22-ц/775/697/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 25 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про стягнення матеріальної та
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з даним позовом
посилаючись на те, що 01 січня 2001 року
між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
директора Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» ОСОБА_4 був укладений
договір про спеціальний строковий
вклад № 133, відповідно до якого позивач
вніс до каси банку грошові кошти в сумі
100 000 доларів США на строк один рік з
виплатою 18% річних. Грошові кошти були
передані ОСОБА_4 в її робочому кабінеті
Маріупольської філії ПАТ КБ
"ПриватБанк" у присутності головного
бухгалтера ОСОБА_5 в робочий час в
момент підписання договору. Договір
був особисто підписаний директором
ОСОБА_4, скріплений печаткою і один його
екземпляр виданий позивачу. Проте,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючи організованою
групою, кошти до каси банку не внесли,
чим спричинили позивачу шкоду на суму
вкладу, 100 000 доларів США, що встановлено
постановами Ленінського районного
суду м. Донецька від 03 березня 2005 року
та від 07 червня 2006 року.

Позивач вважає, що відшкодувати шкоду
має роботодавець винуватих осіб ПАТ КБ
«ПриватБанк», який в добровільному
порядку не повернув йому суму вкладу.
Також відшкодуванню підлягає моральна
шкода, яка вмотивована відчуттям
душевних страждань від неправомірних
дій. Станом на 11 березня 2014 року за
курсом НБУ 100 000 доларів США становить 923
590 гривен, які позивач просив стягнути з
відповідача в рахунок матеріальної
шкоди, моральну шкоду оцінив в 100 000
гривен.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 25
березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 923 590 гривен,
моральної шкоди 10 000 гривен, витрати по
сплаті судового збору в розмірі 3670
гривен 41 копійка, а всього в розмірі 937
260 гривен 41 копійка.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просив рішення суду скасувати,
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
справа розглянута за відсутності
позивача ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» Шишелової Н.В.,
заперечення представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_7, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7)чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з доведення спричинення
позивачу шкоди неправомірними діями
директора філії ОСОБА_4 та головного
бухгалтера Маріупольської філії ЗАТ КБ
«ПриватБанк» ОСОБА_5 під час виконання
своїх службових обов'язків розробкою і
складенням бланку договору,
викраденням грошей вкладу. Ці
обставини, керуючись положеннями ст. 441
ЦК Української РСР в редакції 1963року,
роз'ясненнями постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27
березня 1992 року, суд визначив як
підставу для покладення
цивільно-матеріальної
відповідальності на юридичну особу -
ПАТ КБ «ПриватБанк», з якою винуваті
особи перебували у трудових
правовідносинах на момент заподіяння
шкоди, і, виплатити позивачу, який
визнаний потерпілим і цивільним
позивачем у кримінальній справі, суми
внесеного депозитного вкладу,
перерахованого на національну грошову
одиницю за курсом НБУ на момент
розгляду справи. Розмір відшкодування
моральної шкоди визначений судом в
сумі 10 000 гривен.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони не
ґрунтуються на нормах матеріального та
процесуального закону, зроблені при
неповному з'ясуванні усіх обставин
справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
січня 2001 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в
особі директора Маріупольської філії
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір
про спеціальний строковий вклад № 133,
на строк один рік з можливістю
подальшої пролонгації, та виплатою 18%
річних щомісячно.

Договір підписаний сторонами та
скріплено печаткою банку. Відповідно
до п.1 договору позивачем внесено до
каси банку 100 000 доларів США.

Постановою Ленінського районного суду
м. Донецька від 07 червня 2006 року про
застосування відносно ОСОБА_5
примусових заходів медичного
характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння,
передбаченого ч.5 ст.191, ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366
КК України (в редакції 2001 року) та ч.3
ст.166 КК України (в редакції 1960 року)
встановлено, що ОСОБА_4, відносно якої
оголошено розшук, і ОСОБА_5, за
попереднім зговором, вийшовши за межі
наданих їм службових повноважень,
розробили і склали бланк договору про
спеціальний строковий вклад, що не
відповідав типовим бланкам,
затвердженим у ЗАТ КБ «ПриватБанк»
відповідно до наказів від 22 вересня 1997
року № 719 від 30 листопада 2000 року № 1278
та використали його для укладення
спеціальних договорів, у тому числі і з
ОСОБА_3, незаконним шляхом отримали
грошові кошти, які у касу банку не
надходили, чим спричинили позивачу
матеріальну шкоду у розмірі 100 000
доларів США.

За змістом ст. 384 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 року) вкладні операції
громадян регулювалися статутами
кредитних установ та виданими у
встановленому порядку правил.

Відповідно до п. 6 діючої на час
укладення договору строкового вкладу
позивачем у січні 2001 року Постанови
Національного банку «Про затвердження
Правил здійснення депозитних операцій
для банківських депозитів і Правил
випуску та обігу валютних деривативів»
№ 216 від 07 липня1997 року (з подальшими
змінами від 30 червня 1998 року, 19 січня 1999
року, 03 листопада 1999 року),
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України від 11 вересня 1997 року за N 393/2197
(далі - Правила): залучення депозитів
(вкладів) юридичних і фізичних осіб
оформлювалося банком шляхом: відкриття
строкового депозитного рахунку з
укладенням договору банківського
вкладу (видачею ощадної книжки); видачі
ощадного (депозитного) сертифіката. За
договором банківського депозиту
(вкладу) комерційний банк, який прийняв
кошти від вкладника або кошти, що
надійшли на рахунок вкладника від
іншої сторони, зобов'язувався
виплатити вкладнику суму депозиту
(вкладу) та нараховані проценти на
умовах та в порядку, що передбачені
договором. Договір банківського вкладу
мав бути укладений письмово.

Пунктом 11 Правил було зазначено, що
депозитний договір засвідчує право
комерційного банку управляти
залученими від юридичних і фізичних
осіб коштами та право вкладників
отримати в чітко визначений строк суму
депозитного вкладу і процентів за його
користування.

За положеннями п. 12. Правил основними
реквізитами та умовами депозитного
договору повинні бути: назва та адреса
банку, який приймає депозит (вклад);
назва та адреса власника коштів; дата
внесення депозиту; сума депозиту; дата
вимоги вкладником своїх коштів;
процентна ставка за користування
депозитом (комерційний банк може
залишити за собою право змінювати
процентну ставку відповідно до зміни
облікової ставки Національного Банку
України з відповідним повідомленням
про це вкладника. У разі незгоди
вкладника договір може бути змінений
або розірваний згідно з чинним
законодавством України); зобов'язання
банку повернути суму, яка внесена на
депозит; підписи сторін: керівника
виконавчого органу банку або
уповноваженої на це особи та
вкладників (для юридичної особи -
керівника або уповноваженої на це
особи; для фізичної особи - власника
коштів або уповноваженої на це особи).

Аналіз зазначених норм матеріального
права дозволяє дійти висновку про те,
що письмова форма договору
банківського вкладу вважається
додержаною, якщо внесення грошових сум
підтверджується договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або іншого документу, що її
замінює.

На підставі наведених Правил, наказом
№ 262 від 18 березня 1999 року КБ
«ПриватБанк» було затверджено
Положення про порядок банківського
обслуговування депозитних вкладів
фізичних (приватних) осіб.

Наданий позивачем ОСОБА_3 договір про
спеціальний строковий вклад від 01
січня 2001 року вказаним реквізитам не
відповідає. Зокрема, в договорі
відсутні: паспортні дані вкладника,
його адреса, ІПН, а також номер
відкритого рахунку.

Позивачем, належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що за
цим договором ним до каси банку
вносилися грошові кошти, а ні суду
першої інстанції, а ні в суді
апеляційної інстанції, надано не було.

За таких обставин, висновок суду про те,
що наданий позивачем договір є
підтвердженням укладення договору
банківського вкладу та внесення
вкладником грошової суми, не
ґрунтується на вимогах матеріального
закону.

Також колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції в частині покладення на
відповідача цивільно-матеріальної
відповідальності з підстав,
передбачених ст. 441 ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року) та ст.1172 ЦК України.

Як роз'яснено в п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27
березня 1992 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», при
відшкодуванні шкоди за ст. 441 ЦК
Української РСР (а ст.1172 ЦК України є
аналогічною) відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли мають місце дві обставини, а саме:
особа, з вини якої заподіяна шкода,
знаходиться з даною організацією в
трудових відносинах; і шкода заподіяна
нею у зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків. Тобто
обов'язків, обумовлених трудовим
договором, іншими локальним або
нормативним актом.

Як вбачається зі змісту договору,
наданого позивачем на підтвердження
своїх вимог, останній було укладено 01
січня 2001 року. Проте, відповідно до
положень ст.73 КЗпП України - 01 січня є
вихідним днем.

Таким чином, ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 у цей
день не могли працювати і виконувати
трудові обов'язки.

Те, що 01 січня 2001 року ні Маріупольська
філія банку, ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 не
працювали підтверджується довідкою,
наданою представником відповідача в
судовому засіданні.

Враховуючи наведене, висновок суду про
те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які перебували
з ПАТ КБ «ПриватБанк» у трудових
відносинах і діяли відповідно як
директор філії і головний бухгалтер, у
робочий час у приміщенні банку та від
імені банку, уклали з позивачем
спеціальний строковий вклад, не
відповідає матеріалам справи.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст.ст. 213, 214 ЦПК України не визначився із
характером спірних правовідносин та
відповідною нормою матеріального
права, яка їх регулює, і, дійшовши
висновку про укладення сторонами
договору банківського вкладу,
помилково вважав, що на користь
позивача підлягає стягненню завдані
збитки в розмірі банківського вкладу,
посилаючись на положення ст. 441 ЦК
Української РСР, яка є аналогічною ст.
1172 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків, а отже, підставою
цивільно-правової відповідальності як
обов'язку відшкодувати шкоду є
заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це
правовідношення, у силу якого одна
сторона (потерплий) має право вимагати
відшкодування заподіяної шкоди, а інша
сторона (боржник) зобов'язаний
відшкодувати заподіяну шкоду в повному
розмірі.

Загальні положення про відшкодування
заподіяної майнової шкоди закріплені в
нормах ст. 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкода заподіяна
працівниками під час виконання ними
своїх трудових (службових) обов'язків,
зобов'язання щодо її відшкодування
покладаються на роботодавця (ч.1 ст.1172
ЦК України).

Аналіз положень ст.ст. 1166 та 1172 ЦК
України дозволяє дійти висновку про те,
що покладення на особу передбаченої ст.
1172 ЦК України відповідальності, яка
застосовується в деліктних
правовідносинах, виключає одночасне
застосування норм матеріального права,
які передбачають відповідальність за
порушення договірних зобов'язань.

Саме така правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
29 січня 2014 року.

Суд першої інстанції наведених
обставин не врахував і дійшов
помилкового висновку про задоволення
позовних вимог на підставі ст. 441 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року),
оскільки шкоду спричинено позивачу
внаслідок злочинних дій посадових осіб
банку на заволодіння його грошовими
коштами, що виходило за межі наданих
ним прав та повноважень, і ці дії,
відповідно до ст. 63 ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року), відповідачем
схвалені не були.

У зв'язку з наведеним відсутні правові
підстави для покладення на відповідача
відповідальності і за заподіяння
моральної шкоди.

Враховуючи, що неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права призвело до неправильного
вирішення спору, судове рішення
відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з відмовою
позивачу ОСОБА_3 у задоволенні позовних
вимог, у зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 25
березня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: І.П. Мироненко Т.Г. Ігнатоля
Л.М. Кочегарова