Справа № 522/5508/14-ц
Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

01 липня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого одноособово
судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового
засідання Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Одеської обласної
дирекції Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
про визнання кредитного договору
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною
заявою та уточненнями до неї
відповідно до яких просить суд визнати
недійсним Кредитний договір від 24.05.2007
року №010/25-28/07-378 укладений між нею,
ОСОБА_1, та Відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль», а також стягнути з
відповідача сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що при укладанні Кредитного
договору від 24.05.2007 року №010/25-28/07-378 та
Додаткової угоди до нього №010/25-28/07-278/2
відповідачем були допущені численні
порушення. Так позивач вказує, що
положення п. 1.11.1 Кредитного договору
щодо повернення Позичальником усіх сум
Кредиту та сплати процентів за
користування Кредитом у валюті Кредиту
(доларах США), не відповідає нормам
цивільного законодавства України.
Станом на день укладання Кредитного
договору Відкрите акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль» не
мало ліцензії Національного Банку
України, що дає дозвіл на надання у
кредит коштів в іноземній валюті, тим
самим не мало достатньої цивільної
дієздатності на укладання спірного
договору.

Як зазначає позивач, також спірний
Кредитний договір містить ряд умов, що
на її думку є несправедливими та не
відповідають положенням ЗУ «Про захист
прав споживачів», а саме: пункти 2.1.1. та
2.4.1 обмежують право Позичальника на
отримання кредиту у разі порушення
Банком своїх обов'язків та
відшкодування збитків у разі
невиконання Банком своїх зобов'язань
взагалі; п.1.3 передбачає надання
кредиту Банком обумовлене власним
розсудом Банку, оскільки виконання тих
чи інших умов для отримання кредиту
визначається винятково Банком та не
передбачено у Кредитному договорі;
спірний Кредитний договір не
передбачає право на його розірвання за
ініціативою Позичальника;
застереження до п. 1.4.1.5 позивач вважає,
як умовою про односторонню зміну умов
договору виключно на власний розсуд
Банка; умовами договору не передбачена
відповідальність Банку у випадку
прострочення надання кредиту або
надання кредиту в меншому розмірі, ніж
це передбачено умовами Кредитного
договору.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги та
просила суд їх задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти позову
посилаючись на його безпідставність,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що 24
травня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Привокзального
відділення Одеської обласної дирекції
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» (далі за текстом - Банк,
Кредитор) та ОСОБА_1 (далі за текстом -
Позичальник) було укладено Кредитний
договір №10/25-28/07-278 (далі за текстом -
Кредитний договір).

Відповідно до умов вищезазначеного
Кредитного договору Кредитодавець
надає Позичальнику кредит у розмірі
300000,00 доларів США (триста тисяч доларів
США 00 центів), а Позичальник приймає,
зобов'язується належним чином
використати та повернути Банку суму
отриманого кредиту, а також сплатити
відповідну плату за користування
кредитом (а саме 12% річних) та виконати
всі інші зобов'язання, визначенні у
договорі.

Згідно умов Кредитного договору строк
повернення Кредиту здійснюється
відповідно до графіка погашення до
цього Договору (Додатк № 1 до Договору).

07 грудня 2007 року між Банком та
Позичальком була укладена Додаткова
угода №010/25-28/07-278/2 до Кредитного
договору №10/25-28/07-278 від 24.05.2007 року,
якою частково змінено умови Кредитного
договору та викладено в новій редакції
Додатку №1 «Графік погашення кредиту
та сплати процентів» до Договору.

06 липня 2010 року між Банком та
Позичальком була укладена Додаткова
угода №010/25-28/07-278/4 до Кредитного
договору №10/25-28/07-278 від 24.05.2007 року,
якою частково змінено умови Кредитного
договору та викладено в новій редакції
Додатку №1 «Графік погашення кредиту
та сплати процентів» до Договору.

Відповідно до ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором,
а позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа
1 цієї глави, якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 3 вищезазначеної статті ЦК
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Позивач зазначає, що однією з підставою
для визнання Кредитного договору
недійсним є те, що станом на 05.02.2007 року
Відкрите акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» не мало
дозволу на надання коштів в іноземній
валюті у кредит, у зв'язку з чим не мало
достатньої цивільної дієздатності для
укладання спірного Кредитного
договору. Також, згідно уточнень до
позовної заяви, представник позивача
зазначив, що Позичальник не мав та не
має індивідуальної ліцензій
Національного банку України на
здійснення операцій з використанням
іноземної валюти на території України
як засобу платежу, у зв'язку з чим
встановлення умови кредитного
договору щодо сплати відсотків за
користування кредитом в іноземній
валюті є прямим порушенням
законодавства у сфері валютного
регулювання.

Дані твердження позивача суд не бере до
уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» встановлено,
що у разі виникнення спору щодо
отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України «Про
Національний банк України» в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання інеземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що посилання позивача на
відсутність у неї індивідуальної
ліцензії НБУ на використання іноземної
валюти як засобу платежу за кредитом та
нарахованими процентами, а також
відсутності у Банка дозволу на надання
коштів в іноземній валюті у кредит, у
зв'язку з чим відсутністю достатньої
цивільної дієздатності Банка на момент
укладання Кредитного договору, є
необґрунтованими.

Також, згідно статті 6 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю» передбачено, що
фізичні особи - резиденти мають право
купувати іноземну валюту в
уповноважених банках та інших
фінансових установах, що одержали
ліцензію Національного банку України,
або за їх посередництвом - у інших
фізичних осіб - резидентів і
нерезидентів, а також у національного
оператора поштового зв'язку, який
одержав ліцензію Національного банку
України.

Таким чином, для позивача відсутні
будь-які перешкоди у придбанні
іноземної валюти з метою погашення
кредитної заборгованості.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги,
також посилається на несправедливість
деяких пунктів Кредитного договору
№010/25-28/07-278 від 24.05.2007 р., та Додаткових
угод до нього №010/25-28/07-278/2 від 07.12.2009 р.
та №010/25/07-278/4 від 06.07.2010 р., у зв'язку з
чим суперечність змісту договору
певним нормам цивільного
законодавства, насамперед Закону
України «Про захист прав споживачів»,
як підстава для визнання договору
недійсним. Додатково позивач
наголошує на не надання Банком повної
інформації щодо ризиків, які виникають
у Позичальника у зв'язку з укладанням
Кредитного договору в іноземній валюті
(зміни курсів валют до гривні,
встановлених НБУ, індексу інфляції,
зміни діючого законодавства та інше),
оскільки така умова Кредитного
договору є доречною та необхідною, у
зв'язку з тим, що курс гривні до
іноземної валюти на день укладання
Кредитного договору та на день
складання позовної заяви суттєво
змінився не на користь Позичальника.

Згідно роз'яснень пункту 16 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», саме по собі
зростання/коливання курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі статті 652 ЦК, оскільки
зазначене стосується обох сторін
договору й позичальник при належній
завбачливості міг, виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати
виконання банками чи іншими
фінансовими установами положення
статей 11, 18, 21 Закону України «Про
захист прав споживачів», а також пункту
3.8 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року № 168,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо
договорів, укладених після набрання
постановою чинності), де передбачено
обов'язок банків у разі надання кредиту
в іноземній валюті під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за цим договором
несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні
враховувати, зокрема, висновки,
викладені у Рішенні Конституційного
Суду України від 10 листопада 2011 року
№15-рн/2011 (справа про захист прав
споживачів кредитних послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Підпунктом 1.12.1 пункту 1.12. спірного
Кредитного договору передбачено, що
при одержані кредиту Позичальник
усвідомлює та гарантує, що: умови
даного Договору для нього зрозумілі,
відповідають його інтересам, є
розумними та справедливими;
Позичальник не знаходиться під впливом
омани, обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди або збігу важких для
цього обставин; Позичальник спроможний
здійснити цей Договір і виконання
зобов'язання по ньому, оскільки він
немає обмежень у право та дієздатність.
Позичальник не є жодним чином
обмеженим законом, іншим нормативним
актом, судовим рішенням, або іншим,
передбаченим чинним законодавством,
способом в своєму праві укладати цей
Договір та виконувати усі умови,
визначені у ньому.

Згідно підпункту 1.12.2 пункту 1.12.
спірного Кредитного договору сторони
погодились, що з укладанням цього
Договору Сторони досягли згоди з усіх
істотних умов та не існує будь-яких
умов, які можуть бути істотними та
необхідними за змістом цього Договору.

З вказаного суд робить висновок, що
твердження позивача щодо
невідповідності умов кредитного
договору законодавству України є
цілком безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на діючому законодавстві
України.

Посилання позивача, якими вона
обґрунтовує позовні вимоги, не є
підставою звільнення від виконання
зобов'язань або відповідальності за їх
порушення, оскільки позивач сама
уклала кредитний договір з
відповідачем на підставі вільного
волевиявлення, і ставлячи підпис,
вважала його справедливим.

Тобто, при підписанні кредитного
договору, всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договорів були дотримані, договір
містить всі передбачені чинним
законодавством відомості, дотримано
всіх вимог щодо змісту та форми їх
укладення, а тому не вбачається підстав
стверджувати про невідповідність його
умов вимогам законодавства.

Аналізуючи зібрані докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про визнання
недійсним Кредитного договору
№010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, укладеного
між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
не підлягають задоволенню, оскільки
кредитний договір укладений позивачем
на підставі вільного волевиявлення,
тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 203, 215, 626, 627, 638, 1054
ЦК України, Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ від
30.03.2012 № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 169, 209,
213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Одеської обласної дирекції Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя