АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7204/14
інстанції - Акулова Є.М.
Справа № 414/2762/13-ц
Доповідач - Кірсанова Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,
Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» в особі Луганської
філії на рішення Кремінського
районного суду в Луганській області
від 20 січня 2014 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» в особі
Луганської філії до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 грудня 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом. В
обгрунтування позову посилається на
те, що 26.09.2008 року між ним та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір на суму 6300
грн. зі сплатою 0,0001 % річних, з кінцевим
терміном погашення до 23 вересня 2011
року. Кредитний договір забезпечений
договором поруки-поручитель ОСОБА_2.
Із-за неналежного виконання умов
договору позичальником у банка виникло
право звернення до суду за стягненням
достроково всієї суми заборгованості з
солідарних боржників, яким він
скористався. Рішенням суду від 09.06.2009
року вимоги банку було задоволено в
повному обсязі. Рішення примусово
виконувалося понад три роки до 24.10.2013
року. Оскільки судове рішення не є
належним виконанням договору, тому
позивач просить стягнути з
відповідачів у солідарному порядку,
станом на 22.11.2013 року, - 44482,14 грн
заборгованості за кредитним договором:
з яких - 5266,30 грн - заборгованості за
відсотками; 4299,75 грн- заборгованості зі
сплати щомісячної комісії; 34916,09 грн.-
пені та 444,83 грн. судових витрат у
справі.

Представник позивача в судове
засідання суду першої інстанції не
з»явився, надав заяву про розгляд
справи за його відсутності, в якій
позовні вимоги підтримав повністю.

ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення
позову, так як вважає, що повністю
виконала свої зоб"ов»язання за
рішенням суду.

ОСОБА_2 в судове засідання районного
суду не з'явилася, надала заперечення
та заяву про розгляд справи за її
відсутності. Проти задоволення позову
заперечувала, так як повнісю виконала
солідарно з боржником договірні
зобов»язаня.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 20 січня 2014 року
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» в особі Луганської
філії задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит»» в особі
Луганської філії - 4299,75 грн.
заборгованості за кредитним договором
та 42,99 грн судових витрат у справі, а
разом 4342,74 грн. В частині вимог щодо
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
відсотками та пені відмовлено повністю
за необґрунтованістю. Повністю
відмовлено за необґрунтованістю в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення заборгованості за кредитним
договором солідарно з ОСОБА_2.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» в особі
Луганської філії звернулося з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення районного суду та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги Банку задовольнити в повному
обсязі. Посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Вказує на те, що з
урахуванням того, що Кредитний договір
не припинений, зобов'язаннями
позичальника за кредитним договором
залишаються сплата всіх платежів,
передбачених Кредитним договором, а
саме відсотків за процентною ставкою,
встановленою за домовленістю сторін у
розмірі 36 % річних, та комісійної
винагороди. Саме це зобов'язання було
прострочено Позичальником та
Поручителем, як солідарним боржником.
Оскільки заборгованість за кредитним
договором у повному обсязі не
повернута, зобов'язання за кредитним
договором не виконано, відсутні
підстави для припинення зобов'язань
поручителя, який також гарантував
Банку сплату відсотків, комісійної
винагороди та неустойки у повному
обсязі.

Сторони неодноразово повідомлялися
про день та місце розгляду справи.
Позивач та відповідач ОСОБА_3 повістки
отримали, про що свідчать розписки.
Позивач ніяких клопотань не надав.
Відповідач ОСОБА_3 надіслала телеграму,
в якій вказала, що з»явитися в судове
засідання не може в зв»язку з
відсутністю грошей та за станом
здоров»я. Повістки, направлені
відповідачу ОСОБА_2 повернулися за
сплином строку зберігання. Враховуючи,
що відповідачі знаходяться в зоні АТО,
судом направлені SМS- повідомлення , які
вони отримали. Але ніяких клопотань від
відповідача ОСОБА_2 не надійшло.

Зазначене свідчить про небажання
сторін приймати участь в розгляді
справи в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Враховуючи скорочені строки розгляду
апеляційної скарги на рішення суду,
судова колегія з метою своєчасного
розгляду справи знаходить можливим
розглянути справу у відсутності
сторін, так як вони належним чином
повідомлені про час і місце розгляду .

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати, зокрема, щодо: наявності
обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог до поручителя ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що, що
поручитель не повинен відповідати за
пред'явленими до нього вимогами,
оскільки він сумлінно виконав
зобов'язання, передбачене договором
поруки, солідарно сплачував борг разом
з позичальником за рішенням суду,
кредит не отримував. В цьому випадку
договір поруки суд вважає припиненим з
моменту повного примусового виконання
поручителем, як солідарним боржником,
своїх обов'язків згідно судового
рішення на користь кредитора, саме тому
вимоги про солідарне стягнення з
поручителя грошових сум не підлягають
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги частково
в частині стягнення боргу по
кредитному договору з ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги щодо стягнення відсотків за
користування кредитними ресурсами не
підлягають задоволенню, оскільки їх
розмір погоджений сторонами та
закріплений саме в п. 2.1. та 4.1.
кредитного договору є мізерним, а
відсотки, передбачені п. 4.9 договору,
застосуванню не підлягають, оскільки
застосовується лише на стадії
досудового розгляду. Також, на думку
суду, не підлягають задоволенню й
вимоги кредитора щодо стягнення пені
за період з 22.11.12 р. по 22.11.13р. з огляду на
пропущення строку позовної давності.

Проте, з такими висновками суду судова
колегія не може погодитися, так як вони
зроблені з порушенням норм
матеріального права та не відповідають
зібраним по справі доказам. Тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, рішення суду
підлягає скасуванню в зв»язку з
наступним.

Матеріали справи свідчать, що 26.09.2008
року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
та ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір № 1484-08-ПК про надання кредиту в
розмірі 6 300,00 грн. Отримані кошти
Позичальник зобов'язався повернути в
строк до 23.09.2011 року та сплатити
проценти і комісійну винагороду Банку
за користування кредитом.

Згідно пункту 3.3 Кредитного договору
Позичальник зобов'язується щомісячно,
в термін з 1 по 10 число кожного місяця,
здійснювати погашення заборгованості
за кредитними ресурсами у розмірі 175,00
грн. та нарахованими процентами,
відповідно до Графіку зниження розміру
заборгованості (Додаток 1 до Кредитного
договору, який є невід'ємною частиною
цього договору).

Відповідно до пункту 4.3 Кредитного
договору Позичальник сплачує проценти
за користування кредитними ресурсами
щомісячно, в строк з 1 по 10 число кожного
місяця, згідно з Графіком зниження
розміру заборгованості (Додаток № 1 до
Кредитного договору).

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору
Позичальник сплачує проценти за
користування кредитними ресурсами у
валюті кредиту, по відсотковій ставці
0.0001 % річних.

Пунктом.4.9. Кредитного договору
встановлено, що сторони підписанням
цього Договору домовились, що у випадку
непогашення, несвоєчасного погашення
або погашення не в повному обсязі трьох
поспіль щомісячних платежів та/або
щомісячних комісійних винагород, за
користування кредитними ресурсами
застосовується процентна ставка у
розмірі 36 % річних, подальше
нарахування процентів проводиться за
вказаною новою процентною ставкою.

З аналізу пункту 4.9 Кредитного
договору вбачається, що між сторонами
була досягнута домовленість про
можливість зміни умови договору про
нарахування відсотків з 0,001% на 36%
річних. Ця норма розповсюджується не на
прострочену частину зобов'язання, а на
подальше виконання договору сторонами.

З 21.01.2009 року нарахування процентів
проводилось за процентною ставкою у
розмірі 36 % річних, у зв'язку з тим, що
позичальник не виконував зобов'язання
за кредитним договором. Отже, з цієї
дати подальше нарахування процентів
відбувалось у відповідності з п.4.9.
Кредитного договору.

Відповідно до п. 7.3. Кредитного
договору, цей договір набирає чинності
з моменту першої видачі кредитних
ресурсів та діє до повного виконання
сторонами прийнятих на себе
зобов'язань.

Останній платіж по поверненню
Кредитних ресурсів відповідачами було
зроблено 08.08.2012 року, що
підтверджується розгорнутим
розрахунком заборгованості по
Кредитному Договору № 1484-08-ПК, отже
нарахування процентів у відповідності
до п. 4.9. Кредитного договору правомірно
відбувалось до дати остаточного
повернення отриманих Позичальником
Кредитних ресурсів, тобто до 08.08.2012
року.

Оскільки умови договору позичальник
сумлінно не виконував, а поручитель
вимогу про виконання договору за
позичальника проігнорував, позивач
звернувся до суду з позовом про
дострокове стягнення солідарно всієї
суми заборгованості з урахуванням,
передбачених договором, штрафних
санкцій, який рішенням Кременського
районного суду Луганської області від
09.06.2009 року було задоволено повністю та
стягнуто з відповідачів солідарно борг
за кредитним договором в сумі 9062 грн.91
коп..

Рішення суду від 09.06.2009 року сторонами
не оспорювалося, набрало чинності й
виконувалося протягом трьох років.

Суд першої інстанції, з посиланням на
Постанову Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012
року та ч. 2 статті 625 ЦК України, прийшов
до висновку, що Позичальником та
Поручителем заборгованість за
кредитним договором була повернута
належним чином, а після такого
виконання залишилась лише
відповідальність Позичальника, як
користувача грошовими коштами, за
порушення грошового зобов'язання.

Районний суд правильно прийшов до
висновку, що наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконане боржником,
не припиняє правовідносин сторін
кредитного договору.

Але, суд першої інстанції не врахував,
що згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання боржника виконуються
належним чином у відповідності до умов
договору, вимог чинного Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання с порушенням
умов, встановлених умовами
зобов'язання.

За правилами статті 1054 ЦК України
зобов'язання Позичальника за кредитним
договором є повернення кредиту та
сплата відсотків на умовах,
встановлених договором.

Тому з урахуванням того, що Кредитний
договір не припинений, зобов'язаннями
позичальника за кредитним договором
залишаються сплата всіх платежів,
передбачених Кредитним договором: а
саме відсотків за процентною ставкою,
встановленою за домовленістю сторін у
розмірі 36 % річних, та комісійної
винагороди. Саме це зобов'язання було
прострочено Позичальником та
Поручителем, як солідарним боржником.

Крім того, судова колегія вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції щодо спливу строку позовної
давності для стягнення пені.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тої пори коли
зобов'язання не буде виконано, її
розмір збільшується залежно від
продовження порушення.

Згідно ст. 551 ЦК України предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом.

Правова природа пені така, що строк
позовної давності щодо її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день виникає щодня на відповідну суму.

До вимог про стягнення неустойки (пені)
застосовується позовна давність в один
рік (ст.258 ЦК України).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Таким чином, позовна давність щодо
стягнення неустойки (пені) обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
до суду, а починається окремо за кожний
день, за який вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою.

Отже, Банк має право нараховувати пеню
з дня прострочення виконання
зобов'язання по сплаті відсотків,
комісії та тіла заборгованості і до дня
остаточного погашення такої
заборгованості, незважаючи на строк
позовної давності. Але звернутися до
суду з вимогою про сплату
заборгованості за пенею Банк може з
урахуванням обмеження скороченого
строку позовної давності. Тобто,
заборгованість по нарахованій пені з
2010 р. по 2012 р. Банк не вимагає,
враховуючи річний строк позовної
давності, а заборгованість з 2012р. по
2013р. (в даному випадку з 22.11.2012р.по
22.11.2013р.) підлягає стягненню.

В зв»язку з наведеним розрахунок
заборгованості по пені, наданий Банком
на підтвердження своїх вимог, повністю
відповідає нормам чинного
законодавства.

Проте відповідно до ч.З ст.551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшено за
рішенням суду якщо він значно
перевищує розмір збитків та при
наявності інших обставин, маючих
суттєве значення.

Згідно п. 27 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення ч. З ст. 551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу. При цьому проценти, які
підлягають сплаті згідно з положеннями
ст. ст. 1054, 1056-1 ЦК України, у такому
порядку не підлягають зменшенню через
неспівмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні ч. З
ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення ст. 616 ЦК України
передбачають право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Судова колегія враховує, що
відповідачи проживають в зоні АТО,
мають незадовільний майновий стан. З
телеграми, наданої суду ОСОБА_3
вбачається, що вона хворіє та не має
коштів. Крім того, судова колегія
враховує, що сума заборгованості по
процентам становить 5266 грн.30 коп.; по
комісії становить 4299,75 грн., а пеня за
період 22.11.2012 року до 22 11.2013 року
становить 34916,09 грн.

В зв»язку з наведеним, враховуючи
істотні обставини, а саме важке
матеріальне становище відповідачів,
хворобу, знаходження в зоні АТО,
неспівмірність пені з сумою основного
боргу, судова колегія вважає за можливе
зменшити розмір пені до 7000 грн.

Судова колегія також вважає помилковим
висновок суду першої інстанції щодо
відмови у стягненні заборгованості з
поручителя ОСОБА_2

Матеріали справи свідчать, що 26.09.2008
року між Банком, Позичальником та
ОСОБА_2 було укладено договір поруки №
1135/08, згідно якого Поручитель
зобов'язується перед Банком
відповідати у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
Позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за
вказаним Кредитним договором.

Відповідно до пункту 2.1 Договору поруки
у випадку невиконання Боржником
зобов'язань за Кредитним договором,
Позичальник та Поручитель
відповідають перед Банком як солідарні
боржники

Статтею 554 Кодексу встановлено, що у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що й
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків.

Відповідно до п. 6.2. Договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання Сторонами та діє до
повного виконання Сторонами прийнятих
на себе зобов'язань.

Відмовляючи у задоволенні вимог до
поручителя, суд виходив з того, що
зобов'язання за кредитним договором
виконані належним чином за рішенням
суду від 09.06.2009 року, тому договір
поруки є припиненим у зв'язку із
припиненням кредитного договору.

Проте, як зазначалось вище, кредитні
правовідносини не припиняються
ухваленням рішення про стягнення
заборгованості, а умови кредитного
договору, а відповідно й договорів,
укладених в якості забезпечення їх
виконання, є обов'язковими для сторін.

Оскільки заборгованість за кредитним
договором у повному обсязі не
повернута, зобов'язання за кредитним
договором не виконано, відсутні
підстави й для припинення зобов'язань
поручителя, який також гарантував
Банку сплату відсотків, комісійної
винагороди та неустойки у повному
обсязі.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Пунктом 5.1. Договору поруки визначено,
що порука припиняється із припиненням
основного зобов'язання, що
забезпечується нею. Порука також
припиняється, якщо кредитор протягом
трьох років від дня настання строку
виконання зобов'язання за Кредитним
договором не заявив вимоги до
Поручителя.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що Банк своєчасно, 13.05.2009 року
звернувся до суду з позовом до
поручителя і відповідно порука в силу
ч. 4 статті 559 ЦК України не припинилась.
Таким чином, у разі своєчасного
пред'явлення вимог до поручителя, в
подальшому порука може припинитися
лише з підстав, передбачених пунктами
1-3 статті 559 ЦК України.

Отже, Банк в установлений строк
звернувся з позовом до поручителя, як
солідарного боржника.

В зв»язку з наведеним позовні вимоги
про стягнення заборгованості за
вказаним кредитним договором
солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
законними та обґрунтованими.

Виходячи з наведеного колегія суддів,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для його скасування.

За таких обставин судова колегія
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення
районного суду скасувати та
постановити нове рішення про
задоволення позовних вимог частково

Керуючись ст.ст. 303,304, п.2 ч. 1 ст. 307, 309, 313,
317, 319, 323, 324 ЦПК України колегія
суддів,-

В
И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» в особі Луганської
філії задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду в
Луганській області від 20 січня 2014 року
скасувати, постановити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» в особі Луганської
філії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на
користь Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит» в
особі Луганської філії по кредитному
договору № 1484-08-ПК від 26.09.2008 року
заборгованість по сплаті процентів в
сумі 5266, 30 грн., заборгованість зі
сплати щомісячної комісії - 4299, 75 грн.,
пеню за прострочення сплати основного
боргу та щомісячної комісії - 7000 грн., а
усього 16566,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» в особі
Луганської філії судовий збір за
подання позовної заяви з кожної по 121,80
грн. та судовий збір за подання
апеляційної скарги з кожної в сумі по 61
грн.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: