22-ц/775/1070/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Гноєвой С.С.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
е м У к р а ї н и
15 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока
суддів - Баркової
Л.Л., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі - Бєльченко
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
нерухомого майна об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, визнання
права власності на нерухоме майно, за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 червня 2014 року,-
26 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з даним позовом до суду, який в
подальшому уточнила та в остаточній
редакції позову просила визнати
дійсним договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,00
кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, укладений
на універсальній товарній біржі 25.01.2002
р. за №647, визнати зазначену квартиру
об'єктом спільної сумісної власністю
подружжя, визнати за нею та за
відповідачем право власності на 1/2
частину спірної квартири за кожним.
В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що вона з
відповідачем перебуває в шлюбі з 21.06.1997
року, від якого вони мають двох дітей:
доньку ОСОБА_4, 1998 року народження, та
сина ОСОБА_5, 2009 року народження. З
вересня 2012 року вона з відповідачем
однією сім'єю не проживають, спільного
господарства не ведуть. Діти
знаходяться на її утриманні. За час
шлюбу за спільні кошти по біржовому
контракту №647 від 25.01.2002 р. придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Оскільки
квартира придбана в період шлюбу, вона
має право на 1/2 частину вказаного майна,
але домовленості про добровільний
розподіл спільно нажитого майна
подружжя вони з відповідачем не
досягли, тому просила позов
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 10 червня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі-продажу
(біржового контракту) №647 від 25 січня 2002
року квартири АДРЕСА_1 дійсним,
визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права власності по ? частині
квартири задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Визнано за
ОСОБА_2 право власності на 12 частину
квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції в частині задоволення
позову, відповідач ОСОБА_6 в
апеляційній скарзі просить в цій
частині скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права,
необґрунтованість рішення, неповну та
невірну оцінку доказів.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, про час та місце судового
засідання була повідомлена належним
чином, що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення судового
виклику та телефонограмою,
зареєстрованою у встановленому
порядку в журналі телефонограм за №1712,
витяг з якого додано до справи.
Відповідачка подала до суду письмову
заяву про розгляд справи у її
відсутності. Тому, виходячи з положень
ст.305 ЦПК України, колегія суддів дійшла
до висновку про розгляд справи у її
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_6, який доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду в частині задоволення
позову скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволені позову, заперечення
позивачки ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін, перевіривши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у
п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду
України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку», у разі
якщо апеляційна скарга подана на
рішення щодо частини вирішених вимог,
суд апеляційної інстанції відповідно
до принципу диспозитивності не має
права робити висновки щодо не
оскаржуваної частини рішення ні в
мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення.

Як вбачається зі справи, відповідач
ОСОБА_6 оскаржує рішення суду в частині
задоволення позову, тобто, в частині
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя та визнання за
позивачкою права власності на ? частину
квартири. Рішення суду в частині
відмови в задоволенні позову про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним ніким не оскаржується.

Тому, переглядаючи справу відповідно
до вимог ст.303 ЦПК України в межах
апеляційного оскарження, апеляційний
суд перевіряє рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позову, а в частині відмови в
задоволенні позову рішення суду не
переглядає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов та
визнаючи спірну квартиру спільним
майном подружжя і право власності
позивачки на ? частину квартири, суд
першої інстанції виходив з того, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім'я
відповідача за договором
купівлі-продажу від 25.01.2002 року в період
зареєстрованого шлюбу сторін, тому є
спільною власністю подружжя.
Враховуючи те, що відповідач не надав
доказів на підтвердження своїх доводів
про те, що спірну квартиру він придбав
за свої особисті кошти, виручені від
продажу належних йому на праві
особистої власності, як придбаних до
шлюбу, автомобіля та іншої квартири, а
тому спірна квартира є його особистою
власністю, суд першої інстанції дійшов
до висновку про часткове задоволення
позову та визнав спірну квартиру
спільною власністю подружжя і визнав
за позивачкою право власності на ?
частину квартири, оскільки
домовленості між сторонами щодо іншого
визначення часток у спільному майні не
було.

З такими висновками суду колегія
суддів не може не погодитись.

Згідно з положеннями ст.16 Закону
України «Про власність», чинного на
період виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.24 цього Кодексу майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них. Кожний з
подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Аналогічні положення передбачені
ст.ст.57,60 СК України, чинного з 01.01.2004
року.

Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб
та сім'ю України, ч.1,3 ст.70 СК України у
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними.
Суд може відступити від засад рівності
часток подружжя, враховуючи інтереси
неповнолітніх дітей.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи та не оспорюється
сторонами, що з 21 червня 1997 року сторони
перебувають у шлюбі, зареєстрованому
Відділом реєстрації актів
громадського стану Приморської
районної адміністрації міста
Маріуполя. Мають двох неповнолітніх
дітей - доньку ОСОБА_4, 1998 року
народження, та сина ОСОБА_8, 2009 року
народження. Шлюб не розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу
(біржового контракту № 647), укладеного 25
січня 2002 року на Універсальній
товарній біржі «Гарант-Україна» між
продавцем - ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_6,
останній придбав квартиру АДРЕСА_1 за
15446 гривень (а.с.9).

На підставі даного договору 30.01.2002 року
у встановленому на той час порядку
Маріупольським БТІ було зареєстровано
право власності на дану квартиру за
ОСОБА_6 у реєстровій книзі України за
реєстровим №42218, про що видано
реєстраційне посвідчення (а.с.8). Також
технічний паспорт на квартиру 30.01.2002
року Маріупольським БТІ було
переоформлено з ОСОБА_9 на ОСОБА_6
(а.с.10-11).

Після придбання квартири, сторони
вселилися в квартиру, зареєструвались
у ній та постійно в ній проживали з 2002
року, що підтверджується довідками
житлових органів, рішенням суду про
вселення (а.с.5,43-45).

За таких обставин з урахуванням
наведених норм права суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що спірна квартира придбана
подружжям під час зареєстрованого
шлюбу, тому є спільною сумісною
власністю подружжя і позивачка має
право на ? частину квартири.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про
те, що суд неправильно не прийняв до
уваги його заперечення, що спірна
квартира є його особистою власністю,
оскільки він придбав цю квартиру за
особисті кошти, виручені від продажу
належних йому на праві власності
квартири та автомобіля, що позивачка не
працювала та не мала доходів,
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною, колегія суддів вважає
безпідставними.

Так, зі справи вбачається, що позивачка
працювала з 1995 року, з 1997 року по
теперішній час працює в ПАТ «ММК імені
Ілліча» та має постійний дохід, в
період з травня 1998 року по лютий 2002 року
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення трирічного віку,
що підтверджується копією трудової
книжки, довідкою про доходи та
свідоцтвом про народження дитини
(а.с.5,89-91), тому вносила свій вклад у
сімейний бюджет. Крім того, відповідно
до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
зайняття позивачки доглядом за дитиною
та веденням домашнього господарства не
виключає виникнення права спільної
сумісної власності на майно, придбане в
цей період.

Зі справи також вбачається, що
відповідачу до шлюбу належала на праві
власності однокімнатна квартира
гостинного типу, яку він продав за
біржовим контрактом №470 від 08.11.2001 року
за 5000грн. (а.с.68-70). Однак, доказів того,
що вирученні від продажу цієї квартири
гроші були вкладені в придбання
спірної квартири, відповідач не надав
ні суду першої інстанції, ні
апеляційному суду. Позивачка не визнає
цих обставин, стверджує, що з чоловіком
з 2000 року займалися виловом та продажем
риби, від чого отримали додатковий
дохід. Відповідач не заперечував, що
вони займалися виловом та продажем
риби без реєстрації цієї діяльності.
Крім того, зі справи вбачається, що
спірна квартира була придбана в січні
2002 року за 15450грн., а квартира належна на
праві особистої власності відповідачу
була продана за 5000грн.

Належний ОСОБА_6 автомобіль ВАЗ 2107 був
відчужений в 1998 році (а.с.94). Відповідач
стверджує, що цей автомобіль був
проданий за 3000 доларів США, але доказів
на підтвердження цих обставин суду не
надав, а позивачка ці обставини не
визнала. Крім того, відповідач в
судовому засіданні пояснив, що після
продажу вказаного автомобіля в 1999 році
був придбаний новий автомобіль, який
він по довіреності продав за два місяці
до придбання квартири, а продаж
автомобіля оформлено в травні 2002 року і
що у нього відсутні будь-які документи
про отримання грошових коштів від
продажу автомобіля. Позивачка та її
представник не заперечували, що в 1999
році був придбаний новий автомобіль,
який продали в травні 2002 року, а факт
продажу автомобіля перед придбанням
квартири та вкладення виручених від
цього грошових коштів в придбання
спірної квартири не визнали.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
недоведеність доводів відповідача про
те, що спірна квартира була придбана за
його особисті кошти, виручені від
відчуження належного йому особистого
майна та правильно визнав квартиру
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд неправильно відмовив в
задоволенні клопотання про
витребування даних щодо наявності
нерухомого майна у позивачки є
безпідставними, оскільки така
інформація не має правового значення
для вирішення спору про поділ спірної
квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд неправильно не застосував
положення ст.17 Закону України «Про
власність» є неспроможними, оскільки
дана норма права не поширюється на
правовідносини подружжя щодо
виникнення права власності, а
регламентує право спільної власності
інших членів сім'ї.

Переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
в оскаржуваній частині рішення
правильно встановив обставини справи
та відповідні їм правовідносини, їм та
наданим доказам дав правильну правову
оцінку і обґрунтовано з урахуванням
засад справедливості та законності а
також того, що з позивачкою залишило
проживати двоє неповнолітніх дітей,
дійшов до висновку про визнання
спірної квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя і
визнав за позивачкою право власності
на ? частину квартири.

Відповідачем в апеляційному суді не
наведено ніяких нових обставин та не
надано нових доказів, які не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків суду в
оскаржуваній частині рішення, тому у
апеляційного суду відсутні підстави
для проведення переоцінки обставин та
доказів, проведеної судом першої
інстанції.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи в частині рішення, що
оскаржується, та є безумовними для
скасування рішення суду першої
інстанції, у справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та межах
доводів апеляційного оскарження, на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
відсутність апеляційних підстав для
скасування рішення суду, у зв'язку з чим
апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 10 червня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.