Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Кременчуцького
міжрайонного екологічного прокурора в
інтересах Державної екологічної
інспекції у Черкаській області,
Державної інспекції сільського
господарства України до Черкаської
міської ради, ОСОБА_3, третя особа -
Головне управління Держземагенства у
Черкаській області, про визнання
незаконним та скасування рішення
органу місцевого самоврядування,
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, за касаційною
скаргою заступника Дніпровського
екологічного прокурора м.
Києва на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від
01 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 17 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року Кременчуцький
міжрайонний екологічний прокурор в
інтересах Державної екологічної
інспекції у Черкаській області,
Державної інспекції сільського
господарства України звернувся до суду
із зазначеним позовом, посилаючись на
те, що в результаті проведення
перевірки додержання вимог земельного
та природоохоронного законодавства
при наданні ОСОБА_3 земельної ділянки в
користування установлено, що до
Черкаської міської ради не надходило
звернення ОСОБА_3 стосовно
надання йому в користування земельної
ділянки, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, відповідне рішення Черкаською
міською радою не приймалось, проект
відведення земельної ділянки не
розроблявся, обов'язкова експертиза
землевпорядної документації не
проводилась. Однак, згідно з рішенням
Черкаської міської ради від 13 жовтня 2009
року № 5-169 ОСОБА_3 передано в оренду
строком на 49 років для індивідуального
дачного будівництва земельну ділянку
площею 498 кв. м, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Крім того, на підставі
зазначеного рішення органу місцевого
самоврядування 30 грудня 2009 року між
Черкаською міською радою і ОСОБА_3
укладено договір оренди землі. На думку
позивача спірна земельна ділянка
передана у користування ОСОБА_3 з
порушенням вимог чинного
законодавства. Ураховуючи викладене,
Кременчуцький міжрайонний екологічний
прокурор просив позов задовольнити.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Соснівського
районного суду м. Черкаси від
01 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 17 січня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
Дніпровського екологічного прокурора
м. Києва просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_3 реалізував
своє право на отримання земельної
ділянки в користування шляхом подання
до Черкаської міської ради заяви, а
остання розглянула звернення заявника
і прийняла рішення в межах своїх
повноважень та згідно з вимогами
чинного законодавства. Доводи позивача
щодо змінення радою цільового
призначення спірної земельної ділянки,
а також передання її в користування без
розроблення проекту відведення
земельної ділянки є необґрунтованими,
оскільки цільове призначення спірної
земельної ділянки не змінювалось, а її
межі - визначені й встановлені в натурі
(на місцевості), а також присвоєні
відповідні кадастрові номери.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 02 червня 2009 року ОСОБА_3
звернувся до Черкаської міської ради з
заявою про надання йому безоплатно у
власність земельної ділянки в розмірі
450 кв. м для індивідуального дачного
будівництва, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Черкаської міської
ради від 04 червня 2009 року «Про надання
дозволу на розробку проекту відведення
земельних ділянок громадянам (ОСОБА_4
та інші)» ОСОБА_3 надано дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки площею 1 000 кв.м безоплатно у
власність для індивідуального дачного
будівництва та з метою зміни цільового
призначення земельної ділянки з земель
водного фонду на землі рекреації (а.с.
10).

На підставі рішення Черкаської міської
ради від 13 жовтня 2009 року «Про передачу
громадянам земельних ділянок у
власність та в оренду (ОСОБА_3 та інші)»
передано ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 498 кв.м в оренду на 49
років для індивідуального дачного
будівництва (короткочасний пункт
відпочинку та споруд
риболовецько-мисливського
використання), яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. За основним цільовим
призначенням земельні ділянки
віднесено до категорії земель житлової
та громадської забудови.

30 грудня 2009 року між Черкаською міською
радою і ОСОБА_3 укладено договір оренди
землі, за умовами якого Черкаська
міська рада надала, а ОСОБА_3 прийняв в
строкове платне користування земельну
ділянку площею 498 кв.м, що за цільовим
призначенням відноситься до категорії
земель житлової і громадської
забудови, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

В листі начальника управління
планування та архітектури
департаменту архітектури, будівництва
та землеустрою від 27 листопада 2009 року
№ 2061/14 зазначено, що надана ОСОБА_3
земельна ділянка має наявні обмеження
та обтяження землекористування,
пов'язані із розташуванням цієї
ділянки в межах земель водного фонду
(а.с. 14).

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, й віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями ч. 2 ст. 3 Водного кодексу
України (далі - ВК України) (у редакції,
яка була чинною на момент виникнення
правовідносин) визначено, що до водного
фонду України належать: поверхневі
води: природні водойми (озера), водотоки
(річки, струмки), штучні водойми
(водосховища, ставки) і канали; інші
водні об'єкти; підземні води та джерела;
внутрішні морські води та
територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК
України та ст. 4 ВК України до земель
водного фонду належать землі, зайняті
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами.

За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88
ВК України вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3
гектари - 25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України у межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 05 листопада 2004
року № 434 (далі - Порядок № 434) у разі
відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених ст. 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 08 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них» (далі -
Постанова, Порядок № 486 відповідно), з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( пункт «г» ч. 3
ст. 83 ЗК України).

Положеннями ст. 59 ЗК України
передбачено, що землі водного фонду
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України)

Отже, за змістом зазначених норм права
землі під водними об'єктами
загальнодержавного значення, зокрема
зайняті поверхневими водами:
водотоками (річки, струмки), штучні
водойми (водосховища, ставки) і канали;
іншими водними об'єктами; підземними
водами та джерела; внутрішніми
морськими водами та територіальним
морем, як землі зайняті водним фондом
України, а також прибережні захисні
смуги вздовж річок (у тому числі
струмків та потічків), морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм не
могли передаватись у власність
громадян, оскільки є землями водного
фонду України.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ВК України у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Відповідно до п. 5 Порядку № 486 розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативно
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови
№ 486 розмір та межі прибережних
захисних смуг встановлювались за
проектами землеустрою (термін та зміст
за статтями 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених ст. 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року № 6-16цс14 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, не надав оцінки, що хоча і
відсутня землевпорядна документація, а
також не встановлені у натурі межі щодо
прибережних захисних смуг, їх
нормативні розміри, встановлені ст. 88
ВК України та порядком № 486, повинні
бути збережені і дотримані, зазначаючи,
що спірна земельна ділянка не належить
до водного фонду України, суд не надав
належної оцінки тому, що Черкаська
міська рада при прийнятті рішення, яким
надано дозвіл ОСОБА_3 на
розробку проекту відведення земельної
ділянки, а також управління планування
та архітектури департаменту
архітектури, будівництва та
землеустрою зазначали, що земельна
ділянка відноситься до земель водного
фонду України, крім того, суд не
з'ясував розміру земельної ділянки, яка
належить до земель водного фонду
України, і яка її частина передана в
користування ОСОБА_3

Крім того, зміна цільового призначення
земельних ділянок приватної власності
здійснюється за ініціативою власників
земельних ділянок у порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України; щодо земельних ділянок,
розташованих у межах населеного
пункту, - сільською, селищною, міською
радою; щодо земельних ділянок,
розташованих за межами населених
пунктів, - районною державною
адміністрацією (ч. 3 ст. 20 ЗК України, в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин).

Відповідно до п. «д» ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про землеустрій» одним з
видів документації із землеустрою є
проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок.

У п. 2 Порядку зміни цільового
призначення земель, які перебувають у
власності громадян або юридичних осіб,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 11 квітня 2002 року
№ 502, встановлено, що зміна цільового
призначення земельної ділянки
проводиться за поданням заяви
(клопотання) її власника до сільської,
селищної, міської ради, якщо земельна
ділянка розташована в межах населеного
пункту або районної державної
адміністрації, якщо земельна ділянка
розташована за межами населеного
пункту.

Орган, до якого надійшла заява
(клопотання), розглядає її та за
наслідками розгляду надає згоду на
розробку проекту землеустрою щодо
зміни цільового призначення земельної
ділянки.

Проект землеустрою щодо зміни
цільового призначення земельної
ділянки розробляється особами, які
мають ліцензію на проведення робіт із
землеустрою на підставі договору із
заявником та погоджується із органом
земельних ресурсів, органом
містобудування та архітектури, органом
охорони культурної спадщини,
природоохоронним органом,
санітарно-епідеміологічним органом.
Проект разом із позитивним висновком
державної експертизи документації із
землеустрою подається до органу
місцевого самоврядування на розгляд,
який в подальшому приймає рішення про
зміну цільового призначення земельної
ділянки.

Зазначаючи, що на час вирішення питання
про передачу ОСОБА_3 в користування
земельної ділянки, вона відносилась до
міських земель не наданих у власність
чи користування, тому Черкаська міська
рада спірним рішенням віднесла її до
категорії - землі житлової та
громадської забудови, що відповідає
вимогам ст. 20 ЗК України, суд першої
інстанції не звернув уваги, що
встановлення цільового призначення
земельної ділянки, а також його зміна
відбувається згідно з вимогами діючого
законодавства; не з'ясував дотримання
Черкаською міською радою порядку
встановлення цільового призначення
землі; не надав належної оцінки доводам
позивача, що спірна земельна ділянка
належить до водного фонду України; не
надав оцінки, що в даному випадку
необхідно було розробити проект
землеустрою, який не розроблявся, а не
технічну документацію.

Отже, суд першої інстанції не встановив
характеру спірних правовідносин та
норми права, які підлягають
застосуванню, не з'ясував всі обставини
справи, не дослідив всі докази та не
надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
м. Києва задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 01 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 17 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська