Справа №591/2717/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/1325/14 Суддя-доповідач -
Шевченко В. А. Категорія - 54
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Шевченка В. А.,

суддів - Білецького О. М. , Семеній Л. І.

при секретарі судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства «38 відділ
інженерно-технічних частин»

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 10 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства ««38 відділ
інженерно-технічних частин» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а
н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Державного підприємства «38 відділ
інженерно-технічних частин» з позовом,
у якому зазначив, що з 03 жовтня 2012 року
він працював у відповідача першим
заступником генерального директора.

Наказом від 03 березня 2014 року його з 13
березня 2014 року було звільнено з роботи
за власним бажанням.

Посилаючись на незаконність такого
звільнення у зв'язку з недотриманням
віповідачем двотижневого строку
припинення трудового договору та тим,
що його заява про звільнення від 03
березня 2014 року носила лише формальний
характер і роботи він не залишав,
позивач просив поновити його на посаді
першого заступника генерального
директора ДП «38 відділ
інженерно-технічних частин», стягнути
з відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу і
6000 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням
від 10 червня 2014 року з виправленням
арифметичних помилок ухвалою від 23
червня 2014 року позов задовольнив
частково, поновивши позивача на роботі
з 13 березня 2014 року і стягнувши на його
користь 14070 грн. 32 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
500 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

В апеляційній скарзі відповідача з
підстав порушення судом норм
матеріального та процесуального права
ставиться питання про скасування
рішення і ухвалення нового про відмову
в позові.

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом і
вбачається з матеріалів справи, з 03
жовтня 2012 року позивач працював у
відповідача на посаді першого
заступника генерального директора, з
якої наказом від 03 березня 2014 року на
підставі особисто поданої ним заяви,
датованої цим же числом, його було
звільнено за власником бажанням з 13
березня 2014 року (а. с. 8, 9, 11).

Наказ про звільнення був доведений до
відома позивача 13 березня 2014 року,
однак свій підпис про ознайомлення з
цим документом він ставити відмовився,
що підтверджується відповідним актом
(а. с. 37).

Також у день звільнення позивач
отримав і трудову книжку (а. с. 43-44).

Належним чином мотивований висновок
суду про те, що подана позивачем заява
від 03 березня 2014 року про звільнення
його за власним бажанням з 13 березня 2014
року була не формальною, а відображала
дійсне його волевиявлення, - позивачем
не спростовується, оскільки рішення
ним не оскаржується.

Тому вказану обставину колегія суддів
теж визнає встановленою.

Поновлюючи позивача на раніше займаній
посаді, суд виходив з того, що оскільки
його заява про звільнення не містить
поважних причин, які б зумовлювали
неможливість продовжувати роботу, -
звільнення ОСОБА_3 мало б відбутися з
дотриманням передбаченого ч. 1 ст. 38
КЗпП двотижневого строку, тобто не
раніше 17 березня 2014 року.

Утім такий висновок є помилковим,
внаслідок того, що він ґрунтується на
невірному тлумаченні судом положень
частини 1 ст. 38 КЗпП, якою визначено, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Аналіз зазначеної норми закону дає
підстави для висновку, що у разі
неможливості працівника продовжувати
роботу з поважних причин - розірвання
трудового договору є обов'язком
власника або уповноваженого ним
органу.

Проте ця норма не перешкоджає
останньому піти назустріч
працівникові й провести його
звільнення теж у більш короткий ніж два
тижні строк, якщо він сам на цьому
наполягає навіть без зазначення
конкретних причин свого волевиявлення,
що відображає саму сутність звільнення
за власним бажанням.

При цьому колегія враховує й те, що
однією з ознак трудового договору (ст. 21
КЗпП) є рівність його сторін.

Крім того, можливість такого
звільнення визнається і у абз. 2 п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (з наступними змінами), згідно з
яким сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Іншою обставиною, яка має суттєве
значення для вірного вирішення спору, і
яка теж безпідставно не була врахована
судом, є те, що з 14 березня 2014 року
виконуючим обов'язки першого
заступника генерального директора в
порядку переведення з іншого
підприємства був призначений ОСОБА_4 (а.
с. 38, 39, 65, 66).

Унаслідок цього в силу положень ч. 5 ст.
24 та ч. 2 ст. 38 КЗпП дія трудового
договору з позивачем не могла бути
продоваженою навіть при незалишенні
ним роботи після закінчення строку
попередження про звільнення.

Однак у даному випадку позивач не довів
і самого факту незалишення ним роботи
після 13 березня 2014 року, так як він
після отримання трудової книжки на
роботу не виходив, а 14 березня 2014 року у
своїй же заяві просив допустити його на
робоче місце лише для того, що забрати
свої речі (а. с. 49).

До того ж навіть після поновлення на
роботі позивач знову звільнився з
роботи за угодою сторін.

З урахуванням наведеного оскаржене
рішення щодо вказаної вище позовної
вимоги, так і відносно інших вимог, які
є похідними від поновлення на роботі,
не можна визнати законним і
обґрунтованим, тому на підставі п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК це рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи, що позивач на підставі п. 1
ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір» звільнений від сплати судових
витрат, відповідачу необхідно
компенсувати за рахунок держави 365 грн.
40 коп. судового збору, сплаченого ним за
подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309,
ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «38 відділ
інженерно-технічних частин»

задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 10 червня 2014 року в даній
справі, виправлене ухвалою від 23 червня
2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Державного підприємства ««38 відділ
інженерно-технічних частин» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Компенсувати Державному підприємству
«38 відділ інженерно-технічних частин»
за рахунок держави 365 грн. 40 коп.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього дня на неї
може бути подана касаційна скарга до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -