажу
позивач з сім'єю продовжували
проживати у ньому, а відповідачі
звернулися до суду з позовною заявою
про їх виселення лише у 2010 році, після
того як позивач звернувся до суду з цим
позовом, отже фактично спірний будинок
відповідачеві не передавався.

Як вбачається із заповіту, складеного
ОСОБА_7 (а.с. 94), якому суди попередніх
інстанцій не дали оцінки, остання
заповіла спірний будинок АДРЕСА_1
дружині позивача - ОСОБА_12 Отже,
фактично цей будинок не вибував і не
повинен був вибувати із власності
позивача, а виступав лише гарантією
повернення грошових коштів за
договором позики.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
всупереч вимогам статей 212 - 215
ЦПК України належним чином не
встановив обставини справи, зокрема, чи
була відсутня головна ознака
фіктивного правочину, а саме намір
створити правові наслідки, обумовлені
спірним договором купівлі-продажу; не
з'ясував, чи вчинено відповідачами всі
дії, необхідні для чинності правочину,
в тому числі чи сплачено грошові кошти
за будинок та чи передано їх
повіреному, чи було фактично передано
будинок новому власнику, чи проведено
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, не дав належної оцінки наявним у
справі доказам, зокрема, заповіту,
складеному покупцем спірного будинку
ОСОБА_7 на ім'я дружини позивача ОСОБА_12

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи та в
порушення ст. 303 ЦПК України передчасно
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи та
ухвалити у справі законне й
обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, подану в
інтересах ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення Борівського районного суду
Харківської області від 13 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 12 червня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін