Єдиний унікальний номер 205/2250/14-ц
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Державна міграційна служба України
Ленінського районного відділу в м.
Дніпропетровська, про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, -
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Державна міграційна
служба України Ленінського районного
відділу в м. Дніпропетровська, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач вказала, що згідно договору
купівлі - продажу від 30.06.1998 року нею,
ОСОБА_1, було придбано квартиру АДРЕСА_1.
Також, позивач зазначає, що після
укладення шлюбу 07.08.1998 року з ОСОБА_2
(далі - Відповідач), вона 07.06.2005 року
зареєструвала відповідача у своїй
квартирі. Таким чином, у вищевказаній
квартирі зареєстровано три особи:
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх син -
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, далі
позивач зазначає, що 25.02.2014 року
рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська у цивільній справі за
№2/205/1813/14 року між нею, ОСОБА_1, та
відповідачем було розірвано шлюбі і
рішення по вказаній справі набрало
чинності. Проте, після того, як позивач
пред'явила рішення суду про розірвання
шлюбу відповідачу, він відмовився в
добровільному порядку виселитися та
зніматися з реєстрації, посилаючись на
те, що, йому немає де жити. Однак,
позивач зазначає, що відповідач має
частку на квартиру, що розташована у м.
Дніпропетровську за адресою: АДРЕСА_2,
де на даний час проживають його батьки.

У зв'язку з чим, позивач змушена
звернутися до суду та просити, визнати
ОСОБА_2, таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В судове засідання, призначене для
розгляду справи по суті, позивач не
з'явилася, надала до суду письмову
заяву про розгляд справи у її
відсутність, просить позов
задовольнити, проти заочного розгляду
справи не заперечує (а.с.28).

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про що свідчать судові повістки (а.с.
15,17) та поштове відправлення яке
повернулось до суду із відміткою
«закінчення терміну зберігання» (а.с.21),
про причини неявки в судове засідання
не повідомив, ніяких письмових заяв чи
клопотань до суду не надходило. Таким
чином, не зважаючи на неодноразове
повідомлення поштового відділення, про
надходження судового листа, зазначене
поштове відправлення таким
відповідачем отримано не було. Таким
чином, небажання отримувати поштове
відправлення (його повернення за
закінченням терміну зберігання) слід
розцінювати як належне повідомлення
про день та час розгляду справи по суті
такої особи.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Державної міграційної служби
України Ленінського районного відділу
в м. Дніпропетровська, у судове
засідання також не з'явився, про день
та час розгляду справи повідомлялися
належним чином, надали суду письмову
заяву в якій просять розглянути справу
у їх відсутності.

У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України
у разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином був
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнанні
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи. Зі згоди
позивача суд ухвалює рішення про
заочну форму розгляду справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, знаходить позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі - продажу від 13.06.1998
року, посвідченого Приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстровано в державному реєстрі
правочинів за № 5126, на праві приватної
власності квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_1 (а.с.8).

Із матеріалів справи вбачається, що у
вищевказаній квартирі станом на
сьогоднішній день зареєстровані:
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх син -
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійснені ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому, ця
норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу,
яка називається „Право користування
чужим майном" (це право ст.401 ЦК
визначається сервітутом).

Судом достовірно встановлено, що між
сторонами виникли правовідносини як
між власником житла та колишнім членом
сім'ї такого власника житлового
приміщення, тому спір підлягає
вирішенню відповідно до статті 405 ЦК,
якою встановлено, що члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним , мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.(
ч.1 ст.405).

На даний час цивільне законодавство
передбачає, що члени сім'ї власника
користуються жилим приміщенням на
підставі сервітуту. Як наслідок, це
означає, що щодо аналізу цього права,
зокрема, підстав його виникнення та
припинення, застосовуються усі
положення Кодексу щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Таким чином, законодавство пов'язує
право користування чужим майном
(сервітут) з потребами інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

При встановленні права членів сім'ї
власника квартири користуватися жилим
приміщенням, належним власнику,
законодавство виходить з того, що такий
сервітут пов'язується з неможливістю
ведення спільного господарства
членами однієї сім'ї без їх спільного
проживання. Це вбачається, зокрема, зі:

- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до яких
до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки; членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство, а також

- ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Таким
чином, на мій погляд, однією з підстав
виникнення у членів сім'ї власника
права на користування жилим
приміщенням поряд з наявністю між ними
сімейних відносин є й їх спільне
проживання. У разі якщо члени сім'ї
власника з якихось правомірних підстав
не проживають спільно, вони не
набувають права на користування жилим
приміщенням власника (сервітуту). Такий
висновок безпосередньо
підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК,
яка прямо вказує на наявність права
користування житлом лише у членів сім'ї
власника, які проживають разом з ним.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право
користування житлом, яке належить на
праві приватної власності іншій особі,
надається лише члену сім'ї власника
цього житла.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України
сервітут може бути також припинений
за рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального
закону вбачається, що припинення
сервітуту має власник, а таке право
пов'язане з тим, що встановлення
сервітуту не повинно супроводжуватися
значним обмеженням прав власника
майна. При цьому право вимагати
припинення такого сервітуту належить
виключно власникові, а обставини які
мають істотне значення, можуть
полягати у порушенні договірних умов,
використання всупереч досягнутим
домовленостям, порушення меж
користування, способу тощо.

Судом встановлено, що а даному випадку
сторони не пов'язані спільним побутом,
відповідач зараз не є членом сім'ї
позивача і в родинних відносинах з нею
не перебуває, договір найму житла між
сторонами не укладався, будь яких
заперечень на позов, які б містили
вказівку на інші обставини, ніж
зазначені в позові, відповідачем не
надано, підстави для збереження житла
за відповідачем відсутні.

За таких умов, суд доходить висновку, що
позовні вимоги за своєю правовою
природою є законними, обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню,
адже відповідач, будучи зареєстрованим
у квартирі позивача, порушує її права
та законні інтереси, як власника на
свій розсуд володіти, користуватись і
розпоряджатись належним майном.

Суд зауважує, що відповідач, будучи
належним чином повідомлений про
розгляд даної цивільної справи по
суті, в судове засідання не з'явився,
заперечень на позов та доказів на їх
обґрунтування суду не надав, що дає
суду право при заочному розгляді
справи обмежитись доказами, наданими
позивачем, що повністю відповідає
вимогам ст. 224 ЦПК України.

Також, на підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача - ОСОБА_2 слід стягнути на
користь позивача судові витрати,
понесені позивачем по оплаті судового
збору у розмірі 243(двісті сорок три)
грн. 60 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 3 СК
України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 130, 174, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Державна міграційна
служба України Ленінського районного
відділу в м. Дніпропетровська, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням-
задовольнити.

2. Усунути перешкоди в користуванні
власністю ОСОБА_1 шляхом визнання
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив
право користуватися житловим
приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

3. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, і.п.н.
НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 243(двісті
сорок три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10-ти днів з дня отримання його
копії.

Позивач має право оскаржувати заочне
рішення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області, шляхом
подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя :
Мовчан Д.В.