Провадження №2/193/108/14
Р І Ш Е Н Н Я

25 червня 2014 року Софіївський районний
суд Дніпропетровської області в
складі:

судді
Шумської О.В.

при секретарі
Мішурі Т.Л.

відповідача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Софіївка цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

лютого 2014 року позивач звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про
стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що 20 вересня
2013 року він позичив відповідачу 418000,00
грн. Факт отримання відповідачем
грошей підтверджується розпискою,
власноручно написаною відповідачем.
Позику відповідач зобов'язався
повернути до 20.12.2013 року.

06.12.2013 року позивач звернувся до
відповідача із нагадуванням про
повернення коштів у визначений строк
та надав відповідні банківські
реквізити для повернення боргу.

03.01.2014 року позивач звернувся до
відповідача з вимогою про повернення
боргу.

Станом на 04.02.2014 року відповідач
отримані за договором кошти не
повернув. На його письмові листи-вимоги
повернути кошти не реагує.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Кількість днів прострочення на
22.01.2014 року складає 33 дні (з 21.12.2013 року
по 22.01.2014 року).

Розмір інфляційних втрат становить:

418000,00 грн. (сума боргу)х1,005 (індекс
інфляції за грудень 2013 року)=420090,00 грн.

Розмір 3 % річних становить:

418000,00 грн. (сума боргу) х 33дні
(прострочення) х 3% річних / 365 днів / 100% =
1133,75 грн.

Отже, 3% річних станом на 22.01.2014 року
складають 1133,75 грн.

Загальна сума боргу складає - 420090,00
грн. (сума боргу з врахуванням індексу
інфляції)+1133,75 грн. (3% річних)=421223,75 грн.,
яку позивач просить стягнути з
відповідача та судовий збір.

26 березня 2014 року відповідач надав
до суду письмові заперечення проти
позову, в яких вказав, що позов він не
визнає, оскільки розписка не є належним
доказом так як не відповідає вимогам
чинного законодавства.

Окрім того, зазначена розписка була
написана власноручно відповідачем
тому, що позивачем повинен був надати
йому техніку сільськогосподарського
призначення, а той у свою чергу після її
поставки повинен був сплатити йому
грошову суму в розмірі 418000,00 грн. Форму
гарантії про сплату зазначених
грошових коштів було обрано самим
позивачем.

Факт передачі грошових котів також
відсутній і свідки, вказані в розписці,
не можуть його підтвердити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4.в судове засідання не з'явилися.
ОСОБА_3 надав суду письмові заключні
пояснення позивача в яких зазначив, що
позов підтримує, на його задоволенні
наполягає, а доводи відповідача вважає
необгрунтованими та надуманими.

Відповідач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 в судовому
засіданні проти позову заперечують,
позовні вимоги не визнають,
посилаючись на обставини, викладені у
поданих до суду письмових
запереченнях.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що він працює водієм в СТОВ
"Слава" і підвозив ОСОБА_1 до "Мега
Банку".

Свідок ОСОБА_6 надав суду письмові
пояснення, в яких вказав, що із 18 січня
по 1 жовтня 2013 року він працював
директором СТОВ «Слава» в
Ізяславському районі Хмельницької
області, де засновниками були ОСОБА_1,
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Їх частки складали:
ОСОБА_7 - 50 %; ОСОБА_1 - 25 %, ОСОБА_3 -25 %.

Основним інвестором виступав
ОСОБА_1, який вніс загальну суму грошей
і товару в роботу підприємства, що
становила майже 90 % від суми інших
учасників.

Що стосується внесків ОСОБА_3, то він
взяв на себе погашення заборгованості
кредиторам СТОВ «Слава», яка існувала
до 2013 року та закупку техніки, а також
надавав незначні фінансові допомоги
для поточних платежів підприємства.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 вніс 90 %
грошей в роботу підприємства, він
добився перерозподілу часток
учасників товариства, при цьому ОСОБА_3
вийшов зі складу учасників і ОСОБА_6 був
зареєстрований новий Статут, де ОСОБА_1
отримав 75 %, ОСОБА_7 - 25 %. При цьому ОСОБА_6
ОСОБА_1 пояснив, що він дав ОСОБА_3
розписку про сплату йому 418000,00 грн. за
техніку та інші витрати ОСОБА_3 за час
участі в товаристві.

ОСОБА_3 мав залишити нову сівалку
«Маскар Футура» італійського
виробництва.

На цей час ОСОБА_3 виділив вантажний
автомобіль КАМАЗ для погашення боргу
за міндобрива перед «Подільською
агрохімічною компанією» та інше.

Свідок ОСОБА_7 надала суду письмові
пояснення, в яких вказала, що 20 вересня
2013 року була в «Мега Банку» м.
Хмельницький і засвідчувала розписку
ОСОБА_1 про його борг в розмірі 418000,00
грн. ОСОБА_3 В її присутності гроші не
передавалися. Після 3-4 годинних
переговорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в
кабінеті директора «Мега Банку» ОСОБА_5
та її запросили, щоб вони засвідчили
розписку.

Свідок ОСОБА_8 надав суду письмові
пояснення, в яких вказав, що він з
ОСОБА_1 їздив у м. Хмельницький, щоб
засновники переписували частки
господарства у банку «Мега Банк».
ОСОБА_7 переписала свою частку ОСОБА_1, а
з ОСОБА_3 у них виникла сварка за якісь
кошти. Вони знаходились у кабінеті
директора «Мега Банку» з 16.00 год. до 23.00
год. і увесь цей час ОСОБА_8 був з ОСОБА_1
і він не передавав і не отримував від
ОСОБА_3 ніяких коштів.

Суд, дослідивши матеріали справи і
оцінивши їх в сукупності, прийшов до
висновку, що в заявлені вимог позивача
слід відмовити за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20
вересня 2013 року позивач позичив
відповідачу 418000,00 грн. Факт отримання
відповідачем грошей підтверджується
розпискою, власноручно написаною
відповідачем. Позику відповідач
зобов'язався повернути до 20.12.2013 року
(а.с. 4, 34).

06.12.2013 року позивач звернувся до
відповідача із нагадуванням про
повернення коштів у визначений строк
та надав відповідні банківські
реквізити для повернення боргу (а.с. 5).

03.01.2014 року позивач звернувся до
відповідача з вимогою про повернення
боргу (а.с. 6).

Станом на 04.02.2014 року відповідач
отримані за договором кошти не
повернув. На його письмові листи-вимоги
повернути кошти не реагує.

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються Цивільним кодексом
України.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори й інші
правочини.

Ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду і такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передачі грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу
Українипередбачено що договір позики,
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Документом, що підтверджує укладення
договору займу і фіксуючим передачу
грошових коштів може виступати
розписка, котра повинна бути оформлена
також у письмовій формі. При цьому у
розписці повинно бути зазначено, що
грошові кошти передаються саме в
якості займу з обов'язком наступного
повернення. Таким чином, істотні умови
договору позики, які обов'язкові в силу
ч. 1 ст. 1046 ЦК Українисудом не
встановлені. Відсутність такої оговори
може виступати підставою для відмови у
позові до позивальника про стягнення
отриманих коштів.

Позивачем у підтвердження існування
боргу не надано копії договору займу. А
у поданій позивачем розписці відсутня
фіксація факту передачі грошових
коштів від позивача відповідачу в
якості займу із зобов'язанням
наступного повернення, відсутня і
умова про передачу грошових коштів у
власність. Із розписки невідомо
правовий статус отриманих коштів: у
власність, для передачі третій особі,
чи як певна посадова особа (наприклад,
під звіт) тощо.

Верховний суд України у правовій
позиції, викладеній в постанові
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року № 6-63цс13, вказав, що досліджуючи
боргові розписки чи договори позики,
суди повинні виявляти справжню правову
природу укладеного договору, незалежно
від найменування документа, і залежно
від установлених результатів робити
відповідні правові висновки.

Відповідач пояснюючи природу розписки
вказує, що вона була надана ним
позивачу у якості гарантії сплати
коштів за поставлену
сільськогосподарську техніку.

Відповідно до ч. 1 ст. 545ЦК
Україниприйнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі.

Таким чином, розписка може надаватись у
підтвердження будь-якого зобов'язання
(наприклад, за договором зберігання
згідно абз. 3 ч. 1 ст. 937 ЦК України), а не
виключно у підтвердження виконання
договору позики (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 59-60
ЦПК Українине не було надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог в обсязі
необхідному та достатньому для
задоволення позовних вимог.

Зважаючи на викладене, розглядаючи
даний спір в межах заявлених вимог,
оцінюючи здобуті по справі докази щодо
їх належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв'язку у сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3
незаконні, необґрунтовані, недоведені
та безпідставні, а, отже, задоволенню не
підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України,суд враховує, що позивач від
сплати судових витрат не звільнений,
його позовні вимоги не належать до
задоволення, у зв'язку з чим
відшкодуванню за рахунок відповідача
не підлягають.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Повний текст рішення виготовлено 1
липня 2014 року.

Суддя:
О.В. Шумська