Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/3895/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Шандри М.М.,

за
секретаря Данилик І.І.,

з участю
представника апелянта - Стегнія А.В.,

ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області на заочне рішення
Галицького районного суду м. Львова від
08 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Личаківського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, Головного управління юстиції
у Львівській області, третя особа -
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області про відшкодування
шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 08 квітня 2014 року
вищезазначений позов задоволено.

Суд стягнув з державного бюджету
України через Головне Управління
Казначейства у Львівській області на
користь ОСОБА_3 10944 гривні 75 копійок.

Суд стягнув солідарно з державного
бюджету України на користь ОСОБА_3 51
гривню судового збору.

Заочне рішення суду оскаржила третя
особа - Головне управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що заочне рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції, ухвалюючи заочне рішення
про стягнення суми 10944 гривні 75 копійок
заподіяної шкоди з державного бюджету
України через третю особу - Головне
управління Державної казначейської
служби України у Львівській області,
безпідставно вирішив, що суму належить
стягувати через третю особу.

Апелянт стверджує, що відповідальність
перед позивачем може наступати тільки
у відповідача, а не у третьої особи,
оскільки процесуальним законом не
визначено відповідальність третіх
осіб у судовому спорі перед позивачем.

Апелянт просить заочне рішення суду
першої інстанції скасувати, прийняти
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог до
Головного Управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційну скаргу необхідно частково
задовольнити, виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що рішенням
Личаківського районного суду м. Львова
(а.с. 38) від 01 лютого 2008 року позов ОСОБА_3
до ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7
про стягнення заподіяної матеріальної
шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 в
користь ОСОБА_3 заподіяну матеріальну
шкоду в розмірі 7597, 67 гривень та
державне мито в сумі 76 гривень.

Підставою звернення до суду позивача
стало те, що до теперішнього часу
вищезазначене рішення суду не
виконано.

Ухвалою Личаківського районного суду
м. Львова від 30 листопада 2010 року (а.с. 41)
визнано неправомірною та скасовано
постанову державного виконавця
Личаківського ВДВС Львівського МУЮ
Марків П.І. ВП № 7710131 від 25.06.2009 року про
повернення стягувачеві виконавчого
документа № 2-52/10 про стягнення з ОСОБА_8
на користь ОСОБА_3 відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 7597, 67
гривень та державного мита в розмірі 76
гривень. Зобов'язано Личаківський ВДВС
Львівського МУЮ поновити виконавче
провадження та прийняти до виконання
виконавчий документ.

Постановою державного виконавця
Личаківського ВДВС Львівського МУЮ
Паламара Я. В. від 17 грудня 2012 року
відновлено виконавче провадження з
виконання виконавчого листа № 2-52/10,
виданого 22 квітня 2008 року Личаківським
районним судом м. Львова про стягнення
з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 7597 гривень 67
копійок на відшкодування майнової
шкоди та державного мита у розмірі 76
гривень (а.с. 94).

Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне
рішення, виходив з того, що
бездіяльністю державного виконавця
Личаківського ВДВС Львівського МУЮ,
яка полягала у невжитті заходів до
виконання рішення суду у спосіб,
передбачений Законом України «Про
виконавче провадження», спричинено
позивачу матеріальну шкоду в розмірі
не стягнутої суми з ОСОБА_8 з
урахуванням індексу інфляції.

В силу ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовуються
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
№202/98-ВР, шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у
справі № 1-36/2001, Україна згідно з
Конституцією України, є правовою
державою (ст. 1), а людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються
найвищою соціальною цінністю (ст. 3).
Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, і саме держава
відповідає перед людиною за свою
діяльність, а утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави (ст. 3). Цей
обов'язок держави конкретизується в
ряді статей Конституції України. В
Основному Законі держави
розмежовуються такі поняття, як
держава, органи державної влади,
посадові і службові особи (ст.ст. 3,5, 6, 13,
55, 56, 62 та ін.). Матеріальна та моральна
шкода, завдана громадянам незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується за
рахунок держави (стаття 56 Конституції
України).

Ураховуючи вищезазначене, колегія
суддів доходить висновку, що оскільки
за заподіяну шкоду має відповідати
держава Україна, тому співвідповідачем
у зазначеному позові необхідно
залучати Державну казначейську службу
України.

Суд першої інстанції не звернув увагу
при розгляді заявленого позову на
суб'єктний склад осіб, які були
зазначені позивачем при подачі позову
до суду.

Крім того, ухвалюючи рішення і
зобов'язуючи третю особу провести
виплати за рахунок державного бюджету,
суд першої інстанції не звернув увагу
на те, що за заявленими позовами
відповідальність може наступати
виключно у відповідача, оскільки
відповідно до ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач і відповідач. Позивачем і
відповідачем можуть бути фізичні і
юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України,
державу представляють відповідні
органи державної влади в межах їх
компетенції через свого представника.

Виходячи з положень
Цивільно-процесуального Кодексу
України, апеляційна інстанція
позбавлена можливості зробити
належний правовий висновок щодо
підставності та обґрунтованості
заявленого позову ОСОБА_3, оскільки
позов заявлений до неналежних
відповідачів, а діючими нормами
зазначеного Кодексу не передбачено на
стадії апеляційного розгляду справи
можливості вирішувати питання зміни
суб'єктного складу осіб.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За наведених вище обставин,
апеляційний суд доходить висновку, що
заочне рішення суду першої інстанції в
силу ст.309 ЦПК України залишатись в
законній силі не може, тому його
належить скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст. 303, п. 2, п.3 ч.1 ст. 307, ст. 309,
ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної казначейської
служби України у Львівській області
задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 08 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Мельничук О.Я.

Шандра М.М.