У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Маляренка А.В.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Великофоснянське» про стягнення
заборгованості з заробітної плати,
компенсації витрат частини грошових
доходів та середнього заробітку, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 березня 2014
року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 02 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Великофоснянське» (далі - ТОВ
«Великофоснянське»), в якому просив
стягнути з відповідача на свою користь
69 459 грн 74 коп. заборгованості із
заробітної плати, в тому числі: 10 881 грн
53 коп. недоплаченої заробітної
плати; 1 232 грн 88 коп. індексації
заробітної плати; 1 157 грн 02 коп.
компенсації громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати; 56 188 грн 31 коп. середнього
заробітку у зв'язку з порушенням строку
розрахунку при звільненні.

Позивач посилався на те, що відповідач
виплачував йому заробітну плату у
меншому розмірі, ніж встановлено у
наказі при прийнятті на роботу. За весь
період роботи відповідач не проводив
індексації заробітної плати. При
звільненні відповідач також не провів
з ним своєчасний та повний розрахунок.

За наведених обставин та на підставі
ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 2,
33 Закону України «Про оплату праці», ч. 1
ст. 4 Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення», ст. 2
Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати», Порядку проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів від 17 липня 2003 року № 1078,
Порядку проведення компенсації
громадянам частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21
лютого 2003 року № 159, Рішення
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012
просив позов задовольнити.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 березня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Великофоснянське» на
користь ОСОБА_4 460 грн 08 коп.
заборгованості із заробітної плати, в
тому числі: 228 грн 67 коп. індексації
заробітної плати; 231 грн 41 коп.
компенсації громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 02 квітня 2014
року рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 березня
2014 року в частині вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
часткове задоволення позову. Стягнуто
з ТОВ «Великофоснянське» на користь
ОСОБА_4 500 грн. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні. Змінено рішення суду в
частині визначення розміру судового
збору. Збільшено розмір стягнутого з
ТОВ «Великофоснянське» судового збору
з 4 грн 60 коп. до 229 грн 40 коп. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу від 01 квітня 2009 року № 39/1
ОСОБА_4 з 01 квітня 2009 року був прийнятий
на роботу до ТОВ
«Великофоснянське» на посаду
юрисконсульта з посадовим окладом
згідно зі штатним розписом.

Відповідно до наказу від 05 квітня 2011
року № 34 ОСОБА_4 з 05 квітня 2011
року був звільнений з посади за згодою
сторін відповідно до п. 1 ст. 36
КЗпП України.

Станом на 01 квітня 2009 року штатним
розписом ТОВ
«Великофоснянське» визначено
посадовий оклад юриста в розмірі 1 301
грн, а станом на 01 квітня 2010 року - 1 323
грн.

Зазначені розміри посадового окладу
затверджені також відповідними
наказами по товариству, які є чинними.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що на користь позивача
підлягають стягненню 228 грн 67 коп.
індексації заробітної плати та 231 грн 41
коп. компенсації громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати. Також суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для відшкодування
позивачу середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
задовольняючи частково вказані
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що на користь
позивача підлягає стягненню 500 грн
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

При цьому, визначаючи розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку, суд апеляційної інстанції
посилався на істотність суми
заборгованості порівняно із середнім
заробітком працівника; нетривалий
період роботи позивача у відповідача, а
також те, що протягом роботи він не
звертав уваги на ненарахування
індексації, хоча за своїми посадовими
обов'язками саме він мав забезпечувати
дотримання вимог закону у товаристві.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У пункті 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що, встановивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому суми в день звільнення, коли ж він
у цей день не був на роботі, - наступного
дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день ухвалення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Також у п. 20 вищезазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз᾽?яснено, що при частковому
задоволенні позову працівника суд
визначає розмір відшкодування за час
затримки розрахунку з урахуванням
спірної суми, на яку той мав право,
частки, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком та
інших конкретних обставин справи.

Апеляційний суд, задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_4 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
правильно виходив із того, що позивач
має право на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Однак апеляційний суд, визначаючи яку
саме суму слід стягнути з відповідача,
не врахував вимог пункту 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», та правильно
встановивши розмір середньомісячного
заробітку позивача у сумі 1 333 грн
50 коп., не навів детального розрахунку
розміру відшкодування за час затримки
розрахунку, не обґрунтував, якими саме
нормами закону він керувався, та дійшов
передчасного висновку про стягнення на
користь позивача 500 грн середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

За таких обставин рішення суду
апеляційної інстанції не може бути
визнане законним та обґрунтованим, а
тому підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 02 квітня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк