ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І., Парінової І.К., Карпенко
С.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» про
захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
нікчемним та застосування наслідків
нікчемного правочину, за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» (далі - ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс») на рішення
Світловодського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 24 липня 2013
року та рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 вересня
2013 року,

в с т а н о в и л
а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 22 березня 2013 року
між ним та ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» укладено договір,
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язувався надати позивачу
послуги, спрямовані на придбання
транспортного засобу - трактора МТЗ
82.1.26 на суму 171 000 грн через
організовану відповідачем програму
«АвтоФінанс». Зазначав, що у
відповідача відсутня ліцензія для
надання будь-яких фінансових послуг з
залученням фінансових активів від
фізичних осіб, договір лізингу
нотаріально не посвідчений,
діяльність, якою займається відповідач
є нечесною підприємницькою практикою,
такою, що вводить споживачів в оману,
тому укладений договір не відповідає
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів», ст. 220 ЦК України та є
нікчемним. З огляду на зазначене,
просив стягнути з
ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» на його користь
грошові кошти в розмірі 17
100 грн, сплачені на виконання умов
нікчемного договору як комісія за
організацію договору.

Рішенням Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 24 липня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано нікчемним договір фінансового
лізингу від 22 березня 2013 року №
008385, укладений між ТОВ «ЛК «АвтоФінанс»
та ОСОБА_6

Стягнуто з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» на
користь ОСОБА_6 кошти в сумі 17 100 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 вересня
2013 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» задоволено частково,
рішення суду першої інстанції в
частині визнання договору фінансового
лізингу нікчемним скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» просить скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити у повному
обсязі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції, виходив із того,
що оспорюваний договір є нікчемним з
підстав, визначених положеннями ч. 1, п. 5
ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», як такий,
що укладений із застосуванням нечесної
підприємницької практики та з підстав,
визначених ч.1 ст. 220 ЦК
України, так як він нотаріально не
посвідчений та відповідно до ч. 1 ст. 216
ЦК України поклав на ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» обов'язок з повернення
ОСОБА_6 грошових коштів, отриманих за
оспорюваним договором.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання договору
фінансового лізингу нікчемним та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в цій частині, апеляційний суд
виходив з того, що оспорюваний договір
є нікчемним, внаслідок того, що його
недійсність передбачена законом, а
тому визнання цього правочину
недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст.
215 ЦК України).

З такими висновками судів попередніх
інстанцій погодитися не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 22 березня 2013 року
ОСОБА_6 уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс»
договір № 008385 фінансового лізингу
(далі - договір) з додатками. Відповідно
до п. 1.3 договору лізингодавець бере на
себе зобов'язання придбати у власність
предмет лізингу - трактор МТЗ-82.1.26,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, загальною вартістю 171 000 грн
та передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Предмет лізингу є власністю
лізингодавця (п. 1.5 договору) та
придбається ним на своє ім'я за
договором купівлі-продажу у продавця
транспортного засобу ( п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачу
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору,
платежами визначеними в додатку № 1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

22 березня 2013 року ОСОБА_6 сплатив ТОВ
«ЛК «АвтоФінанс» 17 100 грн, як комісію за
організацію договору (а.с. 14).

Законом України від 2 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 9
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено п. 111 , відповідно
до якого до фінансових послуг
віднесено послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі - Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 9 жовтня 2012 року
№ 1676 «Про затвердження
Ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах») (далі - Ліцензійні
умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Відповідно до додатку №2 договору
«Автоплан» - це торговельна марка, що
зареєстрована у відповідності з
законодавством України та
використовується для позначення
послуг АІСЕ з адміністрування системи
придбання автомобілів в групах. Кожна
укладена угода включається в групу,
кожній сформованій групі надається
порядковий номер, кожному учаснику
системи - його порядковий номер в
групі. Після формування групи
учасників залучення інших учасників не
відбувається.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності «пірамідальної
схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

За таких обставин, висновок суду
апеляційної інстанції про нікчемність
договору через невідповідність
укладеного договору Закону України
«Про захист прав споживачів» є
необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у справі за
позовом про визнання угоди недійсною,
відшкодування майнової та моральної
шкоди, яка, відповідно до положень
статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Відповідно до п 7. постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 6 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Суди попередніх інстанцій, вказані
вимоги не врахували та належним чином
не з'ясували передбачені ЦК України
підстави позовних вимог, з яких позивач
просить визнати недійсним договір
фінансового лізингу, що є порушенням
норм процесуального права і
унеможливило встановлення предмету
судового розгляду і фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити
частково.

Рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 24 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Кіровоградської
області від 11 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К.
Парінова О.В. ПоповичСудді:В.І. Амелін