Справа № 1309/4975/12
Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/4828/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 30 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк», третя особа: Інспекція з питань
захисту прав споживачів у Львівській
області про визнання несправедливими
п.п.1.1, 2.1.4 кредитного договору, визнання
недійсним кредитного договору та
договору іпотеки та зустрічним позовом
ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки та піклування
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради про визнання
недійсним договору іпотеки,-

встановила:

Оскаржуваним рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 30 травня 2014
року у позові ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк», третя особа: Інспекція з питань
захисту прав споживачів у Львівській
області про визнання несправедливими
п.п.1.1, 2.1.4 кредитного договору, визнання
недійсними кредитного договору та
договору іпотеки - відмовлено.

У позові ОСОБА_4, яка діє в інтересах
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк», ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки
та піклування Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсним договору
іпотеки - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду постановлене з порушення
норм матеріального та процесуального
права, неповно з'ясував обставини, що
мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи. Крім того вказує, що відповідач
навмисно ввів його в оману, не надавши в
письмовій формі повної інформації про
умови кредитування, а також
орієнтовану сукупну вартість кредиту,
яка надається перед укладенням
кредитного договору, що є підставою для
визнання правочину недійсним.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким визнати
несправедливим п.2.1.4 кредитного
договору №11-1/796к-07 від 29.10.2007 року,
укладеного між ВАТ «Банк
Універсальний» (правонаступником
якого є ПАТ «Універсальний Банк») та
ОСОБА_2; визнати недійсним кредитний
договір №11-1/796к-07 від 29.10.2007 року,
укладений між ВАТ «Банк Універсальний»
та ОСОБА_2; визнати недійсним іпотечний
договір від 29.10.2007 року, укладений між
ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_2 на підтримання
апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3
на заперечення апеляційної скарги,
перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи встановлено, що
раніше відповідно до рішення
апеляційного суду Львівської області
від 29 листопада 2012 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 01 серпня 2012 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Універсал Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено частково, а вище
зазначене рішення в частині вирішення
позовних вимог про стягнення солідарно
з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним
договором скасовано і ухвалено нове,
яким в задоволенні цих позовних вимог
відмовлено, в частині стягнення
солідарно з ОСОБА_2 пені в сумі 3002,53
доларів США, що еквівалентно 23 940,67 грн.
скасовано і в задоволенні цих позовних
вимог відмовлено (а.с.109-110).

В решті частині рішення щодо стягнення
з ОСОБА_2 на користь позивача
заборгованості по сумі кредиту - 213 986,33
доларів США, по сплаті відсотків - 15
846,38 доларів США, залишено без змін.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 05 березня 2013 року позов
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання нерухомого майна таким, що
передано в іпотеку, зобов'язання до
вчинення дій задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 05 вересня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4
задоволено, рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 5 березня
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким відмовлено у задоволенні
позову Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» про
визнання будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 158,3 кв.м, який належить ОСОБА_4
(12/25 часток) та ОСОБА_2 (13/25 часток), таким,
що переданий в іпотеку для
забезпечення вимог позивача, які
випливають з кредитного договору №
11-1/796к-07, укладеного між ПАТ «Універсал
Банк» та ОСОБА_2 (а.с. 97-100).

В решті рішення залишено без змін.

Встановлено, що даній справі 6
червня 2012 року позивач ОСОБА_2
звернувся з позовом до відповідача про
визнання несправедливими п.п. 1.1, 2.1.4
кредитного договору, укладеного між
ним і відкритим акціонерним
товариством «Універсал Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Універсал
Банк», за № 11-1/796к-07 від 29.10.2007 р., а також
про визнання недійсним вказаного
договору та іпотечного договору,
укладеного між ним та відкритим
акціонерним товариством «Універсал
Банк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Універсал Банк», від 29.10.2007 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого у
реєстрі за № 8437(а.с. 2-7).

Свої позовні вимоги мотивував тим,
що 29.10.2007 р. між ним та відповідачем було
укладено кредитний договір та
іпотечний договір. При укладенні
кредитного договору відповідачем було
порушено вимоги ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» та
включено у договір умови, які є
несправедливими, зокрема відповідно до
п. 1.1 кредитного договору, банк надав
кредит у доларах США, що суперечить
вимогам чинного законодавства, створює
істотний дисбаланс прав та обов'язків
сторін договору, погіршуючи його
становище та покладаючи на нього
значно більше відповідальності ніж на
відповідача, в тому числі і щодо ризику
знецінення національної валюти. Окрім
того, п. 2.1.4 вказаного договору на нього
покладено обов'язок сплатити
винагороду за видачу кредиту у розмірі
1% від суми кредиту, що не передбачено
законом, а тому просив визнати такі
умови несправедливими. Окрім того,
вважав, що усупереч вимог ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
при наданні кредиту зі сторони
відповідача було порушено його права,
як споживача банківських послуг,
оскільки йому не було надано повної,
доступної та достовірної інформації
про орієнтовну сукупну вартість
кредиту та інших фінансових
зобов'язань, пов'язаних з кредитом,
зокрема, не надано інформації про умови
кредитування, реальну процентну ставку
по кредиту, абсолютне значення
подорожчання кредиту, виду і предмету
кожної супутньої послуги та
обґрунтування їх вартості.

12 жовтня 2012 року третя особа із
самостійними вимогами ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
подала позов до ОСОБА_2 та ПАТ
«Універсал Банк» про визнання
недійсним договору іпотеки (а.с. 19-21).

Позовні вимоги мотивувала тим, що
29.10.2007р. між відкритим акціонерним
товариством «Універсал Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Універсал
Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого у реєстрі за № 8437.
Відповідно до вказаного договору
ОСОБА_2 на забезпечення виконання умов
кредитного договору № 11-1/796к-07 від
29.10.2007 р. передав у іпотеку банку
кватиру №3 у будинку АДРЕСА_1. Вважає, що
такий договір укладено із порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
не зважаючи на те, що у вказаній
квартирі проживало 2-є неповнолітніх
дітей, він укладений без дозволу Органу
опіки і піклування Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради, що суперечить ст. 17
Закону України від 26 квітня 2001 року №
2402-III "Про охорону дитинства".

Судом встановлено, що відповідно до
кредитного договору № 11-1/796к-07 від
29.10.2007 р., укладеного між ОСОБА_2 та
відкритим акціонерним товариством
«Універсал Банк», правонаступником
якого є публічне акціонерне товариство
«Універсал Банк», (а.с. 8-10) вбачається,
що ОСОБА_2 було надано кредит на суму 220
000 доларів США зі сплатою 12,75 відсотків
річних за користування кредитом з
кінцевим терміном повернення 28.10.2037
року. Відповідно до п. 2.1.4 вказаного
договору позивач зобов'язався сплатити
банку винагороду за видачу кредиту у
розмірі 1,0 % від суми кредиту. Як додаток
№ 1 до кредитного договору, позивачу
було вручено графік погашення
заборгованості із розрахунком
щомісячних платежів, які повинен
сплачувати позивач. З анкети-заяви на
отримання кредиту, підписаної ОСОБА_2
та ОСОБА_4 вбачається, що заявник мав
намір отримати кредит у сумі 220 000
доларів США для придбання нерухомості
і отримав у повному обсязі інформацію
щодо кредитування, відповідно до ч. 2
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів»(а.с.88-91).

З іпотечного договору, укладеного між
ОСОБА_2 та відкритим акціонерним
товариством «Універсал Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Універсал
Банк» від 29.10.2007 р., посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрованого у реєстрі за № 8437
(а.с. 11-12) вбачається, що ОСОБА_2 на
забезпечення виконання умов
кредитного договору № 11-1/796к-07 від
29.10.2007 р. передав у іпотеку банку
кватиру №3 у будинку АДРЕСА_1. При цьому,
позивачем подано довідку з місця
проживання про склад сім»ї та прописку
від 25.10.2007 р. (а.с. 85), відповідно до якої у
спірній квартирі зареєстрована лише
ОСОБА_4 Також, із заяви ОСОБА_4, яка
засвідчена нотаріально приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрована у реєстрі № 8446,
вбачається, що остання підтвердила, що
жодна дитина віком до 18 років до
моменту виконання зобов'язань за
кредитним договором №11-1/796к-07к від
29.10.2007р. не буде мати права власності
або права користування спірною
квартирою, з чого вбачається, що ОСОБА_4
станом на час укладення спірного
договору знала про такий і також
зверталась до Опікунської ради
Залізничної районної адміністрації на
перереєстрацію місця проживання
неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з АДРЕСА_1 на
АДРЕСА_2, на що отримала таку згоду (а.с.
104).

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ
«Універсал Банк» отримало банківську
ліцензію за № 92 від 04.12.2001 р. та дозвіл №
92-1 на здійснення операцій із іноземною
валютою.

Відмовляючи у задоволенні позову
позивача районний суд виходив з того,
що ОСОБА_2 було письмово повідомлено
про всі умови надання кредиту,
ознайомлено з діючими тарифами банку
та загальною вартістю кредиту, що він
підтвердив у своїм підписом у
анкеті-заяві на отримання кредиту. При
укладенні оспорюваних договорів
сторонами була досягнута домовленість
щодо усіх істотних умов такого
договору відповідно до їх волі, що
стверджується їх підписами на таких
договорах, із заявами про тлумачення
умов договору ОСОБА_2 до відповідача не
звертався.

Крім того, позивачем не надано доказів
введення його в оману при укладенні
кредитного договору № 11-1/796к-07 від
29.10.2007 року, як і несправедливості умов
п.п. 1.1, 2.1.4 такого.

Судом першої інстанції, також, було
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_4, оскільки при укладенні
договору саме ОСОБА_4 шляхом підписання
нотаріально посвідченої заяви
ствердила, що інтереси її дітей не
порушуються, оскільки у вказаній
квартирі вони не проживають і не будуть
проживати до моменту виконання
зобов'язань за кредитним договором.
Крім того, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 знали про
умови оспорюваних договорів на час їх
підписання, вчинили усі необхідні дії
для їх укладення.

З такими висновками суду погоджується
й судова колегія, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно
ст. 216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Пункти 19, 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року зазначає, що відповідно
до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений
під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повиннадовести
особа, яка діяла під впливом обману.
Обман щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Згідно із п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України
«Про захист прав споживачів» у разі
коли надання недоступної,
недостовірної, неповної або
несвоєчасної інформаціїпро продукцію
та про виробника (виконавця, продавця)
спричинило: 1) придбання продукції, яка
не має потрібних споживачеві
властивостей, - споживач має право
розірвати договір і вимагати
відшкодування завданих йому збитків.

Посилання апелянта на те, що відповідач
ввів його в оману судова колегія не
приймає до уваги, оскільки вони нічим
не підтвердженні та спростовуються
матеріалами справи, а саме
анкетою-заявою, підписання якої є
підтвердженням факту отримання в
повному обсязі інформації (в письмовій
формі) щодо кредитування (а.с. 84-91).

Апелянт посилається на те, що банк
надав кредит у доларах США, що
суперечить вимогам чинного
законодавства. Однак ці посилання не
заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійснені розрахунків
на території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.
Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до вимог п.10 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
банк як фінансова установа, отримавши
у встановленому законом порядку
(статті 19, 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт
2 статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Встановлено що згідно з ліцензією,
виданою ВАТ «Універсал Банк» 04.12.2001 р.
за № 92 (а.с.92) та дозволу № 92-1(а.с.94-95)
позивач має право здійснювати
банківські операції, зокрема, надавати
кредити в іноземній валюті.

Встановлено, що позивач не обгрунтував,
що відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про
захист прав споживачів" у вказані
договори включені несправедливі умови,
і всупереч принципу добросовісності є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином на момент укладення
зазначених оспорюваних договорів,
сторонами були дотримані всі необхідні
умови дійсності укладених
правочинів, відсутні загальні,
передбачені ст.203 ЦК України, та
спеціальні ( передбачені галузевим
законодавством) підстави для визнання
зазначених договорів недійсними,
права ОСОБА_2, як споживача, при
укладенні та виконанні оспорюваних
договірних зобов»язань порушені не
були, а відтак- позовні вимоги
безпідставні.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо відмови в
задоволенні даного позову, вважає, що
районний суд повно і всебічно дослідив
і оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази.

Посилання апелянта, що зазначені в
апеляційній скарзі нічим не
підтвердженні та спростовуються
матеріалами справи.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає цим
вимогам.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст.
314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія
суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 30 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.