У х в а л а

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Кафідової О.В.,
Попович О.В., Коротуна В.М.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права спільної сумісної
власності, поділ майна подружжя,
встановлення порядку користування
майном, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 25 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 24 червня 1978 року
вона перебуває у зареєстрованому шлюбі
з відповідачем. У 1997 році відповідач
отримав у спадщину після смерті свого
батька будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1. 20 грудня 2004 року
відповідач отримав свідоцтво про право
на спадщину за заповітом. Позивачка
зазначає, що протягом 2004 - 2013 років за
спільні кошти подружжя проведено
капітальний ремонт будинку, у зв'язку з
чим його вартість збільшилась з 31 979
грн. до 120 600 грн., що є підставою для
визнання зазначеного будинку спільним
сумісним майном подружжя. На даний час
стосунки між подружжям погіршились,
відповідач відмовляється у
добровільному порядку зареєструвати
за своєю дружиною право власності на Ѕ
частину спільного майна подружжя.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила
задовольнити її позовні вимоги й
визнати за нею право власності на Ѕ
частину будинку АДРЕСА_1 та встановити
порядок користування спірним майном.

Рішенням Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 22 травня 2013 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину будинку АДРЕСА_1. Встановлено
порядок користування зазначеним
будинком наступним чином: визнано за
ОСОБА_6 право особистого користування
кімнатою 2 площею 22,4 кв. м вартістю 22 400
грн.; кімнатою 3 площею 16,3 кв. м вартістю
16 300 грн.; кімнатою 4 (прихожа) площею 12,1
кв. м вартістю 12 100 грн.; кімнатою 5
(веранда) площею 11,7 кв. м
вартістю 11 700 грн., а всього право
користування площею 62,5
кв. м загальною вартістю 62 500 грн., що
становить 51,9 % в основній частині
будинку; визнано за ОСОБА_7 право
особистого користування кімнатою 1
площею 18 кв. м вартістю 18 000 грн.;
кімнатою 6 (кухня) площею 15,2 кв. м
вартістю 15 200 грн.; кімнатою 7 (кладова)
площею 10,6 кв. м вартістю 10 600
грн.; кімнатою 8 (коридор) площею 6,8 кв. м
вартістю 6 800 грн.; кімнатою 9 (кочегарка)
площею 7,5 кв. м вартістю 7 500 грн.,
а всього право користування площею 58,1
кв. м загальною вартістю 58 100 грн., що
становить 48,15 % в основній частині
будинку.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 25 лютого
2014 року рішення
Великоберезнянського районного суду
Закарпатської області від 22 травня 2013
року скасовано й ухвалено нове рішення
про відмову ОСОБА_6 у задоволенні її
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_6 у повному обсязі, суд
першої інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість і законність
заявлених нею вимог.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні її
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачкою
не доведено обставини, на які вона
посилалась як на підставу своїх вимог,
зокрема істотність збільшення
вартості будинку внаслідок спільних
грошових затрат подружжя. Суд може
визнати майно дружини (чоловіка)
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя , якщо воно за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат, або затрат другого
з подружжя, однак позивачкою такі
вимоги не заявлялись. Крім того,
законодавством передбачено, що участь
у збільшенні вартості майна внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
дає право вимагати не визнання права
власності на майно, а відшкодування
затрат на будівництво.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що з 24 червня 1978 року
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 перебувають у
зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про
укладення шлюбу від 24 червня 1978 року).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 20
грудня 2004 року ОСОБА_7 є власником
будинку АДРЕСА_1, що належав
спадкодавцю ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і є батьком
спадкоємця.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368
ЦК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
(ч. 1 ст. 62 СК України).

Вирішуючи спір суди у порушення вимог
статей 4, 10 ЦПК України не сприяли
всебічному й повному з'ясуванню
обставин справи, не роз'яснили
позивачці її права на уточнення позову
і заявлення вимог про визнання
спірного будинку об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
хоча фактично в мотивувальній частині
позовної заяви вона посилалася на
норми ст. 62 СК України, які регулюють ці
правовідносини.

Для застосування передбачених нормою
ст. 62 СК України правил, збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також
визначена на час розгляду справи
вартість ремонтних робіт не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Суди на зазначене уваги не звернули, не
надали оцінки тому, що у період шлюбу
подружжям здійснено переобладнання
житлового будинку, не з'ясували
істотність такого переобладнання, а
також, що сторони погоджуються з
вартістю проведених робіт, вартістю
спірного будинку після проведених
робіт; не перевірили й не надали оцінки
доводам позивачки, що капітальний
ремонт будинку проведено за участі
кожного з подружжя.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1, в якому з
2004 року вона з чоловіком, перебуваючи у
шлюбі, проводили капітальний ремонт та
здійснити його поділ.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності (стаття 69 СК
України).

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено
право співвласника на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. За змістом цієї
норми виділ частки зі спільного майна -
це перехід частини цього майна у
власність учасника спільної власності
пропорційно його частки в праві
спільної власності й припинення для
цієї особи права на частку у спільному
майні.

Вид майна, що перебуває у спільній
частковій власності, впливає на
порядок виділу з нього частки.

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна, затвердженою наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 18 червня 2007 року № 55 (далі -
Інструкція).

Суди обох інстанцій на зазначені
вимоги закону уваги не звернули, не
з'ясували наявності висновку щодо
технічної можливості поділу спірного
будинку з дотриманням чинних
будівельних норм, не встановили, які
ремонтні роботи були проведені
сторонами у спірному будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 35 ЦПК України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, можуть бути
залучені до участі в справі також за
клопотанням сторін, інших осіб, які
беруть участь у справі. Якщо суд при
прийнятті позовної заяви, здійсненні
провадження у справі до судового
розгляду або під час судового розгляду
справи встановить, що судове рішення
може вплинути на права і обов'язки осіб,
які не є стороною у справі, суд залучає
таких осіб до участі в справі як третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору

Отже, якщо з матеріалів справи
вбачається, що склад осіб, які беруть
участь у справі, має бути інший, суд з
урахуванням вищенаведеного повинен
вчинити дії, які від нього вимагає
положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що
спірний будинок перебуває в іпотеці на
підставі договору іпотеки, який
укладений 30 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_7, результат
розгляду справи може вплинути на обсяг
прав і обов'язків банку як
іпотекодержателя цього будинку, у
зв'язку з чим не вирішили питання про
залучення до участі у справі ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Отже, суди не визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до
них, не визначились із складом осіб, які
беруть участь у справі, не з'ясували всі
обставини справи, не дослідили всі
докази та не надали їм оцінки, що
призвело до ухвалення рішення, яке не
ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 22 травня 2013 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 25 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
О.В. Кафідова В.М. Коротун О.В.
ПоповичІ.М. Фаловська