У Х В А Л А

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 5 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 9 червня 2010 року
він передав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі
7 418 грн 13 коп., що підтверджується
розпискою. У добровільному порядку
відповідач кошти не повернув, на його
вимоги повернути кошти не реагував.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
суму боргу в розмірі 7 418 грн 13 коп. та
понесені ним судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 5 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 25 березня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 7 418 грн 13 коп. згідно
розписки від 9 червня 2010 року. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, застосувавши положення ст.
ст. 526, 625, 1049 ЦК України, виходив із того,
що між позивачем та відповідачем
укладено договір позики, оформлений
розпискою від 9 червня 2011 року, на
вимогу позивача відповідач кошти не
повернув, а тому з нього підлягає
стягненню заявлена позивачем сума
боргу.

З таким висновком міськрайонного суду
погодився і апеляційний суд,
зазначивши також, що ОСОБА_4 дійсно
отримав у борг грошові кошти від
позивача, які зобов'язався повернути на
першу вимогу кредитора, а наявність між
ними трудових відносин не доведено.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

При ухвалення судових рішень суди
виходили з того, що 9 червня 2010 року
ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові
кошти у сумі 7 418 грн 13 коп., що
підтверджується розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками. Договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Правовий аналіз ст. ст. 1046,1047 ЦК України
свідчить про отримання коштів в борг і
зобов'язання їх повернути, проте із
розписки від 9 червня 2010 року ОСОБА_4
отримав кошти у сумі 7 418 грн 13 коп.,
проте обов'язок по їх поверненню у ній
відсутній. Зокрема, у розписці
зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3
гроші в сумі 7 418 грн 13 коп.

Посилаючись на доведеність позовних
вимог, апеляційний суд належної оцінки
змісту розписки не дав, не врахував, що
у разі передачі грошей в борг, згідно з
положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику.

Крім того, у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд не врахував,
що відповідач визнав факт отримання
коштів від позивача, проте зазначав, що
це саме ті кошти і в тій же сумі були
отримані ним від позивача у рахунок
заробітної плати, яка була стягнута з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Континент» на
підставі судового наказу від 17 лютого
2010 року. Відповідач зазначав, про те, що
фактичним керівником цього товариства
був саме позивач.

Отже, досліджуючи боргову розписку, суд
для визначення факту укладення
договору, його умов та його юридичної
природи з метою правильного
застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
повинен виявити справжню правову
природу правовідносин сторін
незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про
застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
міститься в постановах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13,
від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, які згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

При цьому, при новому розгляді суду
слід дати оцінку цьому і в системному
зв'язку з тим, що сума повністю
співпадає з сумою на судовому наказі (а.
с. 26), отже твердження апеляційної
скарги небезпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська