Справа № 367/1263/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/4219/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів
Кулішенко Ю.М., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк
М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора м.
Ірпеня Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 08 травня 2014 року у справі за
позовом прокурора м. Ірпеня Київської
області до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третя особа Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року позивач прокурор м.
Ірпеня Київської області звернувся до
суду із позовом в інтересах держави про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку, посилаючись на те, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року № 2031/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га. для вказаних цілей; на підставі
даного рішення видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 903364 (кадастровий номер
:01:042:0060) для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Рішення прийнято, а державний акт
видано з порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки земельна
ділянка знаходиться за межами сел.
Коцюбинське, земельну ділянку передано
за рахунок земель, що перебувають у
постійному користуванні
Святошинського лісопаркового
господарства. В подальшому на підставі
договору купівлі-продажу від 22 липня 2009
року № 718 земельну ділянку придбав
ОСОБА_2, на державному акті про право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_1 зроблено відмітку про перехід
права власності на спірну земельну
ділянку до ОСОБА_2 З огляду на викладене
просив визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року, державний акт серії ЯЖ
№ 903364, виданий на ім'я ОСОБА_1 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2 та скасувати його державну
реєстрацію; визнати право власності
держави на земельну ділянку пл. 0,15 га.,
кадастровий номер :01:042:0060.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 08 травня 2014 року
позов прокурора м. Ірпеня Київської
області частково задоволено, визнано
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради, в решті позову
відмовлено.

Позивач прокурор м. Ірпеня Київської
області подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 08 травня 2014 року
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог та ухвалити нове
рішення про задоволення позову
прокурора; змінити мотивувальну
частину рішення, виключивши положення
про те, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки, укладений 22 липня 2009
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не є
нікчемним, замінивши положеннями про
нікчемність вказаного договору.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що
Коцюбинською селищною радою
оспорюване рішення прийнято з
порушенням вимог п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
оскільки селищна рада розпорядилася
земельною ділянкою, яка розташована за
межами смт. Коцюбинське, а тому дане
рішення має бути визнані недійсним.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що рішенням Коцюбинської
селищної ради від 25 грудня 2008 року №
2031/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки пл. 0,15 га.

На підставі даного рішення ОСОБА_1
видано державний акт серії ЯЖ № 903364 на
право власності на земельну ділянку пл.
0,15 га. із кадастровим номером
:01:042:0060 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2011 року за позовом Київської
міської ради до Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового і
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради Київської області,
Коцюбинської селищної ради Київської
області, за участю прокуратури м. Києва,
треті особи Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», КП «Обласний лісгосп»,
Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними і їх
скасування, зобов'язання вчинити певні
дії, встановлено наступне:

пунктом 3 Рішення №689/22-5 Коцюбинської
селищної ради Київської області «Про
перспективний план розвитку смт.
Коцюбинське» не визначались межі
селища Коцюбинське, а Коцюбинська
селищна рада фактично виконувала
вимоги статті 173 Земельного кодексу
України щодо реалізації процедури
встановлення межі селища, а тому
відповідач діяв в межах повноважень
визначених законом;

судами неодноразово встановлювалось,
що на момент ухвалення спірних рішень
Генерального плану селища Коцюбинське
не було, як і чітко визначених меж
селища, а статус останнього
сформований на підставі Указу Президії
Верховної Раді Міністрів від 11 лютого
1941 року;

рішення про межі міста Києва Київською
міською радою приймались в
односторонньому порядку без
узгодження меж з Київською областю, що
є порушенням нині діючого
законодавства у цій галузі;

станом на вересень 2008 року облік земель
Коцюбинської селищної ради у відділі
земельних ресурсів не вівся,
інформація про склад земель була
відсутня, як землі лісогосподарського
призначення вище зазначені землі не
обліковувались;

відсутні документи та відповідні
схеми, якими були б чітко визначені
межі між містом та селищем Коцюбинське;

в розмежуванні районів міста межі між
Святошинським районом міста Києва та
смт. Коцюбинське не існує;

землі Ірпінського регіону, на які
розповсюджувалась дія Рішення №689/22-5, у
будь-які роки не відносились до земель
лісогосподарського призначення.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 23 листопада 2009
року за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
в особі Київської обласної ради,
Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради Київської області, треті
особи: Відділ Держкомзему у м. Ірпені
Київської області, виконавчий комітет
Ірпінської міської ради Київської
області, про визнання незаконними та
скасування рішення Коцюбинської
селищної ради від 28 жовтня 2008 року №
711/23-5, п.3 рішення Коцюбинської селищної
ради від 25 вересня 2008 року № 689/22-5
встановлено, що прокурором не надано
суду доказів того, що рішенням № 689/22-5
Коцюбинська селищна рада встановила
межі селища.

29 квітня 2010 року Коцюбинською селищною
радою прийнято рішення № 75 «Про
погодження проекту формування і
встановлення меж Коцюбинської
селищної ради та межі смт. Коцюбинське
Київської області та впорядкування
питань землекористування», відповідно
до п. 1 якого селищному голові доручено
укласти договір на розробку проекту
землеустрою щодо встановлення межі
селища Коцюбинське, який після
погодження Коцюбинською селищною
радою направити на затвердження до
Київської обласної ради, а після
затвердження проекту Київською
обласною радою - отримати державний акт
про межі селища Коцюбинське. П. 2
рішення передбачено, що до моменту
затвердження проекту встановлення
межі при вирішенні питань
адміністративно-територіального
устрою та землеустрою необхідно
керуватися межами селища Коцюбинське
пл. 4065 га., які встановлені Указом
Президії Верховної Ради Української
РСР від 11 лютого 1941 року з урахуванням
рішення Коцюбинської селищної ради від
06 листопада 2009 року № 170.

15 вересня 2010 року рішенням
Коцюбинської селищної ради № 153
затверджено Генеральний план селища
Коцюбинське Київської області,
відповідно до якого загальна площа
селища становить 4065 га.

Згідно листа відділу Держкомзему у м.
Ірпінь Київської області № 01-02/44-1 від 18
січня 2013 року, державна статистична
звітність (форма 6-зем) по смт.
Коцюбинське в період з 01 січня 2008 року
по 31 грудня 2008 року не велася. Відділ з 01
січня 2009 року почав вносити дані по
формі 6-зем по смт. Коцюбинське. Землі
запасу по смт. Коцюбинське в період з 01
січня 2008 року по 31 грудня 2008 року не
обліковувалися.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою і відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України, межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Ст. 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи вищезазначені вимоги
закону та ту обставину, що земельна
ділянка, яка є предметом оспорюваного
рішення, розташована поза межами
населеного пункту - смт. Коцюбинське,
оскільки на момент прийняття спірного
рішення від 25 грудня 2008 року № 2031/25-5
межі смт. Коцюбинське у передбаченому
законом порядку не були визначені та
встановлені, суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 2031/25-5, як такого, що не
відповідає положенням п.12 Перехідних
положень та ст. 12 ЗК України.

В даній частині рішення суду ніким не
оскаржується.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
даного спору по суті суд першої
інстанції обґрунтовано не прийняв до
уваги рішення Коцюбинської селищної
ради від 29 квітня 2010 року № 75, від 15
вересня 2010 року № 153 та від 06 листопада
2009 року, № 170, оскільки вони прийняті
після прийняття оспорюваного рішення і
обставини, які ними підтверджуються, не
існували на момент прийняття спірного
рішення.

Також колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачем
не пропущений строк для подачі позову
до суду, оскільки пунктом 5 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства», який набрав
чинності з 15 січня 2012 року, встановлено,
що позов про визнання незаконним
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, яким порушено право
власності або інше речове право особи,
може бути подано протягом трьох років з
дня набрання чинності цим Законом.

Оцінюючи правильність висновків суду в
частині відмови у визнанні недійсним
виданого на ім'я ОСОБА_1 із відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_2
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 903364 та
скасування його державної реєстрації,
колегія суддів виходить із наступного.

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки № 718 від 22 липня 2009
року земельну ділянку площею 0,1500 га по
АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_2 На державному
акті на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 903364, виданому на ім'я
ОСОБА_1, зроблено відмітку про перехід
права власності на спірну земельну
ділянку до ОСОБА_2

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81, ст. 131
ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки в тому
числі на підставі придбання за
договорами купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами. Укладення таких угод
здійснюється відповідно до Цивільного
кодексу України з урахуванням вимог
цього Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом. При
набутті права власності на земельну
ділянку на підставі документів,
визначених частиною другою цієї
статті, державний акт на право
власності на земельну ділянку, що
відчужується, долучається до
документа, на підставі якого відбувся
перехід права власності на земельну
ділянку, в кожному такому випадку
відчуження земельної ділянки. На
державному акті про право власності на
земельну ділянку нотаріус, який
посвідчує (видає) документ, та орган,
який здійснює державну реєстрацію прав
на нерухоме майно та їх обмежень,
роблять відмітку про відчуження
земельної ділянки із зазначенням
документа, на підставі якого відбулося
відчуження. Орган, який здійснює
реєстрацію прав на нерухоме майно та їх
обмежень, робить відмітку про
реєстрацію прав на земельну ділянку на
підставі документа про її відчуження,
складеного та посвідченого в порядку,
встановленому законом. Відчуження
частини земельної ділянки з виділенням
її в окрему земельну ділянку
здійснюється після отримання її
власником державного акта, що
посвідчує право власності на
сформовану нову земельну ділянку.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом пред'явлення позову про
визнання угоди недійсною.

Відмовляючи в задоволенні вимог
прокурора в цій частині, суд виходив з
того, що без встановлення судом
недійсності (невідповідності вимогам
закону) правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку
необґрунтованим, та дійшов правильного
висновку про необґрунтованість
посилань прокурора на нікчемність
договору купівлі-продажу від 22 липня 2009
року, оскільки прокурор не надав
доказів, що даний правочин порушує
публічний порядок, як такий, що
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

Крім того, колегія суддів враховує, що
правовою підставою відмітки на
державному акті про перехід права
власності до ОСОБА_2 є договір
купівлі-продажу від 22 липня 2009 року.
Відповідно без вирішення питання щодо
правомірності набуття відповідачем
права на спірну ділянку за
цивільно-правовою угодою, як це
передбачає п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту, відмітка про перехід
права власності на якому здійснена на
підставі цієї угоди або який був
виданий на підставі цієї угоди,
відсутні.

За таких обставин з огляду на те, що
відповідач ОСОБА_2 набув права
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу,
який не визнано судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів погоджується
із висновком суду першої інстанції, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку на
підставі вказаних договорів з підстав,
вказаних прокурором у позові.

Крім того, оскільки на державному акті
ОСОБА_1, зроблено відмітку від про
перехід права власності на спірну
земельну ділянку до ОСОБА_2, вказаний
державний акт був реалізований як
правопосвідчувальний документ ОСОБА_1
і набув статусу правопосвідчувального
документа іншого відповідача, а тому не
може бути скасований також із цих
підстав.

Доводи прокурора в суді апеляційної
інстанції про те, що визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку вважається окремим
способом захисту порушених прав і не
пов'язане із вирішенням питання про
правомірність набуття особою права
власності на земельну ділянку,
необґрунтовані.

Такі доводи суперечать вимогам закону,
зокрема ст. 328 ЦК України, згідно якої
право власності набувається на
підставах, не заборонених законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого такий акт
виданий.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора м. Ірпеня
Київської області відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 08 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Кулішенко Ю.М.

Яворський М.А.