Справа № 203/3601/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2014 року
Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.

при секретарі - Величко О.М.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Кіровського відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, третя
особа - Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку "Надра"
про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2014 року до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська
надійшла позовна заява ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Кіровського відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції про
визнання права власності та звільнення
майна з-під арешту (а.с. 1-3)

25 червня 2014 року у судовому засіданні в
якості третьої особи було залучено
Публічне акціонерне товариство
Комерційного банку "Надра" (а.с. 22)

Позивач у позовній заяві з урахуванням
уточнень посилався на те, що 31 березня
2007 року він домовився з ОСОБА_2 про
придбання у нього автомобіля марки ВАЗ
2121, 1989 року випуску, державний номер
НОМЕР_1. З метою розрахунку за
вищевказаний автомобіль, позивач
передав відповідачу 3 500 доларів США, на
підтвердження чого, відповідач написав
розписку, в якій зазначив, що отримав
кошти від позивача за продаж
автомобіля та ніяких претензій
стосовно укладеної угоди до позивача
не має. Оскільки всі істотні угоди між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було
узгоджено та ніяких заперечень
стосовно ціни та предмета угоди у них
не виникало, відповідач видав на ім'я
позивача довіреність від 31.03.2007 року,
надавши позивачу повноваження щодо
повного розпорядження, користування та
володіння транспортним засобом, як
його власника. В подальшому позивач
дізнався, що на даний автомобіль
Кіровським відділом державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції накладено
арешт, як на майно ОСОБА_2 та оголошено
автомобіль у розшук. Таким чином,
позивач вважає, що транспортний засіб
не підлягає вилученню, та був проданий
позивачу на законних підставах.
Враховуючи викладене, позивач просить
визнати право власності на зазначений
автомобіль та звільнити з-під арешту
транспортний засіб (а.с. 1-3)

Позивач у судовому засіданні заявлені
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та наполягав на задоволенні
позову.

Відповідач у судовому засіданні позов
визнав та просив задовольнити,
зазначивши, що дійсно правочин було
вчинено, здійснити його у визначеному
законом порядку не було можливості
через відсутність коштів для зняття
автомобілю з реєстрації, нотаріального
оформлення.

Кіровський відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції у судове
засідання свого представника не
направив, надав на адресу суду заяву в
якій просив розглянути справу без його
участі на розсуд суду(а.с.29)

Інші сторони у судове засідання не
з'явились, про час, день та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили (а.с. 24,30)

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали даної цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлено, що 31 березня 2007року
між позивачем та відповідачем ОСОБА_2
був укладений договір у формі розписки,
за умовами якої, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1
автомобіль марки ВАЗ 2121, 1989 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 за 3 500
доларів США, що підтверджується копією
розписки від 31.03.2007 року, наявною в
матеріалах справи. (а.с. 7)

Встановлено, що ОСОБА_2 отримав від
ОСОБА_1 зазначені у розписці від 31.03.2007
року 3 500 дол. США, що підтверджується
змістом розписки та поясненнями самого
відповідача у судовому
засіданні(а.с.7,31)

Також судом встановлено, що 31.03.2007 року
відповідачем ОСОБА_2 була видана ОСОБА_1
довіреність, відповідно до якої він
самостійно має право розпоряджатися
від його імені, в тому числі продати,
обміняти, передавати в оренду, позичку,
заставляти за ціну та на умовах
автомобіль на свій розсуд, а також при
здійснені повноважень за цією
довіреністю користуватись автомобілем
марки ВАЗ 2121, 1989 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_2 від 09.11.2004 року, що
підтверджується довіреністю наявною в
матеріалах справи (а.с. 4)

Крім того встановлено, що аналогічну
довіреність відповідачем ОСОБА_2 було
видано позивачу і в 09.03.2010 року, що
підтверджується її копією (а.с.5-6)

Правовідносини, що виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Конституції України, Цивільним
кодексом України та іншими
нормативно-правовим актами України.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Згідно ст. 386 Цивільного кодексу
України держава забезпечує рівний
захист прав усіх суб'єктів права
власності. Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій
стороні (покупцеві), а покупець приймає
або зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
форми досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовились щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено,
що правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України визначено,
що право власності та інші речові права
на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Відповідно до роз'яснень викладених в
пункті 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (надалі -
Постанова № 9) не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено. У
зв'язку з цим необхідно правильно
визначати момент вчинення правочину
(статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо). Згідно із
статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації. Рішенням
суду не може бути зобов'язано сторони
здійснити державну реєстрацію
правочину, оскільки це суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства - свободі договору (пункт
3 частини першої статті 3 ЦК).

Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено,
що у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

З підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, суд враховує, що норма частини
другої статті 220 ЦК (не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін. Суд вважає за необхідне
встановити, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про
дорожній рух», транспортний засіб
полягає в обов'язковій державній
реєстрації, що передбачає здійснення
комплексу заходів, пов'язаних із
перевіркою документів, які є підставою
для здійснення реєстрації, звіркою, і
за необхідності дослідженням
ідентифікаційних номерів складових
частин та оглядом транспортного
засобу, оформлення і видачею
реєстраційних документів та номерних
знаків.

Підстави набуття права власності на
транспортні засоби чітко визначені
цивільним законодавством.

Відповідно до п.п. 2, 3, 7 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів
та інших видів транспорту,
затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998
року № 1388 (у ред. постанови КМУ від
23.12.2009 року № 1371) (надалі - Порядок № 1388)
передбачено порядок набуття права
власності на транспортний засіб з
обов'язковою реєстрацією власником
придбаного транспортного засобу на
підставі документів, що підтверджують
право власності.

Пунктом 8 Порядку № 1388 встановлено, що
державна реєстрація (перереєстрація)
транспортних засобів проводиться на
підставі заяв власників, поданих
особисто, і документів, що посвідчують
їх особу, підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Суд при вирішені вимог позивача в
частині визнання права власності,
приймає до уваги, що договір-купівлі
продажу транспортного засобу
вважається дійсним, якщо сторонами між
якими він був укладений були виконанні
вимоги закону щодо форми його
укладення, яка повинна бути письмовою
відповідно до ст. 207 ЦК України та
постанови КМУ від 07.09.1998 року № 1338, якою
затверджений «Порядок державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», обов'язковим
нотаріальним посвідченням договору
згідно ст. 640 ЦК України, та державною
реєстрацією в відповідних
реєстраційних органах відповідно до
ст. 182 ЦК України, за результатами
здійснення зазначених дій, договір
купівлі-продажу транспортного засобу
може бути визнаний у судовому порядку
дійсним. Однак, як вбачається з
матеріалів справи, позивачем не були
дотриманні вимоги закону про
нотаріальне посвідчення правочину та
державну реєстрацію, оскільки момент
вчинення такого правочину відповідно
до ст.ст. 210, 640 ЦК України, пов'язується з
державною реєстрацією та нотаріальним
посвідчення, що не було здійснено
позивачем при укладанні довіреності
між сторонами, а отже суд приходить до
висновку про відсутність законних
підстав для визнання права власності
на майно на підставі укладеного між
сторонами договору купівлі-продажу
автомобіля, та вважає його таким, що не
створює прав та обов'язків для сторін.

Окрім цього, суд приймає до уваги, що
відповідач перед відчуженням
транспортного засобу позивачу, не зняв
його з обліку в підрозділі ДАІ на
підставі своєї заяви, у зв'язку з чим,
спірний автомобіль залишився
зареєстрованим за відповідачем та був
переданий відповідачем позивачу на
підставі довіреності, яка відповідно
до норм викладених в ст.ст. 238, 244 ЦК
України не є правовим оформленням
переходу права власності на
автомобіль, оскільки особа, яка видала
довіреність, може в будь-який час її
скасувати відповідно до положень ст. 249
ЦК України.

Таким чином, суд, аналізуючи подані
позивачем докази у справі, приходить до
висновку, що позивачем не надано суду
безперечних доказів підстав набуття
права власності на спірний автомобіль
марки ВАЗ 2121, 1989 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, у зв'язку із чим, суд
приходить до висновку щодо відсутності
правової підстави для задоволення
позовних вимог в частині визнання за
позивачем права власності на
автомобіль.

Крім того, позивачем не надано доказів
того що на автомобіль ВАЗ 2121, 1989 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 який
належить ОСОБА_2 накладено арешт в
межах виконавчого провадження,
клопотання про витребування чи
забезпечення доказів позивачем не
заявлялось.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги, що сукупність доказів наявних в
матеріалах справи, свідчить про те, що в
установленому порядку договір
купівлі-продажу спірного автомобіля
між його власником і позивачем не
укладався, а з огляду на викладені
посилання позивача, як на підставу
набуття права власності на автомобіль
за довіреністю, є безпідставними, тому
що суперечать вищезазначеним вимогам
закону, суд вважає необхідним
відмовити позивачу у задоволення
позовних вимог в частині визнання
права власності, у зв'язку з чим, не
підлягають задоволенню і позовні
вимоги в частині зняття арешту з майна
ОСОБА_2, оскільки вказані вимоги є
безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на законі, а тому
враховуючи вищезазначене та
аналізуючи наявні у справі докази, суд
вважає, що позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст.ст. 182, 203, 210, 215,
220, 238, 244, 249, 386, 626, 638, 640, 655, ЦК України, ст.
34 Закону України «Про дорожній рух»,
п.п. 2, 3, 7, 8 Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів та інших видів
транспорту, затвердженого постановою
КМУ від 07.09.1998 року № 1388 (у ред.
постанови КМУ від 23.12.2009 року № 1371), ст. 60
Закону України «Про виконавче
провадження», ст.ст. 208-210 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволені позову до ОСОБА_2,
Кіровського відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, третя
особа - Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку "Надра"
про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Ф.Ф. Маймур