Номер провадження: 22-ц/785/5736/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Парапана В.Ф.

при секретарі - Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 19 листопада 2009 року по справі за
позовом ОСОБА_2 доОСОБА_3 про визнання
права власності,

встановила:

06.08.2009р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання права
приватної власності на нерухоме майно,
вказуючи, що 20.06.2001 року між ними був
укладений договір про спільну
діяльність. Відповідно до п.1.1 цього
Договору визначено, що предметом
договору є діяльність по розвитку
комплексу будівель та споруд, що
розташовані на земельній ділянці
загальною площею 4267 кв.м. по АДРЕСА_1.
Відповідно до п.6.1 цього Договору
внеском відповідача була вказана вище
земельна ділянка, а позивач повинен її
розвивати за власні кошти. Під час дії
цього договору позивач за власні кошти
здійснив розбудову вказаної земельної
ділянки, побудувавши - спальний корпус
літ. «А», загальною площею 222,9 кв.м.,
будинок відпочинку літ. «Б», загальною
площею 44,8 кв.м., будинок відпочинку літ.
«В», загальною площею 24,6 кв.м.,
каналізаційна насосна станція літ. «Г»,
загальною площею, 36,8 кв.м., душ - туалет
літ. «Д», альтанку літ. «Е», загальною
площею 12,8 кв.м., АТП.

В своїй позовній заяві позивач
просив визнати за ним право власності
на будівлі та споруди що розташовані:
АДРЕСА_1, та в цілому складаються з:
спального корпусу літ. «А», загальною
площею 222,9 кв.м., будинку відпочинку літ.
«Б», загальною площею 44,8 кв.м., будинку
відпочинку літ. «В», загальною площею
24,6 кв.м., каналізаційної насосної
станції літ. «Г», загальною площею, 36,8
кв.м., душ - туалет літ. «Д», альтанки літ.
«Е», загальною площею 12,8 кв.м.,
трансформаторної підстанції № 1764 літ.
«Ж», загальною площею 2,0 кв.м.,
трансформаторної підстанції літ. «З»
загальною площею 2,0 кв.м. та з шести
будинків - вагончиків.

Рішенням суду позов задоволено в
повному обсязі.

На вказане рішення апеляційну
скаргу подав сам позивач ОСОБА_2, який
просить скасувати це рішення, та
постановити нове рішення яким
відмовити йому в позові, посилаючись
при цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
при винесенні рішення.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги й заперечення проти
неї, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення cуду на підставі
п. п. 1- 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України - скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.2 постанови від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в
обґрунтування своїх висновків щодо
задоволення позову послався на
наступне.

«Відповідно до п.1.1 Договору
визначено, що предметом договору є
діяльність по розвитку комплексу
будівель та споруд, що розташовані на
земельній ділянці загальною площею 4267
кв.м. по АДРЕСА_1.

Позивач домовився з відповідачем,
що він передає позивачу у користування
земельну ділянку з можливістю її
розвитку.

Тобто, відповідно до п.6.1 цього
Договору внеском відповідача була
вказана вище земельна ділянка
загальною площею 4267 кв.м.

Під час дії цього договору
позивач за власні кошти здійснив
розбудову вказаної земельної ділянки,
побудувавши - спальний корпус літ. «А»,
загальною площею 222,9 кв.м., будинок
відпочинку літ. «Б», загальною площею
44,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «В»,
загальною площею 24,6 кв.м.,
каналізаційна насосна станція літ. «Г»,
загальною площею, 36,8 кв.м., душ - туалет
літ. «Д», альтанку літ. «Е», загальною
площею 12,8 кв.м., трансформаторну
підстанцію № 1764 літ. «Ж», загальною
площею 2,0 кв.м., трансформаторну
підстанцію літ. «З» загальною площею 2,0
кв.м. та шість будинків - вагончиків.

У зв'язку з відсутністю коштів у
відповідача, позивачу власними силами
довелось розбудовувати вказану
території.

Відповідно до ст. 6 ЦК України
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

У відповідності до п. 10.3 Договору -
Сторони усвідомлювали, що їх спільна
діяльність, здійснюється в складних
"умовах нестабільного ринку, підвищує
ступінь ризику їх бізнесу. У зв'язку з
цим Сторони залишають за собою право на
дострокове розірвання цього Договору
через зміни економічної ситуації в
країні, безперспективність і
недоцільність ведення спільного
господарювання, а також у разі
неможливості здійснення своєї
діяльності на принципах самоокупності
та самофінансування - у цьому випадку
позивач є власником одноосібно».

Колегія суддів не може погодитися
з такими висновками суду першої
інстанції, вважає їх помилковими та
необґрунтованими, не основаними на
діючих нормах чинного законодавства та
такими що не відповідають обставинам
справи.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що позивач надав суду
тільки ксерокопію Договору про спільну
діяльність від 20.06.2001р.

Оригінал вказаного Договору суд
не досліджував, питання щодо
реєстрації цього договору в
компетентних органах не виясняв.

Також суд не з'ясовував питання
щодо власника або користувача спірної
земельної ділянки та тих будівель які
знаходились на цій ділянці на час
укладання між сторонами такого
Договору, відповідно до наданих
позивачем копій листків з техпаспорту
за 03.06.2001р.

Більш того, копії першого листка з
техпаспорту де повинні бути вказані
власники або користувачі будівель та
земельної ділянки позивач не надав, суд
своєї уваги на це не звернув.

Суд також не звернув своєї уваги
на те, що ОСОБА_3 не може бути належним
відповідачем по справі, так як
відповідно до другого абзацу наданого
позивачем Договору (а.с.4) діяла на
підставі Довіреності.

Цієї Довіреності позивач також не
надав, а суд не встановив де, коли і ким
була видана така довіреність, на які
дії ОСОБА_3 була уповноважена.

Також суд не надав належної
оцінки самому Договору про спільну
діяльність, який сам по собі не
відповідає чинним нормам
законодавства, тим паче що надана була
тільки його ніким не завірена
ксерокопія.

Суд задовольняючи позов послався
на те, що відповідно до п.6.1 цього
Договору внеском відповідача була
вказана вище земельна ділянка
загальною площею 4267 кв.м.

Однак, відповідно до тієї копії
Договору, яка міститься в матеріалах
справи (а.с.5) вбачається, що в п.6.1.
вказано, що «вклад Стороны 1 (тобто
ОСОБА_2) - денежные средства,
предоставленные Стороне 2 (тобто
ОСОБА_3) в период действия настоящего
Договора на цели совместной
деятельности, а также такое имущество: 6
шт. домиков вагончиков.»

Жодного посилання в тексті
Договору на передачу ким не будь
земельної ділянки загальною площею 4267
кв.м. по АДРЕСА_1 для спільної
діяльності не міститься.

Крім цього, посилання позивача у
своїй позовній заяві та суду в своєму
рішенні на п. 10.3, відповідно до якого
позивач стає одноособовим власником
майна, протирічить тексту цього
Договору (а.с.5), так як цей пункт
стосується відшкодування стороні
понесених збитків при порушенні умов
Договору.

Не дав суд належної оцінки і
наданому позивачем кошторисі витрат
(а.с.9-52), з якої вбачається що деякі
листи не підписані сторонами, а деякі
підписані ОСОБА_2, який підписався і за
замовника і за підрядчика і ним же
затверджені (а.с.10-12).

З копії кошторису та копій
наданих окремих листків з техпаспорту
вбачається, що на спірній земельній
ділянці розташовані будівлі баз
відпочинку «Топаз» та «Геолог»
власників та користувачів яких не було
залучено до розгляду справи, як не було
залучено і самого власника земельної
ділянки.

Відповідно до стаття 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і

заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити
або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами
судові витрати;

7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Під час ухвалення свого рішення
суд не встановив чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При прийнятті позову суд не зобов'язав
позивача сплатити держмито, а тому не
вирішив питання щодо розподілу між
сторонами судових витрат.

Статтею 215 ЦПК України
передбачено, що в мотивувальній
частині рішення зазначаються:

- встановлені судом обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає
встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких особа звернулася до суду,
а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу,
пункту, підпункту закону, на підставі
якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався;

Винесене судом рішення взагалі не
відповідає наведеним нормам чинного
процесуального законодавства, із
рішення не вбачається якою нормою
матеріального права суд керувався при
задоволенні позову.

При таких обставинах, винесене
рішення не може вважатися законним та
обґрунтованим, так як воно ухвалене без
повних і всебічно з'ясованих обставин,
на які позивач посилався як на підставу
своїх позовних вимог, без
підтвердження їх належними та
допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції не повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, не довів обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, а також суд порушив та не
застосував норми матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим, є
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п.
1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України
судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 19 листопада 2009 року скасувати, та
постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
доОСОБА_3 про визнання права власності.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков