У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І., Наумчука М.І., Ступак О.В.,
Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права власності у порядку
спадкування за заповітом на житловий
будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_7
на рішення апеляційного суду
Херсонської області від 13 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду із указаним
позовом, в якому посилався на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько,
ОСОБА_8 Після його смерті відкрилась
спадщина, що складається з належного
померлому на праві власності будинку
АДРЕСА_1. Згідно з заповітом,
посвідченим державним нотаріусом
Першої Херсонської державної
нотаріальної контори 26 червня 1998 року
за реєстровим №1-1525, його батько,
ОСОБА_8, на випадок своєї смерті все
своє майно, що буде належати йому на
момент смерті, заповідав позивачу та
його братові, ОСОБА_8, у рівних частинах
кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року брат позивача, ОСОБА_8
помер. Після смерті батька, позивач
подав заяву до нотаріальної контори
про прийняття спадщини. Також із заявою
про прийняття спадщини свого діда
звернулась його онука, яка є
племінницею позивача, ОСОБА_7,
відповідач по справі, яка вважає, що має
право на спадкування за законом за
правом представлення замість свого
померлого батька, що вказаний у
заповіті. Позивач вважав, що
спадкування повинно відбуватись за
заповітом, та враховуючи, що його брат
помер до відкриття спадщини, то він має
право на все майно, яке зазначено у
заповіті. Після звернення до
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва на все майно, яке зазначено в
заповіті, постановою нотаріуса від 14
червня 2013 року, позивачу відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії, на підставі
того, що його брат помер до відкриття
спадщини за заповітом і тому Ѕ частина
спадщини, що повинна належати йому за
заповітом вважається такою, що не
охоплена заповітом і повинна
спадкуватись за законом. Позивач із
вказаним не погоджується, просив
визнати за ним право власності у
порядку спадкування за заповітом на
будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 26 листопада 2013 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
права власності у порядку спадкування
за заповітом на житловий будинок.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 13 лютого
2014 року рішення Дніпровського
районного суду міста Херсона від 26
листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності у
порядку спадкування за заповітом на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь позивача
судові витрати у розмірі 459 грн 40 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції
встановивши, що за час життя батьком
позивача, ОСОБА_8, був складений
заповіт, відповідно до якого, він все
своє майно заповів своїм синам: ОСОБА_6
та ОСОБА_8 у рівних частках кожному;
ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер брат позивача,
ОСОБА_8; ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько
позивача, ОСОБА_8, після смерті якого
відкрилась спадщина на житловий
будинок, керуючись ст. 1217, ч. 1 ст. 1261, ч. 1
ст. 1266 ЦК України, виходив з того, що
позивач за заповітом має право на Ѕ
частину вказаного майна, а Ѕ частина
вказаного майна спадкується за
законом, спадкоємцями які звернулись
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за законом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_6,
апеляційний суд, керуючись ст. 1275 ЦК
України, виходив з того, що позивач
прийняв спадщину за заповітом, який був
виданий на все майно, тому має право на
визнання за ним права власності у
порядку спадкування за заповітом на
весь будинок.

З такими висновками суду апеляційної
інстанцій погодитися не можна з таких
підстав.

Судами встановлено, що згідно з
заповітом від 26 червня 1998 року,
посвідченим державним нотаріусом
Першої Херсонської державної
нотаріальної контори Сочинською Л.С.,
зареєстрованого в реєстрі за №1-1525,
ОСОБА_8 (батько позивача), на випадок
своєї смерті все своє майно, що буде
належати йому на момент смерті,
заповідав позивачу ОСОБА_6 та його
братові, ОСОБА_8, у рівних частинах
кожному.

Відповідно до свідоцтва про смерть,
ОСОБА_8 (брат позивача) помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Згідно з свідоцтвом про смерть ОСОБА_8
(батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Згідно з заявою від 12 лютого 2013 року,
спадкова справа №127/2013, ОСОБА_6
звернувся до Першої Херсонської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_8 (батька позивача), який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, яке він
приймає цією заявою як за заповітом так
і за законом.

Відповідно до спадкової справи, із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_8 (батька позивача),
ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року звернулися його син - ОСОБА_6;
ОСОБА_7 - онука померлого батька
позивача, дочка спадкоємця ОСОБА_8
(брата позивача), який помер до
відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 року;
ОСОБА_9 - син спадкоємця ОСОБА_8 (брата
позивача), який помер до відкриття
спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії від 14
червня 2013 року, ОСОБА_6 у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на все майно померлого, яке
належало померлому ОСОБА_8 (батьку
позивача) - відмовлено.

Із вказаної постанови вбачається, що
частина спадкового майна, яка не
охоплена заповітом (а саме Ѕ ) -
успадковується спадкоємцями за
законом. Спадкоємцями за законом є
онука померлого ОСОБА_8 (батька
позивача) - ОСОБА_7 та син померлого -
ОСОБА_6.

Повно і правильно встановивши
обставини справи, суд апеляційної
інстанції дав їм неправильну юридичну
оцінку та неправильно застосував до
правовідносин сторін норми
матеріального права.

Так, за правилами ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 ЦК
України спадкоємцями за заповітом і за
законом можуть бути фізичні особи, які
є живими на час відкриття спадщини, а
також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені після
відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що один
із синів, який визначений спадкодавцем
у заповіті як спадкоємець, ОСОБА_8 (брат
позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, тобто
до дня відкриття спадщини (до
ІНФОРМАЦІЯ_2 року), а отже, вибув із кола
спадкоємців за заповітом до дня смерті
спадкодавця (батька позивача).

Суд апеляційної інстанції, встановивши
зазначений факт, застосував до спірних
правовідносин положення ст. ст. 1223, 1275
ЦК України та вважав, що частка у
спадщині, яку мав прийняти за заповітом
ОСОБА_8 (брат позивача), але не прийняв, у
зв'язку зі смертю до відкриття
спадщини, переходить за цими нормами до
іншого спадкоємця за заповітом −?
ОСОБА_6.

Таких висновків суд апеляційної
інстанції дійшов у зв'язку з
неправильним тлумаченням цих норм
матеріального права і, як наслідок,
неправильним їх застосуванням.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1275 ЦК
України, якщо від прийняття спадщини,
відмовився один із спадкоємців за
заповітом, частка у спадщині, яку він
мав право прийняти, переходить до інших
спадкоємців за заповітом і
розподіляється між ними порівну.

Застосовуючи зазначену норму
матеріального права, суд апеляційної
інстанції неправильно її витлумачив та
не врахував, що спадкоємець, який помер
до дня відкриття спадщини не може
вважатись таким, що не прийняв спадщину
або відмовився від неї, оскільки
відповідно до вимог ст. ст. 1222, 1220 ЦК
України спадкоємцями можуть бути,
зокрема, фізичні особи, які є живими на
день смерті спадкодавця.

Відтак, ОСОБА_8 (брат позивача), якому
ОСОБА_8 (батько позивача) заповідав
половину свого майна (у рівних частках
із ОСОБА_6) і який помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року - до смерті спадкодавця ОСОБА_8, не
відноситься до його спадкоємців ні за
законом, ні за заповітом.

Так, ст. 1261 ЦК України передбачає, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1266 ЦК України
онуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини.

За таких обставин, аналіз норм
матеріального права - ст. ст. 1216, 1217, 1220,
1223, 1233, 1236 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що частку, яка була
заповідана ОСОБА_8 (брату позивача),
слід вважати такою, що не охоплена
заповітом, а, відтак, відповідно до
вимог ст. 8 (аналогія закону), ч. 2 ст. 1223
ЦК України право на спадкування цієї
частки одержують спадкоємці за законом
(ст. 1261-1265 ЦК України).

Разом з тим не може залишатися в силі і
рішення суду першої інстанції з огляду
на таке.

Суд першої інстанції, дійшовши
обґрунтованого висновку про те, що
частку, яка була заповідана ОСОБА_8
(брату позивача), який помер до моменту
відкриття спадщини, слід вважати такою,
що не охоплена заповітом, а, відтак,
відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України
право на спадкування цієї частки
одержують спадкоємці за законом (ст.
ст. 1261-1265 ЦК України), залишив поза
увагою те, що відповідно до постанови
про відмову у вчиненні нотаріальної
дії позивачу відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на все майно померлого та
помилково відмовив у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі, в тому
числі і щодо частки спадкового майна,
що спадкується позивачем за заповітом,
за наявності відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину в цій
частині.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення судів не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень з направленням справи
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 26 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 13 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.І. Мартинюк Г.І.
Мостова М.І. Наумчук О.В. Ступак Д.О.
Остапчук