Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст. Рожкова
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Гансецької
І.А., Товянської О.В.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
концерну "Техвоєнсервіс" Міністерства
оборони України про поновлення на
роботі, виплаті середньомісячної
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Корольовського районного суду
м.Житомира від 11 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з уточненим згодом позовом до
концерну "Техвоєнсервіс" Міністерства
оборони України про поновлення на
роботі, виплаті середньомісячної
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що з
02.03.2013 року працював на посаді радника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс» Міністерства оборони
України. 24.09.2013 року відповідачем
видано наказ, яким його звільнено за
ч.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без
поважних причин. Вказує, що підставою
для перевірки наявності позивача на
робочому місці стали доповідні
записки, якими зафіксовано відсутність
реєстрації позивача в журналі
реєстрації та вибуття працівників.
Оскільки такий порядок регулюється
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, який не був доведений
позивачу, хоча це є обов'язком власника,
вважає такий наказ незаконним і таким,
що підлягає скасуванню. Посилався на
те, що документи, які стали підставою
для звільнення, а саме, акти про
відсутність на роботі та доповідні
записки від 19, 20, 23 вересня 2013 року є
фіктивно оформленими, про що зазначив в
письмовому поясненні від 10.06.2014 року.
Враховуючи вищевикладене, просив
визнати незаконним та скасувати наказ
№203-к від 24.09.2013 року про звільнення,
поновити його на посаді радника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс» з 24.09.2013 року,
стягнути з відповідача
середньомісячну заробітну плату за час
вимушеного прогулу та 75 000 грн. на
відшкодування завданої моральної
шкоди.

Рішенням Корольовського районного
суду від 11 червня 2014 року відмовлено
ОСОБА_2 в задоволенні позову. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь концерну
"Техвоєнсервіс" Міністерства оборони
України понесені судові витрати у
розмірі 1218 грн.

Ухвалою Корольовського районного
суду від 26 червня 2014 року виправлено
описку щодо розміру стягнутих судових
витрат з 1218 грн. на 150 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, на
підставі заяви від 02.04.2013 року та наказу
від 02.04.2013 року № 64 ОСОБА_2 прийнято на
посаду радника генерального директора
концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства
оборони України.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Згідно п.6.2 правил внутрішнього
трудового розпорядку концерну
"Техвоєнсервіс", до початку роботи
кожний працівник повинен відмітити
свій прихід на роботу, а по закінченню
робочого дня - вихід з роботи в
порядку, який встановлений в концерні.
Робочий час працівників концерну
починається після їх відмітки на
прохідній.

Матеріалам справи встановлено, що 19, 20
та 23 вересня 2014 року позивач був
відсутній на робочому місці протягом
робочого дня.

Вказані обставини підтверджуються
актами про відсутність на робочому
місці, підписаними працівниками
концерну, доповідними записками
начальника служби
матеріально-технічного забезпечення -
коменданта Тригуба В.І. на ім'я в.о.
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс» Кужавського М.М., якими
зафіксовано відсутність реєстрації
ОСОБА_2 в книзі прибуття та вибуття з
роботи працівників концерну, табелем
обліку робочого часу.

Згідно наказу Генерального диктора
концерну «Техвоєнсервіс» від 24.09.2013
року ОСОБА_2 звільнено з посади з
24.09.2013 року за прогули без поважних
причин згідно п.4 ст.40 КзпП України.

Звільнення позивача з роботи
відбулося без згоди первинної
профспілкової організації концерну
„Техвоєнсервіс", оскільки ОСОБА_2 у 2013
році не перебував на обліку у
первинній профспілковій організації
відповідача.

В матеріалах справи міститься заява
ОСОБА_2 про надання йому щорічної
відпусти з 09 вересня по 02 жовтня 2013
року. Така заява відповідачем не була
розглянута та відпустка ОСОБА_2 не
надавалася. Так, в табелі обліку
робочого часу період з 02 вересня 2013
року по 18 вересня 2013 року зазначений
робочими днями.

Виходячи з встановлених обставин
справи суд дійшов правильного
висновку, що звільнення ОСОБА_2
проведено у відповідності до вимог
діючого трудового законодавства,
підстави для визнання звільнення
незаконним, зазначені позивачем у
позовній заяві, не знайшли свого
підтвердження в ході судового
розгляду. Звільнення останнього з
роботи відповідачем проведене з
дотриманням трудового законодавства.

Крім того, оскільки звільнення ОСОБА_2
проведено у відповідності до вимог
діючого трудового законодавства, то
підстави для відшкодування моральної
шкоди також відсутні.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову, дійшов
вказаного висновку при повному,
всебічному та об'єктивному з'ясуванні
обставин справи, прав і обов'язків
сторін у даних правовідносинах,
перевірив належним чином доводи
сторін, з'ясував характер та суть
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються, дав належну
правову оцінку зібраним у справі
доказам.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 11 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді