У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

2 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Олійник А.С.,
Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

провівши попередній розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди у зв'язку зі смертю
чоловіка, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 20 лютого 2014року, ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 31 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, просила
відшкодувати з відповідача на її
користь моральну шкоду у розмірі 100 000
грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 4
квітня 1994 року під час виконання
трудових обов'язків з її чоловіком -
ОСОБА_5, стався нещасний випадок,
внаслідок якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року він
помер. Вона перебувала з ним у шлюбі
тривалий час, його смерть стала для неї
великим горем та тяжкою втратою, у
зв'язку чим їй завдано моральну шкоду.

Рішенням Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
лютого 2014року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
березня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК Української РСР
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про
охорону праці» (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до п. 11 Правил відшкодування
власником підприємства установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 474 від 23 червня 1993
року, (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
моральна шкода відшкодовується за
заявою потерпілого про характер
моральної втрати чи висновком медичних
органів у вигляді одноразової грошової
виплати або в іншій матеріальній формі,
розмір якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
суду.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що нормативно-правовими
актами, які були чинними на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачалося, що моральна шкода,
завдана працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, виплачувалась
виключно працівникові, якому завдано
таке ушкодження. Вказані норми
матеріального права не передбачали
можливості відшкодування моральної
шкоди іншим особам, зокрема, утриманцям
загиблого на виробництві працівника.

Висновок апеляційного суду про те, що
відповідальність щодо соціальних
виплат перед потерпілими та членами їх
сімей несе Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України є необгрунтованим.

Із змісту вищезазначених норм
матеріального права випливає, що
відповідальність за завдання
працівникові моральної шкоди лежить на
роботодавцеві.

Згідно із ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Таким чином, висновок апеляційного
суду щодо належного відповідача не є
підставою для скасування судового
рішення апеляційної інстанції
відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України,
оскільки позов задоволенню не підлягає
з урахуванням спірних правовідносин.

Із матеріалів справи вбачається, що
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права судами першої та
апеляційної інстанцій не дають підстав
для скасування ухвалених судових
рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 336 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
лютого 2014року, ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 31
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
А.С.
Олійник

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко