Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» про визнання
несправедливою умову кредитного
договору та визнання недійсним п. 2.6
кредитного договору, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
на рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 23 липня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
жовтня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до відкритого
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ
«КБ «Надра»), мотивуючи свої вимоги тим,
що 14 грудня 2003 року між ним та
відповідачем укладено кредитний
договір на споживчі цілі № 25/3/2005/756-ПК/165
строком на 60 місяців з виплатою 8,5 %
річних за користування кредитними
коштами. Пунктом 2.6 зазначеного
договору передбачено обов'язок
позивача у випадку погашення основного
боргу за кредитом з порушенням строку
платежів виплачувати відповідачу пеню
у розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої
суми за кожен день прострочення, у
валюті кредиту, виданого за цим
договором. Посилаючись на те, що умови
договору є несправедливими, суперечать
ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», просив
визнати недійсним п. 2.6 кредитного
договору з моменту його укладення.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 липня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
20 жовтня 2010 року, позов задоволено.
Визнано недійсним п. 2.6 кредитного
договору № 25/3/2005/756-ПК/165 від 14 грудня 2005
року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» та
ОСОБА_3, з моменту його укладення.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра»
порушує питання про скасування рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і просить ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 березня 2014
року задоволено клопотання ПАТ
«КБ «Надра». Поновлено заявнику строк
на касаційне оскарження рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 23 липня 2010 року та ухвали
апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня
2010 року

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону висновки
судів не відповідають.

Встановлено, що 14 грудня 2005 року між
ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Надра»
укладено кредитний договір №
25/3/2005/756-ПК/165, відповідно до умов якого
відповідач надав позивачу кредит на
споживчі цілі у розмірі 914 600
швейцарських франків строком на 60
місяців з 14 грудня 2005 року по 14 грудня
2010 року, зі сплатою 8,5 % річних за
користування кредитними коштами.

Позичальник відповідно до п. п. 2.1, 2.2, 2.3
кредитного договору зобов'язався
здійснювати повернення кредиту та
сплачувати проценти за користування
кредитом, не пізніше строку,
визначеного п. 1.2 кредитного договору,
тобто до 14 грудня 2010 року.

Пунктом 2.6 договору передбачено, що у
випадку погашення основного боргу за
кредитом з порушенням строку платежу,
позичальник зобов'язаний виплатити
банку пеню у розмірі 1 % від несвоєчасно
сплаченої суми за кожен день
прострочення у валюті кредиту,
наданого за цим договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
оспорюваний пункт кредитного договору
є недійсним у зв'язку із тим, що розмір
пені, встановлений даним пунктом,
перевищує подвійну облікову ставку
Національного банку України, що є
порушенням ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» цей
Закон регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.
Суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної у рішенні від 11 липня 2013
року № 7-рп/2013, положення Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» щодо
обмеження пені у грошових
зобов'язаннях подвійною обліковою
ставкою Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня, поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є лише підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності і господарювання та
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності
(підприємці).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції
встановлював обставини справи та
надавав оцінку розміру пені в аспекті
несправедливості умов договору з
урахуванням Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», при
цьому не врахував, що сторона договору
кредиту - ОСОБА_3 не є фізичною особою -
суб'єктом підприємницької діяльності,
а тому до правовідносин, що виникли між
сторонами у спорі, не підлягає
застосуванню Закон України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Ухвалюючи рішення, суди попередніх
інстанцій керувалися п. 5 ч. 3 ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», відповідно до якого
несправедливими є умови договорів про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад 50% вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. При цьому
судами не взято до уваги, що на час
укладення спірного кредитного
договору зазначена норма права не
діяла, оскільки була виключена на
підставі Закону України «Про внесення
змін до Закону України «Про захист прав
споживачів» від 10 січня 2002 року №
2949-ІІІ.

У порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК
України суд першої інстанції не у
повному обсязі з'ясував обставини, які
мають значення для правильного
вирішення спору, доводи та заперечення
сторін належним чином не перевірив та
не зазначив, у чому полягає
несправедливість оскаржуваного пункту
договору; не встановив, виходячи з умов
кредитного договору, чи є підстави
вважати розмір пені, визначений
сторонами, таким, що суперечить
принципу добросовісності, наслідком
чого є істотний дисбаланс договірних
прав та обов'язків.

Також поза увагою суду залишилося те,
що оскаржуваним пунктом встановлена
відповідальність боржника у разі
порушення останнім умов кредитного
договору. При належному виконанні
договірних зобов'язань, штрафна
санкція у вигляді пені не
застосовується.

Крім того, умови договору відповідають
принципу свободи договору,
закріпленому у ч. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК
України, а висновки суду щодо
несправедливості умов оскаржуваного
пункту ґрунтуються на припущеннях, що з
урахуванням положень ст. 60 ЦПК України
є неприпустимим.

Апеляційний суд на вищевказані
порушення суду першої інстанції уваги
не звернув і помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом норм процесуального
права, що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 липня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
жовтня 2010 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова