АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4994/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 2020/3890/2012
Доповідач - Колтунова
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 16» липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.,

при секретарі: Попій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 травня 2014 року за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у
справах дітей адміністрації
Комінтернівського району Харківської
міської ради про визнання недійсним
договору дарування та договору
купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

19 квітня 2012 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей
адміністрації Комінтернівського
району Харківської міської ради про
визнання недійсним договору дарування
та договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову позивач
зазначила, що вона із своїм чоловіком -
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
мешкала у двокімнатній квартирі
АДРЕСА_1 (далі - квартира НОМЕР_1).

В 1990 році в зазначеній квартирі НОМЕР_1
також поселилася її донька - ОСОБА_5 з
донькою - ОСОБА_3

02 листопада 2004 року ОСОБА_4 передала у
власність ОСОБА_8 квартиру НОМЕР_1 за
умови довічного утримання.

В момент укладення договору позивач
вважала, що укладає з ОСОБА_3 договір
довічного утримання, відповідно до
умов якого остання зобов'язується
надавати ОСОБА_4 необхідну допомогу, як
людині похилого віку, довічно
доглядати та утримувати її. Натомість,
як з'ясувалося пізніше, 02 листопада 2004
року було оформлено договір дарування
квартири НОМЕР_1, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в КП «ХМБТІ» за № 56330
від 16 листопада 2004 року (далі - договір
дарування квартири НОМЕР_1).

Після укладення зазначеного договору
дарування квартири НОМЕР_1 позивач
продовжувала мешкати в квартирі НОМЕР_1
разом зі своєю донькою - ОСОБА_5

08 квітня 2012 року ОСОБА_4 дізналася, що
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу
передала у власність квартиру НОМЕР_1
малолітньому ОСОБА_1 та його законним
представникам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

На час розгляду справи в квартирі
НОМЕР_1 фактично проживає донька
позивача - ОСОБА_9, незважаючи на те, що
ОСОБА_4 з метою мати місце для
проживання вимушена орендувати
квартиру для проживання та доглядати
за людиною похилого віку.

18 грудня 2012 року ОСОБА_4 було подано
заяву про поновлення строку позовної
давності, в якій зазначила, що перебіг
позовної давності починається з 08
квітня 2012 року, тобто з моменту, коли
вона дізналася про помилкове укладення
нею з ОСОБА_3 договору дарування
квартири НОМЕР_1, а не договору
довічного утримання.

Зважаючи на вказане зазначила, що
вважає договір дарування квартири
НОМЕР_1 таким, що був укладений нею
внаслідок помилки, у зв'язку з чим
просить суд, з урахуванням остаточних
уточнень, поновити строк позовної
давності для звернення до суду з
вимогою про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного між нею та ОСОБА_3 02
листопада 2004 року; визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, від 05 листопада 2012 року,
укладений між ОСОБА_3 та малолітнім
ОСОБА_1, від імені якого діяли його
законні представники - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; визнати за нею право власності
на квартиру АДРЕСА_1 та вселити її у цю
квартиру; стягнути з відповідачів на її
користь витрати на правову допомогу у
розмірі 4 000,00 грн., витрати по судовому
збору покласти на відповідачів.

22 січня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подані
до суду заперечення проти заяви про
поновлення строку позовної давності, в
яких зазначили, що посилання ОСОБА_4 на
те, що перебіг строку позовної давності
починається з 08 квітня 2012 року, тобто з
моменту, коли вона дізналася про
помилкове укладення нею з ОСОБА_3
договору дарування квартири НОМЕР_1, а
не договору довічного утримання, не
відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3
з моменту укладення договору не
надавала ОСОБА_4 ніякої допомоги,
матеріального утримання та догляду, що
й було неодноразово підтверджено
останньою під час розгляду справи,
зважаючи на що, строк позовної давності
починається з дня укладення договору
дарування. Правові підстави для його
поновлення відсутні.

08 червня 2012 року ОСОБА_3 подано
заперечення на позовну заяву, в
обґрунтування якої зазначає, що доводи
ОСОБА_4, викладені в позовній заяві, не
відповідають дійсності. Так, ОСОБА_4 за
договором дарування передала
двокімнатну квартиру НОМЕР_1 у її
власність. Договір дарування було
посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 02 листопада 2004 року. Під
час його укладення ОСОБА_4 перебувала
при здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміла природу договору, який
власноручно підписувала, розуміла
значення своїх дій та діяла
добровільно. Під час підписання
договору нотаріусом було неодноразово
роз'яснено останній його суть.

Не відповідають дійсності й посилання
позивача про необізнаність стосовно
відчуження за її відсутності квартири
НОМЕР_1, відсутність приміщення для
мешкання. Крім того, ОСОБА_3 не
відмовляється придбати для ОСОБА_4
однокімнатну ізольовану квартиру
готельного типу.

Зважаючи на вищезазначене, ОСОБА_3
просила у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити у повному обсязі.

14 червня 2012 року ОСОБА_5 подано
заперечення на позов, в якому
зазначила, що 16 серпня 1989 року місце її
проживання було зареєстровано за
адресою: АДРЕСА_1. З 2007 року вона та
ОСОБА_4 розпочали сумісно проживати в
квартирі НОМЕР_1, яка була передана у
власність ОСОБА_3 Зважаючи на неприязні
стосунками та систематичні сварки, що
виникли між ними, було прийнято сумісне
рішення про продаж квартири НОМЕР_1 з
метою подальшого придбання двох
окремих об'єктів нерухомості для
окремого проживання останніх. ОСОБА_4
проти продажу ОСОБА_3 квартири НОМЕР_1
не заперечувала. На час розгляду справи
ОСОБА_5 проживає в квартирі НОМЕР_1,
оскільки ОСОБА_4 не погоджується з
запропонованими варіантами
розселення.

Зважаючи на вищезазначене, ОСОБА_5
просила у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити у повному обсязі.

12 лютого 2013 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу Харківської області ОСОБА_6
подано заперечення на позовну заяву
ОСОБА_4, в якій зазначила, що 02 листопада
2004 року за реєстровим № 3135 нею було
посвідчено договір дарування, за яким
ОСОБА_4 безоплатно подарувала онуці
ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1.
Безпосередньо, перед укладенням
договору дарування, ОСОБА_4 було
запропоновано укласти договір
довічного утримання, від чого остання
категорично відмовилася та наполягла
на укладенні договору дарування.
Позивачці було роз'яснено, що після
укладення договору дарування вона не
буде являтися власником квартири
НОМЕР_1, на що остання відповіла, що вона
розуміє наслідки та бажає їх настання.
Під час укладення зазначеного договору
дарування було встановлено, що ОСОБА_4
дієздатна особа, яка усвідомлює
значення своїх дій та може керувати
ними. Крім того, ОСОБА_4 особисто
зверталася до КП «ХМБТІ», де замовляла
Витяг з державного реєстру права
власності на нерухоме майно, для
оформлення договору відчуження
квартири НОМЕР_1, а не для оформлення
договору довічного утримання. Під час
складення договору дарування квартири
НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не вели між
собою розмов стосовно надання
позивачці матеріальної допомоги.

Зважаючи на зазначене, приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_6 просила у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовити у повному
обсязі.

22 березня 2013 року ОСОБА_4 було подано
пояснення на заперечення відповідачів,
в якому зазначила, що наведені ними
доводи щодо її обізнаності стосовно
продажу квартири НОМЕР_1 з метою
подальшого придбання двох окремих
об'єктів нерухомого майна для окремого
проживання її та ОСОБА_5 не
відповідають дійсності.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 травня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 02
листопада 2004 року мід ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за № 3135. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 05 січня 2012 року
ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_1, від імені
якого діяли його законні представники -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 21.
Стягнено в рівних частках з ОСОБА_10,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі 107,30 грн.
В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в
якій просять рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 16 травня 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у
повному обсязі. При цьому посилаються
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права. Зазначають, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам по
справі та є необґрунтованими. Під час
розгляду справи судом першої інстанції
неповно з'ясовані всі обставини по
справі. Вказують, що малолітній ОСОБА_1
є добросовісним набувачем, оскільки
вищезазначений договір
купівлі-продажу квартири був укладений
у формі, передбаченій законом, ОСОБА_3,
як повноправний власник, мала всі
законні права вчинити даний правочин,
зважаючи на що, підстави визнання його
недійсним відсутні. Висновки суду щодо
непорушення строку позовної давності
при зверненні позивача до суду з
позовом не відповідають фактичним
обставинам по справі.

Також, не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в
якій просить рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 16 травня 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у
повному обсязі. При цьому посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам по
справі та є необґрунтованими. Під час
розгляду справи судом першої інстанції
не повно з'ясовані всі обставини по
справі. Судом не було узято до уваги
того факту, що позивачці за її бажанням
буде придбано однокімнатну квартиру, а
також ті обставини, що під час
укладення вищезазначених договорів
дарування позивач перебувала при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій та діючи
добровільно. Посилання суду на те, що в
договорі були відсутні дані, що
позивачу були роз'яснені наслідки
договору дарування є незаконними та
необґрунтованим. Посилання суду на
необізнаність позивача суперечать
обставинам справи та наданим доказам.
Доводи суду в обґрунтування
задоволення позову на те, що позивачка
продовжувала проживати в спірній
квартирі й після укладення договору
дарування, є незаконними та
необґрунтованими, оскільки момент
укладення договору дарування не
пов'язаний з моментом фактичного
передання майна у власність.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та її представник, ОСОБА_5,
представник органів опіки та
піклування апеляційні скарги
підтримали.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення
апеляційних скарг заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в
скаргах доводи, вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 02 листопада 2004 року, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач є особою похилого віку,
страждає хронічними захворюваннями,
юридично не обізнаний, зважаючи на що,
при укладенні цього договору вона
помилилась відносно обставин, які
мають істотне значення, характеру
угоди, її правових наслідків.
Волевиявлення ОСОБА_4 на укладення
договору дарування не відповідало її
внутрішній волі, оскільки вона не мала
наміру безоплатно передавати спірну
квартиру, яка була її єдиним постійним
місцем проживання, онучці.

Колегія суддів погоджується з даними
висновками суду першої інстанції
оскільки вони відповідають зібраним по
справі доказам, вимогам ст.ст. 103, 229, 717
ЦК України, роз'ясненням які містяться
в п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не
заперечується сторонами, що ОСОБА_4
належала на праві власності
двокімнатна ізольована квартира
АДРЕСА_1, яку вона за договором
купівлі-продажу від 02 листопада 2004
року, реєстраційний номер 3135,
подарувала ОСОБА_3, яка є її онучкою.

Договір дарування у встановленому
законом порядку був зареєстрований в
органах державної реєстрації.

Однак ОСОБА_4 разом зі своєю донькою
ОСОБА_5 залишилась проживати в цій
квартирі, оскільки немає будь-якого
іншого житла, здійснювала оплату
комунальних платежів та квартирної
плати (а.с. 67-72, 34-53, том 1).

02 листопада 2004 року ОСОБА_4 також було
подаровано належну їй на праві
власності однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2 своїй доньці ОСОБА_5, яка в
подальшому здійснила її відчуження.

Під час розгляду справи в суді першої
та апеляційної інстанції сторони не
заперечували тієї обставини, що між
ними була досягнута домовленість,
відповідно до якої ОСОБА_4 залишалася
проживати в квартирі НОМЕР_1 з донькою
ОСОБА_5, а коли між ними виник конфлікт,
було прийнято рішення про відчуження
квартири та придбання для ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 окремого житла.

Той факт, що під час розгляду справи
ОСОБА_3 неоднократно пропонувала
придбати для ОСОБА_4 однокімнатну
квартиру, підтверджує наявність даної
домовленості.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що зібрані по справі докази
безспірно свідчать про те, що договір
дарування спірної квартири не був
безоплатним.

Воля ОСОБА_4 не була направлена на
безоплатне передання квартири ОСОБА_3
Існування між сторонами домовленості
про забезпечення ОСОБА_4 житлом,
свідчить про той факт, що обдарована
прийняла на себе зобов'язання
матеріального характеру, готовність
виконання якої вона підтвердила під
час розгляду справи в судах першої та
апеляційної інстанцій.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що при цих
обставинах по справі спірний договір
не є договором дарування квартири.

Аналогічні висновки містяться в
правовій позиції судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України, викладеної у постанові від 18
червня 2014 року у справі № 6-69цс14, а саме,
відсутність у особи під час укладення
договору дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
обдаровуваного й передача його за
умови вчинення на користь дарувальника
будь-якої дії майнового або
немайнового характеру, усупереч
вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою
для визнання договору дарування
недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст. 229
ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
волевиявлення ОСОБА_4 не було
направлено на безоплатну передачу
онучці ОСОБА_3 спірної квартири, у
зв'язку з чим, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що при
укладенні даної угоди позивачка
помилилася щодо його характеру
(правової природи), обсягу прав та
обов'язків сторін за вказаним
правочином.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що є правові підстави
для визнання цієї угоди недійсною.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що при розгляді справи позивачкою
не було надано достовірних доказів, що
підтверджують укладення між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 договору довічного утримання,
не можуть бути визнані правовою
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції в цій частині,
оскільки позивачка не заявляла вимоги
щодо визнання спірної угоди удаваною
та встановлення факту укладення між
сторонами договору довічного
утримання.

Та обставина, що на час укладення
договору дарування спірної квартири
позивачкою був укладений також й
договір дарування квартири АДРЕСА_2
також не є правовою підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції в зазначеній частині,
оскільки обставини укладення
договорів не є однаковими.

Також не можуть бути визнані
спроможними доводи апелянта стосовно
того, що ОСОБА_4 порушений строк
позовної давності звернення до суду з
позовом про визнання договору
дарування недійсним.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 28 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» до окремих
видів вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, встановлено
спеціальну позовну давність (частини
третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. ЦК встановлено
винятки з цього правила щодо окремих
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними (частини друга,
третя статті 261 ЦК).

Крім того, відповідно до правової
позиції Верховного Суду України,
викладеної в постанові від 21 травня 2014
року у справі № 6-7цс14, відповідно до ч.1
ст. 215 ЦК України підставою недійсності
правочину, серед іншого, є недодержання
в момент його вчинення стороною чи
сторонами вимог, які встановлені
зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з
якою зміст правочину не може
суперечити ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства. Згідно ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Судом було встановлено, що до 2012 року
право ОСОБА_4 на проживання та
користування спірною квартирою
порушено не було, вона постійно
проживала на зазначеній житловій
площі, здійснювала оплату квартплати
та комунальних послуг.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку стосовно
того, що позивачем не було пропущено
строк позовної давності звернення до
суду.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів
не вбачає правових підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з рішенням суду в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного 05 січня 2012
року між ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_1,
від імені якого діяли його
представники - батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнаючи цей договір купівлі-продажу
недійсним, суд першої інстанції
керувався тим, що він є похідним від
договору дарування, а зважаючи на
визнання недійсним договору дарування
цей договір купівлі-продажу також
підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів не погоджується з цим
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Судом встановлено, що за договором
купівлі-продажу від 05 січня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_3 та малолітнім
ОСОБА_1, від імені якого діяли його
представники - батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
було відчужено квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Покупці зареєстровані в цій квартирі,
проживають в ній та будь-якого іншого
житла не мають.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину. Норма частини першої статті
216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
оскільки ОСОБА_4 не є стороною за цим
договором купівлі-продажу, її порушене
право не підлягає захисту шляхом
визнання цього договору
купівлі-продажу недійсним.

Дані висновки відповідають правової
позиції Верховного Суду України, яка
викладена в постанові по справі №
6-95цс13, відповідно до якої право особи,
яка вважає себе власником майна, не
підлягає захистові шляхом задоволення
позову до чергового добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК
України. Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шліхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню на
підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦК України.

Колегія суддів ухвалює нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті
особи: приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
Служба у справах дітей адміністрації
Комінтернівського району Харківської
міської ради про визнання недійсним
договору купівлі-продажу відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203, ст. 215, ч.1 ст.ст. 216, 229, 330, ч.1
ст. 261, ч.1 ст. 388, ст. 717 ЦК України, ст.ст.
303, 304, 313, 316, 317, 319, п.3 ч.1 ст. 307, п.п.1, 3, 4 ст.
309, ч. 2 ст. 314 ЦПК України, колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 травня 2014 року -
змінити, скасувавши його в частині
задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
Служба у справах дітей адміністрації
Комінтернівського району Харківської
міської ради про визнання недійсним
договору купівлі-продажу.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
Служба у справах дітей адміністрації
Комінтернівського району Харківської
міської ради про визнання недійсним
договору купівлі-продажу - відмовити.

В іншій частині рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 16 травня 2014 року - залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: