УХВАЛА

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Старівська сільська рада
Бориспільського району Київської
області, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
скасування рішення сільської ради,
визнання недійсними державних актів на
право власності на землю за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Київської області від 15 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що їй на праві власності належить 3/5
частин житлового будинку АДРЕСА_1 який
знаходиться на земельній ділянці
площею 0,19 га, наданій їй у користування
наказом радгоспу «Сошниківський» від 30
грудня 1980 року № 430. Зазначала, що
відповідно до плану забудови цієї
земельної ділянки, яка межує із
земельною ділянкою ОСОБА_4, відстань
від межі земельної ділянки до її
будинку становить 2,3 м і на цій відстані
протягом 30 років стояла огорожа. У 2012
році ОСОБА_4 знесла встановлену нею
огорожу та побудувала свою огорожу на
її прибудинковій території з
порушенням раніше існуючих меж,
унаслідок чого відстань від її будинку
до межі становить 1,7 м, а площа її
земельної ділянки зменшилась до 1827 кв.
м, що призвело до порушення її права
землекористування та незаконного
отримання відповідачкою у власність
частини спірної земельної ділянки, яка
перебуває у її законному користуванні.

З урахуванням викладеного вище,
позивачка просила скасувати рішення
Старівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області 24 сесії V скликання
від 22 квітня 2008 року № 2334 та № 2334/1 в
частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання державних актів на право
власності на земельні ділянки громадян
у АДРЕСА_1 та передачу у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,2500
га, для будівництва та обслуговування
житлового будинку та земельної
ділянки, площею 0,0528 га, для ведення
особистого селянського господарства
по вул. Куйбишева, 76 і визнати
недійсними державні акти на право
власності на землю від 8 квітня 2011 року,
видані на підставі указаних рішень
сільської ради на ім'я ОСОБА_4 і
зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні її земельною ділянкою
шляхом відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, а саме - за власний рахунок
перенести огорожу на попередню лінію
межі.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від

23 грудня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Скасовано рішення
Старівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області 24 сесії V скликання від 22 квітня
2008 року № 2334 та № 2334/1 в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державних актів на право власності на
земельні ділянки громадян в АДРЕСА_1 та
передачу у власність ОСОБА_4 земельної
ділянки, площею 0,2500 га, для будівництва
та обслуговування житлового будинку та
земельної ділянки, площею 0,0528 га, для
ведення особистого селянського
господарства по вул. Куйбишева, 76.
Визнано недійсними державні акти на
право власності на землю серії ЯИ № 441952
від

8 квітня 2011 року та серії ЯИ № 441954 від 8
квітня 2011 року, видані на ім'я ОСОБА_4 на
земельні ділянки, площею 0,25 га та 0,0528
га, що розташовані по АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
ОСОБА_3 шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, а саме - за власний
рахунок перенести огорожу на попередню
лінію межі.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 15 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачка ОСОБА_4 порушила межі
суміжного землекористування, які
існували між земельними ділянками
сторін протягом 30 років, встановила у
2012 році нову огорожу на
прибудинковій території позивачки з
порушенням раніше існуючих меж,
унаслідок чого відстань від будинку
позивачки до межі становить 1,7 м
замість 2,3 м, а площа її земельної
ділянки зменшилась до 1827 кв. м
замість 1900 кв. м, що призвело до
порушення прав землекористування
позивачки та незаконного отримання
відповідачкою у власність частини
земельної ділянки, яка належить
позивачці.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
позивачкою не надано доказів, які б
свідчили про порушення її прав. При
цьому суд апеляційної інстанції
зазначив про неповне з'ясування
обставин, які є суттєвими для
правильного вирішення спору, порушення
норм матеріального і процесуального
права призвели до ухвалення
незаконного рішення у справі.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить 3/5 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 який знаходиться на
земельній ділянці площею 0,19 га, наданій
їй у користування наказом радгоспу
«Сошниківський» Бориспільського
району Київської області від 30 грудня
1980 року № 430. Відповідно до плану
забудови цієї земельної ділянки,
складеного у 1984 році, ця земельна
ділянка межує із земельною ділянкою
ОСОБА_4, відстань від межі до будинку
ОСОБА_3 становить 2,3 м і на цій відстані
протягом стояла огорожа. У 2012 році
ОСОБА_4 знесла встановлену ОСОБА_3
огорожу та встановила свою огорожу на
прибудинковій території ОСОБА_3

Згідно зі ст. 24 ЗК УРСР 1970 року залежно
від цільового призначення кожної
земельної ділянки, наданої в
користування, землекористувачі мають
право в установленому порядку зводити
житлові, виробничі, культурно-побутові
та інші будови і споруди.

Відповідно до ст. 77 ЗК УРСР 1970 року,
радгоспи та інші державні
сільськогосподарські підприємства,
організації і установи надають
присадибні ділянки або городи із
земель, призначених для цієї мети,
постійним робітникам і службовцям, а
також вчителям, лікарям та іншим
спеціалістам, які працюють і
проживають у сільській місцевості.
Надання присадибних ділянок або
городів провадиться на основі рішення
адміністрації радгоспів та інших
сільськогосподарських підприємств,
організацій і установ. Колгосп за
рішенням загальних зборів членів
колгоспу (зборів уповноважених) надає
присадибні земельні ділянки вчителям,
лікарям та іншим спеціалістам, які
працюють і проживають у сільській
місцевості. Робітникам, службовцям,
пенсіонерам та інвалідам, які
проживають у сільській місцевості, при
наявності вільних присадибних земель у
колгоспах, радгоспах, інших державних
сільськогосподарських підприємствах,
організаціях і установах, присадибні
ділянки можуть надаватися відповідно
за рішенням загальних зборів членів
колгоспу (зборів уповноважених) або
адміністрації радгоспу, підприємства,
організації чи установи,
затверджуваним виконавчим комітетом
сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується, це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Підстави та порядок безоплатного
набуття права власності на землю із
земель державної та комунальної
власності громадянами були чітко
передбачені ст. ст. 116, 118,
121, 122, 149, 151, 184, 186 Земельного кодексу
України (в редакціях,
чинних на момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та
заперечення на апеляційну скаргу,
ОСОБА_3 посилалась на те, що спірна
земельна ділянка була надана їй у
користування наказом радгоспу
«Сошниківський» Бориспільського
району Київської області від 30 грудня
1980 року № 430, відведена в натурі з
визначенням меж та забудована
відповідно плану забудови, складеного
у 1984 році, проте частина земельної
ділянки, яка знаходилась протягом 30
років у її законному користуванні
указаними рішеннями сільської ради у
порушення її прав та вимог закону,
передана у власність ОСОБА_4, без
вилучення в установленому законом
порядку в неї.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи учасників
процесу, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені положення закону уваги не
звернув; доводів сторін як на
підтвердження, так і на заперечення
позову належним чином не перевірив;
зокрема доводи ОСОБА_3 про те,
чи перебувала спірна земельна ділянка
у її законному користуванні; чи
порушила ОСОБА_4 межі суміжного
землекористування; чи не були порушені
права землекористувача ОСОБА_3
прийнятими рішеннями про передачу
ОСОБА_4 у власність спірних земельних
ділянок, не навів жодного мотиву
відхилення таких доводів і оцінку
поданих доказів та дійшов передчасного
висновку про відмову у позові.

Не погодившись із рішенням суду
першої інстанції та відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з
посиланням на неповне з'ясування
районним судом обставин, які є
суттєвими для об'єктивного вирішення
спору та порушення норм матеріального
і процесуального права, суд
апеляційної інстанції у порушенням
вимог ст. 303 ЦПК України фактично
усунувся від виконання своїх
процесуальних повноважень та
обов'язку, не усунув недоліків суду
першої інстанції і відмовивши у позові,
тим самим спір по суті не вирішив, право
позивачки на судовий захист,
гарантований їй ст. ст. 55, 124 Конституції
України та передбачений ст. ст. 3, 4 ЦПК
України, не забезпечив, свої
процесуальні функції у забезпеченні
змагального цивільного процесу не
виконав.

При цьому, по суті, апеляційний
суд, пославшись на порушення районним
судом принципів цивільного
судочинства: змагальності і
диспозитивності, неповне викладення
всіх складових частин рішення суду, що
передбачено ст. 215 ЦПК України, відмовив
у позові через ці порушення, що були
допущені судом, а доводи позивачки про
порушення її прав землекористування
залишив без належного дослідження та
оцінки, а, отже, без судового захисту.

Ураховуючи те, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
апеляційним судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Київської області від 15 травня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська