АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013р.
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа: КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна»

про усунення перешкод в користуванні
власністю, вселення та стягнення
коштів,

встановила:

у грудні 2012р. позивач звернулася до
суду з позовом, який уточнювала під час
судового розгляду, та просила
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод при її вселенні у квартиру
АДРЕСА_1 та користуванні квартирою,
встановити порядок користування
квартирою, виділивши їй кімнату,
житловою площею 14, 7кв.м., відповідачу
кімнату, житловою площею 14,7кв.м.,
кімнату, площею 10кв.м., балкон, ритор,
ванну кімнату та кухню залишити у їх
спільному користуванні, зобов'язати
БТІ видати свідоцтво про право на
частину квартири та стягнути з
відповідача збитки за піднайом житла у
сумі 3800грн. щомісячно, починаючи з 16
лютого 2010р. до часу вселення.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі з
31 липня 1998р. по 16 лютого 2010р., мають сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вишгородського
районного суду Київської обл. від 26
квітня 2012р. за нею визнано право
власності на Ѕ частину вказаної
квартири, однак з моменту розлучення
вона з сином не мають можливості
користуватися квартирою, так як
відповідач змінив замки і їх до
квартири не впускає.

Позивач стверджувала, що іншого
житла вона не має, тому була вимушена
орендувати житло, за яке сплачує 3800грн.
щомісячно.

Заочним рішенням суду від 8
жовтня 2013р. позов задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1,
зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди
ОСОБА_1 у користуванні квартирою,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36
831грн. 41 коп. за оренду житла та судові
витрати у сумі 214грн. 60коп.

Ухвалою суду від 24 березня 2014р.
заяву відповідача про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду скасувати
в частині відмови у задоволенні вимоги
про стягнення витрат, понесених на найм
житла з 23 січня

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/6009/2014Головуючий у суді першої
інстанції: П'ятничук І.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.2013р. та ухвалити в цій частині нове
рішення.

- 2 -

Апелянт посилається на те, що
відповідач позбавив її житла з 23 січня
2013р., фактично вигнав її, тому вона була
вимушена орендувати житло.

У судовому засіданні
представник апелянта зазначив, що в
апеляційній скарзі була допущена
описка стосовно дати, з якої апелянт
просить стягнути компенсацію витрат,
понесених за оренду житла, а саме з 23
січня 2010р.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
стягнути з нього на користь позивача 2
246грн. 39коп. компенсації за оренду
житла, в іншій частині позову
відмовити.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи, не
врахування тієї обставини, що позивач,
як співвласник квартири, з 2009р. не несла
витрати по її утриманню, тому у разі
стягнення компенсації за оренду житла,
необхідно відрахувати суму, яку він
сплатив за позивача.

Також апелянт стверджує, що
позивач добровільно залишила квартиру
у 2009р., стала проживати з іншим
чоловіком і не намагалася вселитися у
спірну квартиру, тому її права ним
порушені не були.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її
представника, які підтримали свою
апеляційну скаргу та заперечували
проти апеляційної скарги відповідача,
пояснення представника відповідача,
яка підтримала апеляційну скаргу
відповідача і заперечувала проти
апеляційної скарги позивача, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, вважає, що
апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга відповідача підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 31
липня 1998р. по 16 лютого 2010р., мають сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана
ОСОБА_2 2 листопада 2004р. на підставі
договору купівлі-продажу.

Рішенням Вишгородського
районного суду Київської обл.. від 26
квітня 2012р. за ОСОБА_1 у порядку поділу
майна подружжя визнано право власності
на Ѕ частину зазначеної квартири.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визначення порядку користування
квартирою та зобов'язання Київського
БТІ видати свідоцтво про право
власності на частку квартири не
оскаржується і відповідно до положень
ст. 303 ЦПК України не є предметом
апеляційного розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги
про вселення позивача у квартиру та
зобов'язання відповідача не чинити
позивачу перешкоди у користуванні
квартирою, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач має право на
користування квартирою, проте
відповідач чинить їй перешкоди у цьому.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Під час судового розгляду
встановлено, що відповідач заперечує
проти проживання позивача у квартирі,
хоча вона є співвласником квартири і
має таку ж частку у цій власності, що і
відповідач, тому суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
вселення позивача у квартиру та
зобов'язання відповідача не чинити їй
перешкоди у користуванні квартирою.

Доводи апелянта про те, що
позивач добровільно залишила квартиру
у 2009р. і не намагалася вселитися у
квартиру, не можуть бути підставою для
відмови у задоволенні зазначених
позовних вимог, так як співвласник
квартири має право на користування нею

- 3 -

незалежно від того, з яких підстав
залишив квартиру у минулому, а
заперечення відповідача проти
проживання позивача підтверджується
постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи від 6 грудня 2011р.,
висновком дільничного інспектора
Святошинського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 14 грудня 2012р. та його позицією
за даним позовом.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що вирішуючи зазначені
позовні вимоги, суд першої інстанції
правильно застосував норми
матеріального права, тому підстав для
скасування рішення суду в цій частині
не має.

Задовольняючи частково позовні
вимоги про стягнення коштів,
витрачених позивачем на оренду житла,
суд першої інстанції виходив з
положень ст.ст. 16 та 22 ЦК України.

Проте, погодитися з таким
висновком суду першої інстанції не
може, виходячи з наступного.

Вказані норми матеріального
права розташовані у Цивільному Кодексу
України у книзі першій, загальні
положення, і передбачають право особи
на звернення до суду за захистом своїх
порушених прав та способи захисту
цивільних прав (стаття 16), і право особи
на відшкодування збитків, які завдано у
результаті порушення її цивільного
права, та поняття збитків (стаття 22).

Проте, правові підстави
відшкодування збитків вказаними
нормами права не визначені, не зазначає
їх і позивач при зверненні до суду.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються нормами книги
третьої Цивільного Кодексу України -
право власності та інші речові права.

Частиною 3 статті 386 ЦК України
визначено, що власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Підставою для застосування такого виду
відповідальності є наявність у діях
особи складу цивільного
правопорушення, елементами якого є:
шкода, протиправна поведінка та
причинний зв'язок між шкодою та
протиправною поведінкою. Відсутність
хоча б одного з цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На відміну від деліктних
правовідносин, у даному випадку саме
позивач повинен довести не тільки
наявність шкоди та її розмір, а і
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою відповідача та завданою
шкодою.

Позивачем суду не було надано доказів,
що у січні 2010р. відповідач примусово
виселив її з квартири, у результаті
чого вона була вимушена орендувати
житло.

З рішення суду від 26 січня 2010р.
про розірвання шлюбу сторін
вбачається, що підставою для звернення
до суду із зазначеним позовом ОСОБА_2
зазначив припинення шлюбних стосунків
та проживання ОСОБА_1 з жовтня 2009р. з
іншим чоловіком. Вказані обставини
були визнані ОСОБА_1 (с.с.235 т.1)

З договору оренди жилого
приміщення, який укладено ОСОБА_1 22
січня 2010р., вбачається, що разом із
орендатором у приміщенні постійно буде
проживати ОСОБА_3 (с.с.15-16 т.1).

Як підтвердила позивач під час
апеляційного розгляду, з ОСОБА_3 вона
проживає однією сім'єю тривалий час.

Договір оренди житла від 17
листопада 2010р. був укладений ОСОБА_3
(с.с.17-18 т.1).

Крім того, оплата орендної плати
не є збитками у розумінні статті 22 ЦК
України.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку про те,
що позивач орендувала житло у зв'язку
із неправомірними діями відповідача,
який заперечував проти її проживання у
спірній квартирі, і сплачена нею

- 4 -

оренда плата є збитками, так як
квартира використовувалася для
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Судом першої інстанції не повно
були встановлені зазначені обставини
справи, не оцінені надані сторонами
докази, неправильно застосовані норми
матеріального права, тому суд прийшов
до помилкового висновку про
притягнення відповідача до цивільної
відповідальності у вигляді стягнення
збитків.

Частиною 3 статті 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що рішення суду в
частині задоволення позовних вимог про
стягнення коштів за оренду житла
підлягає скасуванню, а зазначені
позовні вимоги задоволенню не
підлягають у зв'язку із недоведеністю
та безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013р.
скасувати в частині задоволення
позовних вимог про стягнення коштів за
оренду житла та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів за оренду житла
відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадяти
днів.

Головуючий:

Судді: