22-ц/775/559/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Кочегарової Л.М., Попової С.А.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»,
третя особа: ОСОБА_4, про визнання
недійсним окремих положень кредитного
договору № 1524 від 26 червня 2008 року,
окремих положень додаткового договору
№ 1 від 26 вересня 2012 року з наступним
визнанням недійсним у цілому всього
додаткового договору з додатками до
нього, встановлення розміру
заборгованості та строку погашення
повної заборгованості, -
в с т а н о в и л а:
В грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання недійсними
п.2 розділу 1; п.п 2.4, 2.5, 2.8 розділу 2
кредитного договору № 1524 від 26 червня
2008 року, п.1 додаткового договору № 1 від
26 вересня 2012 року з наступним визнанням
недійсним у цілому всього додаткового
договору з додатками до нього. Крім
того, просив визнати дійсною
заборгованість по кредитному договору,
станом на 26 листопада 2013 року в розмірі
11 781,47 доларів США та встановити строк
погашення повної заборгованості 26
В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилався на те, що 26 червня 2008
року між ним та ПАТ «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», був укладений кредитний
договір № 1524, відповідно до умов якого
він отримав на споживчі потреби
грошові кошти у розмірі 43 500 доларів США
зі сплатою процентів за користування
кредитом, які нараховуються за
плаваючою процентною ставкою, яка
розраховується як сума значення LIBOR та
фіксованого проценту у розмірі 9%
річних, з кінцевим терміном повернення
кредиту у строк 26 червня 2028 року.
Позивач вважав, що умови кредитного
договору містять несправедливі умови,
оскільки застосування у кредитних
правовідносинах плаваючої процентної
ставки LIBOR суперечить діючому
національному законодавству та
фактично дозволяє банку в
односторонньому порядку збільшувати
проценти за користування кредитними
коштами. Крім того, банк мав право
нараховувати додаткові проценти та
інші платежі при достроковому
погашенні згідно додатку № 1. Також
несправедливими умовами є можливість
дострокового погашення тільки у дні
планового погашення кредиту за умови
письмового попередження банку за 3 дні.
Не відповідають вимогам закону і
положення п. 2.8.2 кредитного договору,
якими регламентовано, що первісно в
рахунок погашення кредиту
зараховується сума, передбачена
графіком платежів у зворотному порядку
починаючи з останнього, в яку фактично
входе тіло кредиту та проценти за
користування кредитом без врахування
його часткового погашення.
Позивач просив застосувати наслідки
недійсного правочину, передбачені ст.
216 ЦК України, перерахувавши сплачені
ним суми і визначити загальну суму
заборгованості станом на 26 листопада
2013 року в розмірі 11 781,47 доларів США.
Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя від 18 березня 2014 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суд не взяв до
уваги його доводи про несправедливість
умов кредитного договору та
невідповідність їх нормам чинного
законодавства, в тому числі і щодо
визначеної в договорі плаваючої
процентної ставки, яка складається з
фіксованого відсотка + LIBOR.

Визнання плаваючої кредитної ставки,
як не відповідної діючому
законодавству, тягне за собою
повернення відсотків, сплачених
позивачем на момент укладення
додаткового договору № 1 від 26 вересня
2012 року або перерахування їх в рахунок
погашення тіла кредиту з наступним
перерахуванням графіку погашення
кредиту в раніше обумовленні договором
строки (до 26 червня 2028 року).

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд розглянув справу за
відсутності позивача ОСОБА_3 та
представника відповідача, які про день
та час розгляду справи були
повідомлені належним чином, заяв про
відкладення розгляду справи не
надавали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_5, який
просив задовольнити апеляційну скаргу
з наведених у ній підстав, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 26 червня 2008 року
між ОСОБА_3 та ВАТ «СЕБ Банк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк») було укладено кредитний
договір № 1524 за умовами якого позивач
отримав кредит у розмірі 43 500 доларів
США на придбання квартири, строком до 26
червня 2028 року, з відсотковою ставкою
за користування кредитом, яка
розраховується як сума значення LIBOR та
фіксованого відсотку, який складає 9%
річних, періодичність перегляду LIBOR
щокварталу на дату перегляду LIBOR, дата
кожного 20 числа місяців березня,
червня, вересня та грудня.

Додатковою угодою № 1 від 26 вересня 2012
року сторони визначили, що на день
укладення додаткового договору розмір
поточної заборгованості ОСОБА_3 перед
банком за основним договором складає 35
388,72 доларів США (п.1). В пункті 2 сторони
домовилися змінити основні умови
кредитування, а саме, в рамках договору
Банк надає додатково кредитні кошти в
сумі 289 833 гривні 62 копійки, загальний
ліміт заборгованості становить 35 388,72
доларів США. Пунктом 2.5 передбачена
річна ставка за користування траншами
в USD: 9,1537% + 3 місячний LIBOR; річна ставка за
користування траншами в UAH - з 25 вересня
2012 року по 24 вересня 2013 року - 11,52945%
річних, в період з 25 вересня 2013 року до
закінчення строку кредитування - 13,52945%.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності вимог позивача щодо
порушення положень ст. 203 ЦК України та
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» при укладенні кредитного і
додаткового договорів та підстав,
передбачених ст. 215 ЦК України для
визнання цих договорів недійсними.

При цьому суд зазначив, що сторони
обумовили всі умови кредитування, які
не суперечили чинному законодавству на
момент укладання договору.

Такий висновок ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою,
шостою ст. 203 ЦК України.

Перевіряючи доводи позивача щодо
невідповідності умов кредитного
договору вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів», суд першої
інстанції обґрунтовано керувався тим,
що позивач не навів переконливих
доказів на підтвердження своїх
доводів.

Так, за змістом ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана
процедура укладання договору, яка
включає питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.
При цьому в разі ненадання зазначеної
інформації суб'єкт господарювання,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього Закону.

В даному конкретному випадку
оспорюванний ОСОБА_3 кредитний договір
№ 1524 від 26 червня 2028 року був укладений
з дотриманням процедури, визначеної
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

У договорі чітко визначено суму
кредиту, валюту кредиту, цільове
використання кредиту, спосіб
забезпечення виконання зобов'язань
позичальника, відсоткова ставка,
сукупна вартість кредиту, строк, на
який кредит може бути одержаний та
варіанти його повернення, інші умови
надання кредиту, з якими позичальник
погодився і підтвердив свою згоду
підписом на кожній сторінці договору.

Отже, волевиявлення позивача на
укладення кредитного договору було
вільним і відповідало його внутрішній
волі, він був ознайомлений з умовами
договорів, наслідками порушення своїх
зобов'язань, знав, що курс валют не є
незмінним, міг передбачити ризики
отримання кредиту в іноземній валюті
внаслідок зростання курсу валют.

Щодо доводів апеляційної скарги про
невідповідність вимогам Закону
України «Про захист прав споживачів»
визначеної в кредитному договорі
плаваючої процентної ставки, то
перевіряючи такі доводи колегія суддів
виходить з наступного.

Пунктом 2 розділу 1 кредитного договору
передбачено, що для розрахунку
процентів за користування кредитом
буде використовуватися процентна
ставка, яка визначається наступним
чином - LIBOR та фіксованого відсотку,
який складає 9% річних.

У разі зміни договору, як зазначено в
частині ст. 653 ЦК України, зобов'язання
змінюється з моменту досягнення
домовленості про зміну договору, якщо
інше не встановлено договором чи не
обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості
згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК
України та уклали кредитний договір, у
якому передбачили умови виконання
договору, то ці умови мають
виконуватися.

Таким чином, виходячи з умов кредитного
договору, зміна розміру ставки LIBOR не
відбувається в односторонньому
порядку, а є зміною розміру ставки, що
прямо передбачено умовами
двостороннього кредитного договору.

Суд обґрунтовано вказав на відсутність
підстав вважати, що укладений між
сторонами кредитний договір є
несправедливим для позивача, оскільки
ОСОБА_3 при підписанні був ознайомлений
з його умовами, погодився на них, а його
твердження про істотний дисбаланс прав
та обов'язків сторін на шкоду
споживачу, є безпідставним.

Правомірність застосування у
кредитних правовідносинах плаваючої
процентної ставки, яка розраховується,
як значення LIBOR, передбачена ст. 66
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», ст.ст. 25, 27
Закону України «Про Національний банк
України», п.1.1 положення «Про процентну
політику Національного банку України»
від 18 серпня 2004 р. № 389, п.3 постанови
Правління НБУ «Про регулювання
кредитного грошового ринку України»
від 13 січня 2005 р. № 7.

За своїм змістом ставка LIBOR є
міжнародною процентною ставкою
міжбанківського кредитування, за якою
банки кредитують один одного. Тобто,
банк повинен отримати фінансовий
ресурс від іншого банку (фінансової
установи) для подальшого кредитування
своїх клієнтів. У зв'язку з коливаннями
міжнародної процентної ставки LIBOR
безпосередньо для банку, як
позичальника, змінюється плаваюча
процентна ставка LIBOR для клієнтів банку
відповідно до умов укладених кредитних
договорів.

Посилання апелянта на ухвалу колегії
суддів Вищого Спеціалізованого Суду
України від 23 жовтня 2013 року та правові
позиції, викладенні в постанові
Верховного Суду України при розгляді
справи № 6-80цс12, є помилковим, оскільки
в них йдеться про плату за
обслуговування кредитом, а не
відсоткову ставку.

З огляду на дійсні права та обов'язки
сторін. передбачені кредитним
договором, та підстави заявленого
позову, інші доводи апеляційної скарги
не впливають на законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції обгрунтовано виходив з
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними окремих положень
кредитного договору та додаткового
договору і правильно та законно
відмовив у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 18
березня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді: І.П. Мироненко Л.М.
Кочегарова С.А. Попова