Справа №752/2561/14-ц
Провадження № 2/752/2471/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.07.2014 року Голосіївський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді -
Колдіної О.О.

з участю секретаря -
Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» про
поновлення на роботи та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,-

в с т а
н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до
ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» про
поновлення його на посаді директора
Товариства та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 30
січня 2014 р. по день поновлення на
роботі.

Позовні вимоги він
обґрунтовує тим, що з 23.03.2012 р. був
призначений на посаду директора ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» на
підставі рішення Загальних зборів
учасників Товариства та наказу № 5 від
26.03.2012 р.

08.02.2014 р. він отримав копію
протоколу № 30/01/14 Загальних зборів
учасників Товариства від 30.01.2014 р., яким
його звільнено з посади в зв»язку з
діяльністю, що спрямована на завдання
шкоди підприємству згідно з ст.99 ЦК
України та ст.43-1 КЗпП України та
призначено на посаду ОСОБА_2

Зазначене звільнення він
вважає незаконним, оскільки ст.99 ЦК
України передбачає усунення члена
виконавчого органу Товариства від
виконання своїх обов»язків і не може
вважатися звільненням в розумінні
положень трудового законодавства, а
він саме був звільнений і дані
відомості були внесені до Єдиного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців України.

Крім того, позивач
посилається на те, що не допускається
звільнення в період тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування працівника у відпустці, а
він з 28.01.2014 р. перебував у відпустці.

В ході розгляду справи
представник позивача підтримала
позовні вимоги і обґрунтування позову
в повному обсязі та просила суд позов
задовольнити, з підстав зазначених в
позовній заяві, оскільки позивач був
звільнений в період перебування у
відпустці та з підстав, не передбачених
трудовим законодавством.

Представники відповідача
заперечували проти задоволення позову,
обґрунтовуючи тим, що на момент
розгляду справи позивач є звільненим з
посади директора на підставі п.2 ч.1 ст.41
КЗпП України відповідно до рішення
Загальних зборів учасників Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» від 17.04.2014
р., яким підтверджено рішення Загальних
зборів учасників Товариства від 30.01.2014
р. про звільнення ОСОБА_1 з посади
директора з 30.01.2014 р. Представник
зазначив, що на підприємстві відсутній
бухгалтер, в зв»язку з чим директор
Товариства є єдиною особою, яка має
право підпису на фінансових документах
і має доступ до грошових коштів на
розрахункових рахунках Товариства, а
тому входить до категорії осіб, яких
може бути звільнено на підставі п.2
ч.1ст.41 КЗпП України. Представники
відповідача просили критично
віднестись до посилання позивача на те,
що він був звільнений в період
перебування у відпустці і доказу, на
підтвердження цих обставин, оскільки
наказ про відпустки підписаний самим
позивачем, учасники Товариства не були
поінформовані про підписання такого
наказу і їм не було про це відомо на
день прийняття рішення про звільнення.
Крім того, перебуваючи у відпустці
30.01.2014 р. позивач фактично виконував
функції директора, оскільки за його
розпорядження відбулось перерахування
коштів на суму 298700 гривень з рахунків
підприємства. Оригінал наказу про
відпустку знаходиться у позивача, а не
на підприємстві, а також зазначений
наказ не був зареєстрований в книзі
наказів.

Також в обґрунтування своїх
заперечень представники відповідача
зазначили, що вимоги позивача про
відшкодування йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу є
недоведеними належними доказами у
справі, оскільки на підтвердження
розміру заробітної плати надана
довідка, підписана самим позивачем
12.02.2014 р., коли він вже не обіймав посаду
директора і не підтверджується жодними
фінансовими документами.

Вислухавши сторони,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.01.2014 р.
відбулись Загальні збори учасників
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР», на яких
було прийнято рішення про звільнення
ОСОБА_1 з посади директора Товариства в
зв»язку з діяльністю, що спрямована на
завдання шкоди Товариству (згідно ст.99
ЦК України, ст.43-1 КЗпП України) з 30.01.2014
р. та призначено на цю посаду ОСОБА_2
Рішення зборів оформлено протоколом №
30/01/14.

Відповідно до ст.99 ЦК України
повноваження члена виконавчого органу
можуть бути в будь-який час припинені
або він може бути тимчасово
відсторонений від виконання своїх
повноважень.

Офіційне тлумачення
положення ч.3 ст.99 ЦК України надано в
рішенні Конституційного Суду України
№ 1-рп2010, відповідно до якого в аспекті
конституційного звернення положення
частини третьої статті 99 Цивільного
кодексу України від 16 січня 2003 року N
435-IV ( 435-15 ) "члени виконавчого органу
можуть бути у будь-який час усунені від
виконання своїх обов'язків" слід
розуміти як право компетентного
(уповноваженого) органу товариства у
будь-який час і з будь-яких підстав
усунути особу (осіб) від виконання
обов'язків члена (членів) виконавчого
органу за умови, якщо в установчих
документах товариства не визначено
таких підстав.

Усунення члена виконавчого
органу товариства від виконання
своїх обов'язків, яке передбачене
частиною третьою статті 99 Цивільного
кодексу України ( 435-15 ), не є
відстороненням працівника від роботи
в розумінні статті 46 Кодексу законів
про працю України.

Відповідно до положень Закону
України «Про господарські товариства»
право створення виконавчого органу
Товариства, визначення його складу,
компетенції та порядку усунення надано
загальним зборам учасників Товариства.

В зв»язку з чим і вирішення
питання про відсторонення члена
виконавчого органу від виконання своїх
обов»язків або припинення повноважень
також належить до компетенції
загальних зборів учасників Товариства.

З огляду на викладене, дії учасників
Товариства при прийнятті рішення від
30.01.2014 р. щодо звільнення ОСОБА_1 з
посади директора Товариства в зв»язку
з діяльністю, що спрямована на завдання
шкоди Товариству, були правомірними.

Оскільки між ОСОБА_1 та ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» існували
трудові правовідносини, а в рішенні
загальних зборів від 30.01.2014 р. не були
точно зазначені підстави для
звільнення директора, визначені
трудовим законодавством, 17.04.2014 р.
відбулись Загальні збори учасників
Товариства, рішення яких оформлені
протоколом № 170414, на яких було
прийнято рішення про підтвердження
рішення Загальних зборів учасників
Товариства від 30.01.2014 р. про звільнення
ОСОБА_1 з посади директора з 30.01.2014 р.,
уточнено причину його звільнення, а
саме зазначено, що він є звільненим на
підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України без
попередньої згоди виборного органу
первинної профспілкової організації (в
зв»язку з її відсутністю), в зв»язку з
винними діями на посаді директора, що
спрямовані на завдання шкоди
товариству, які спричинили втрату
довір»я до ОСОБА_1 з боку учасників
Товариства та про його усунення від
виконання обов»язків директора ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» з 30.01.2014 р.
на підставі ч.3 ст.99 ЦК України.

Рішення Загальних зборів ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» від 30.01.2014
р. та від 17.04.2014 р. не оспорювались
позивачем у визначений законом спосіб,
є чинними на момент розгляду справи, і в
ході даного судового розгляду
представник позивача підтвердила, що
позивач не заявляє вимог про
скасування зазначених рішень і не
оспорює їх, однак просить поновити його
трудові права, оскільки при його
звільненні не були зазначені підстави,
визначені трудовим законодавством.

Своє звільнення на підставі
п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України позивач також не
оспорює.

Відповідно до ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається совїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд.
Таке право мають також особи, в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд в ході судового розгляду
роз»яснив представнику позивача його
права.

Стороною відповідача було
завчасно надані письмові заперечення
та всі письмові докази на
підтвердження підстав звільнення
ОСОБА_1 з займаної посади.

Стороні позивача судом був
наданий строк для ознайомлення з
зазначеними доказами, однак позивач не
скористався своїм право на зміну
предмета або підстав позову і
підтримав заявлені позовні вимоги та
їх обґрунтування.

В своїх додаткових пояснення
щодо заявлених вимог представник
позивача посилалась не те, що позивач
не може бути звільненим на підставі п.2
ч.1 ст.41 КЗпП України, оскільки він не є
особою, яка безпосередньо обслуговує
грошові або товарні цінності і є
суб»єктом не лише трудових відносин, а
й корпоративних.

Однак, як встановлено судом в
ході судового розгляду, в зв»язку з
відсутністю на підприємстві посади
головного бухгалтера, директор
одноособово виконував функції щодо
розпорядження фінансовими ресурсами
Товариства, мав право підпису на
фінансових документах.

Оскільки позивач не оспорює
законність свого звільнення на
підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України суд не
може вийти за межі заявлених вимог і
підстав звернення до суду та надавати
оцінку зазначеним обставинам.

Також в своїх додаткових
поясненнях представник позивача
посилалась на те, що роботодавець не
може змінити формулювання причин
звільнення без поновлення працівника
на роботі.

Суд вважає, що зазначені
посилання представника позивача не
узгоджуються з нормами трудового права
(ст..235 КЗпП України), оскільки
допускається змінювати формулювання
причин звільнення у разі визнання його
неправильним або таким що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі.

Суд критично оцінює
посилання позивача, як на підставу для
поновлення на роботі, на своє
перебування на момент звільнення у
щорічній відпустці, виходячи з
наступного.

Дійсно, ч.3 ст.40 КЗпП України не
допускає звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Відповідно до наказу № 7 від 28.01.2014
р. директору ОСОБА_1 була надана частина
щорічної основної відпустки за робочий
рік з 26.03.2012 р. по 25.03.2013 р. тривалістю 24
календарних дні з 30.01.2014 р. по 22.02.2014 р.
включно.

Зазначений наказ підписаний
директором ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ
ЦЕНТР» ОСОБА_1

В ході судового розгляду
участь у судовому засіданні в якості
представників Товариства приймали
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що є учасниками
зазначеної юридичної особи, які
повідомили про те, що ОСОБА_1 не
повідомив учасників Товариства про
наявність наказу про його відпустку і
не призначив особу, що буде виконувати
його обов»язки.

Крім того, зазначені особи
повідомили, що даний наказ про
відпустку ОСОБА_1 не зареєстрований в
Книзі реєстрації наказів підприємства,
що свідчить про те, що він не був
оформлений у визначений законом
спосіб.

З матеріалів справи
вбачається, що 30.01.2014 р. ОСОБА_1 фактично
виконував свої обов»язки директора,
оскільки за його розпорядженням
здійснювалось перерахування грошових
коштів з рахунку підприємства.

Оригінал наказу про
відпустку знаходився у представника
позивача, який був оглянутий судом, а не
на підприємстві.

Зазначені обставини
свідчать про недопустимість даного
доказу в розуміння ст.59 ЦПК України і
він може бути взятий судом до уваги.

Не може бути взята судом до
уваги в якості доказу на підтвердження
розміру заробітної плати позивача
довідка № 15 від 12.02.2014 р., оскільки в ній
міститься інформація про середню
заробітну плату за останні два місяці,
однак будь-яких бухгалтерських
документів на підтвердження розміру
отриманих позивачем доходів суду не
надано, що позбавляє суд можливості
надати оцінку правильності
проведеного розрахунку.

Крім того дана довідка
підписана ОСОБА_1, як директором
Товариства 12.02.2014, тобто після його
звільнення.

А тому даний доказ є
недопустимим.

З огляду на викладені
обставини, оцінюючи всі досліджені
судом докази в їх сукупності, суд не
вбачає підстав для задоволення позову
ОСОБА_1 для поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Питання щодо судових витрат суд
вирішує на підставі ст..88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК
України, суд

в и р і
ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» про
поновлення на роботи та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана сторонами
протягом десяти днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
м.Києва через Голосіївський районний
суд м.Києва.

Особи, які приймали участь у
справі, але не були присутні під час
оголошення рішення суду, мають право
оскаржити його протягом 10 днів з
моменту отримання копії рішення.

Суддя