У Х В А Л А іменем україни29 жовтня 2014
рокум. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі: головуючого Луспеника
Д.Д., суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В., Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про застосування наслідків
нікчемного правочину та повернення
майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 03 червня 2014 року, в с т а н о
в и л а: У лютому 2014 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про застосування
наслідків нікчемного правочину та
повернення майна. Вимоги мотивувала
тим, що 05 жовтня 2009 року між нею
та ОСОБА_4 було укладено договір позики,
умови якого щодо повернення грошових
коштів останній не виконав. Ухвалою
Оболонського районного суду м. Києва
від 15 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів було накладено арешт
на нерухоме майно ОСОБА_4, а саме:
будинок по АДРЕСА_1. Проте 16
травня 2013 року ОСОБА_4 уклав із
ОСОБА_5 договір дарування спірного
будинку, тобто відчужив нерухоме майно,
яке перебувало під арештом. У зв'язку із
цим, з урахуванням уточнених позовних
вимог, просила на підставі ст. 228 ЦК
України застосувати наслідки
нікчемного правочину - договору
дарування житлового будинку АДРЕСА_1
від 16 травня 2013 року та повернути
вказане майно у власність ОСОБА_4
Рішенням Ірпінського
міського суду Київської області від 02
квітня 2014 року позов
задоволено. Застосовано наслідки
нікчемного правочину - договору
дарування житлового будинку АДРЕСА_1
від 16 травня 2013 року. Повернуто
вказаний будинок у власність ОСОБА_4
Рішенням апеляційного
суду Київської області від 03 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.
У касаційній
скарзі ОСОБА_3, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати, рішення
суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав. Задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив із того,
що договір дарування, укладений 16
травня 2013 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, порушує публічний порядок
України щодо виконання судових рішень,
яким є і ухвала суду про накладення
арешту. Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що на момент укладення договору
дарування від 16 травня 2013 року в
Єдиному реєстрі прав та обтяжень
заборона на розпорядження будинком
була відсутня; договір дарування є
оспорюваним, а не нікчемним правочином.
Глава 55 ЦК України містить в собі
вичерпний перелік підстав, за яких
договір дарування є нікчемним. Крім
того, вирішення питання про
недійсність спірного договору вже було
предметом аналогічного по суті позову
у справі між тими ж сторонами. З такими
висновками апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки вони не
ґрунтуються на матеріалах справи та
суперечать нормам матеріального та
процесуального права. Статтею 213 ЦПК
України передбачено, що рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає. Судом
установлено, що ОСОБА_3 звернулась до
Оболонського районного суду м. Києва із
позовом про стягнення з ОСОБА_4
грошових коштів за договором позики
від 05 жовтня 2009 року у сумі 400 500 грн. та
додатково одержаних 19 січня 2010 року 80
тис. доларів США. Рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 100
344 грн. 50 коп. Ухвалою Оболонського
районного суду м. Києва від 15 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів
було накладено арешт на будинок
АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_4 (а. с. 20). 16 травня 2013
року ОСОБА_4 подарував будинок АДРЕСА_1
ОСОБА_5 (а. с. 55-58). Відповідно до ч. 2 ст. 215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним (ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК
України). Згідно із п. 18 роз'яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9, перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК України (правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним). Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами. Недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК
України). Частиною 1 статті 216 ЦК
України визначено, що нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Судом встановлено, що
ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 15 квітня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів накладено арешт на
будинок АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_4 Копію даної ухвали
ОСОБА_4 отримав 15 квітня 2013 року, що
підтверджено рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а. с. 59, 60). За таких
обставин правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що належне
виконання судових рішень є складовою
публічного порядку та що ОСОБА_6, знаючи
про ухвалу суду про арешт будинку
АДРЕСА_1, 16 травня 2013 року уклав із
ОСОБА_5 договір дарування цього
будинку, тому цей договір є таким, що
порушує публічний порядок щодо
обов'язкового виконання судових рішень
та є нікчемним. Посилання апеляційного
суду на те, що вирішення питання про
недійсність спірного договору вже було
предметом аналогічного по суті позову
у справі між тими ж сторонами є
помилковим, оскільки позивач не
позбавлений звернутися до суду за
захистом свого порушеного права з
інших правових підстав. Рішення суду
першої інстанції є вірним, підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає. Оскільки апеляційним судом
скасоване законне і обґрунтоване
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове рішення з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, тому рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням у силі
помилково скасованого рішення суду
першої інстанції. Керуючись ст. ст. 333,
339, 345 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а : Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити. Рішення
апеляційного суду Київської області
від 03 червня 2014 року скасувати, рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 02 квітня 2014 року
залишити в силі. Ухвала оскарженню не
підлягає. Головуючий:
Д.Д. Луспеник
Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта