У х в а л а

іменем україни

02 липня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Юровська
Г.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права спільної
сумісної власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_6, поданою в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 21
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з
відповідачем вони проживали однією
сім'єю з 1986 року по 2009 рік, вели з нею
спільне господарство. В сім'ї
народилися діти, донька ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня донька
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час
перебування у шлюбних відносинах, його
колишня жінка ОСОБА_5 отримала
державний акт на право приватної
власності на землю від 09 жовтня 2001 року
серії Р1 за № 489206, який підтверджує її
право власності на земельну ділянку
площею 0,1000 га під №? 6 за адресою:
АДРЕСА_1. 16 грудня 2004 року ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 подарували відповідачці
суміжні земельні ділянки під №? 5 та №? 7
по АДРЕСА_1 площею 0,0683 га та 0,0904 га, які
належали їм на праві власності, хоча
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є батьками позивача
ОСОБА_4 У липні 2002 року позивач з
відповідачкою на вищевказаних
земельних ділянках почали будівництво
житлового будинку за спільні кошти.
Рішенням Київської районної
адміністрації м. Одеси від 24 липня 2002
року за № 1183 було затверджено проектну
документацію, а 31 липня 2002 року
інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
Одеської міської ради дозвіл на
виконання будівельних робіт за № 542/02. 01
червня 2007 року позивач у черговий раз
уклав з відповідачкою шлюб, про що у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Овідіопольського районного
управління юстиції зроблено
відповідний актовий запис за № 54. 19
лютого 2009 року приймальна комісія,
створена наказом інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області від 13 лютого 2009 року №
10, видала акт про готовність до
експлуатації житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, діл. №? 5, 6, 7.
Відповідно до зазначеного акту
будівництво спірного житлового
будинку здійснювалося з 31 червня 2002
року по лютий 2009 року. 12
березня 2009 року виконавчий комітет
Одеської міської ради видав
відповідачці свідоцтво про право
власності на об'єкт за адресою: АДРЕСА_1,
діл. №? 5, 6, 7, який в цілому складається з
житлових будинків під літ. «А» та літ.
«Б», загальною площею 813,8 кв. м, житловою
площею 183,4 кв.м, сараю під літ. «В»,
госпбудови під літ. «Г». 07 квітня 2009
року КП «Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації обєктів
нерухомості» зареєструвало за
відповідачкою право власності на
вищевказане нерухоме майно. 17 липня 2013
року рішенням Апеляційного суду
Одеської області скасовано рішення
Київського районного суду м. Одеси від
15 вересня 2009 року у цивільній справі
№ 2-5839/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання права особистої приватної
власності на житловий будинок та
відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні
позову. Позивач вважає, що спірний
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами є об'єктом
спільної сумісної власності сторін,
однак відповідачка це не визнає.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 21 листопада 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано
право спільної сумісної власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельну ділянку
площею 0,1000 га під №? 6, за адресою:
АДРЕСА_1, та розташований на ній
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, який
складається з житлового будинку під
літ. «А», загальною площею 770 кв. м.,
житловою площею 168,8 кв. м., житлового
будинку під літ. «Б», загальною площею
42,9 кв. м., житловою площею 14,6 кв. м.,
сараю під літ. «В», басейну І, мостіння
ІІ, огорожі № 1, 2. Вирішено поділити
земельну ділянку площею 0,1000 га під №? 6,
за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на
ній житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, внаслідок чого
припинити право спільної сумісної
власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на це
нерухоме майно. Визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, який складається з
житлового будинку під літ. «А»,
загальною площею 770 кв. м., житловою
площею 168,8 кв. м., житлового будинку під
літ. «Б», загальною площею 42,9 кв. м.,
житловою площею 14,6 кв. м., сараю під
літ. «В», басейну І, мостіння ІІ, огорожі
№ 1, 2, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_5 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, який складається з
житлового будинку під літ. «А»,
загальною площею 770 кв. м., житловою
площею 168,8 кв. м., житлового будинку під
літ. «Б», загальною площею 42,9 кв. м.,
житловою площею 14,6 кв. м., сараю під
літ. «В», басейну І, мостіння ІІ, огорожі
№ 1, 2, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,1000 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, ділянка №? 6, що
належала ОСОБА_5 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю серії Р1 за № 489206 від 09 жовтня 2001
року. Визнати за ОСОБА_5 право власності
на 1/2 частину земельної ділянки площею
0,1000 га, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, ділянка №? 6, що належала
ОСОБА_5 на підставі державного акту на
право приватної власності на землю
серії Р1 за № 489206 від 09 жовтня 2001 року.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 лютого 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
21 листопада 2013 року скасовано і
ухвалено нове рішення, яким відмовлено
ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог
про визнання права спільної сумісної
власності на домоволодіння з
господарськими забудовами за адресою:
АДРЕСА_1, розташованого на земельних
ділянках №№ 5, 6, 7, загальною площею 0,2587
га, за адресою АДРЕСА_1, визнання права
власності на Ѕ ідеальну частку
домоволодіння з господарськими
забудовами за адресою: АДРЕСА_1, на Ѕ
ідеальну частку земельних ділянок №№
5,6,7 загальною площею 0,2587 га, за адресою
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, не погоджуючись із
рішеннями суду першої і апеляційної
інстанцій, просить скасувати їх в
частині відмови позивачу у задоволенні
позовних вимог про визнання права
спільної сумісної власності на
земельні ділянки №№ 5, 7 за адресою
АДРЕСА_1, та їх поділ між сторонами у
рівних частинах і ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити
повністю, обґрунтовуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши
докази у справі й давши їм належну
оцінку, а також, врахувавши обставини
справи, правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормою права, яка їх регулює,
обґрунтовано виходив з того, що
народження у чоловіка і жінки дитини,
які не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, само по собі не дає підстав для
висновку про те, що батьки дитини
проживали разом і вели спільне
господарство. Також суд апеляційної
інстанції в даній справі правильно
прийшов до висновку, що майно набуте за
час шлюбу на підставі договору
дарування або в порядку спадкування до
спільної сумісної власності подружжя
не належить.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
Київського районного суду м. Одеси
від 21 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 лютого 2014 року відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 11 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.О. Леванчук А.В. Маляренко Г.В.
Юровська