У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та
піклування Часовоярської міської ради,
орган опіки та піклування
Куйбишевської районної у м. Донецьку
ради, про визначення місця проживання
малолітньої дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 30 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася
до суду із зазначеним позовом до
ОСОБА_5, мотивуючи його тим, що з 9 липня
2010 року вона перебуває з відповідачем у
шлюбі, проте з березня 2012 року
внаслідок постійних сварок шлюбні
стосунки фактично припинились, що
змусило позивачку разом із дітьми
переїхати до м. Донецька. У вересні 2012
року позивачка дозволила відповідачу
забрати на вихідні дні до себе їхнього
сина ОСОБА_6, проте дитину ОСОБА_5 не
повернув. У жовтні 2012 року з дозволу
відповідача позивачка забрала сина
ОСОБА_6 до себе, проте 19 жовтня 2012 року
під час відвідування лікаря педіатра
відповідач викрав дитину, мотивуючи це
тим, що комісія з питань захисту прав
дитини при виконавчому комітеті
Часовоярської міської ради вирішила
визначити місце проживання дитини
разом із батьком.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила суд визначити місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_6
разом із нею, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_6 разом із
матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Відповідно до ст. 161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона має, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків,
малолітня дитина не повинна, крім
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суди правильно виходили із того, що
виняткові обставини, які могли бути
підставою для розлучення малолітньої
дитини із матір'ю, відсутні, а тому
вимоги позивачки про визначення місця
проживання дитини разом із нею
відповідають вимогам сімейного закону
та підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 25
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко