Справа № 752/5102/14-ц
Провадження по справі № 2/752/3159/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі:

Головуючого судді
Антонової Н.В.,

при секретарях
Сімаченко А.О., Ляліній А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
встановлення, що було укладено договір
довічного утримання та розірвання
договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в :

09.04.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася
до Голосіївського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, встановлення, що було
укладено договір довічного утримання
та розірвання договору довічного
утримання.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що є особою пенсійного віку
та, внаслідок поганого стану здоров'я,
потребує стороннього догляду.

На початку 2013 року відповідач, яка є її
племінницею, звернулася до позивача з
пропозицією забезпечити останню
доглядом, харчуванням, матеріальним
забезпечення, одночасно, у відповідь,
просила відписати їй належну ОСОБА_1
квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Позивач, погодившись на вказані умови,
уклала з відповідачем 22.03.2013 року
договір купівлі-продажу вищевказаної
квартири, за усно досягнутої умови, що
остання буде доглядати за нею. Кошти
від продажу квартири ОСОБА_1 не
отримувала.

З огляду на таке, позивач вважає, що між
нею та відповідачем фактично було
укладено договір довічного утримання,
про що свідчить той факт, що умови
договору купівлі-продажу не були
виконані, відсутні докази отримання
ОСОБА_1 грошових коштів, також, остання
досі проживає у вищезгаданій квартирі.

Позивач зазначає, що відповідач своїх
обов'язків по догляду за нею,
відповідно до усної домовленості, яка
передувала укладенню договору від
22.03.2013 року, не виконує.

З огляду на таке, просила суд визнати
договір купівлі-продажу від 22.03.2013 року
недійсним, як такий, що укладений для
приховання іншого правочину;
встановити, що було укладено договір
довічного утримання та розірвати його
в зв'язку з невиконанням умов.

Протокольною ухвалою суду від 02.07.2014
року до участі у справі в якості
третьої особи залучено приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, яка
посвідчувала оспорюваний договір
купівлі-продажу квартири від 22.03.2013
року.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити. Зазначив, що
ОСОБА_1 наразі продовжує проживати в
квартирі за адресою АДРЕСА_1, особисто
сплачує всі комунальні платежі, на
підтвердження чого надав відповідні
квитанції, що свідчить про те, що
передання житлового приміщення на
виконання умов договору
купівлі-продажу не відбулося, крім
того, позивач жодних коштів за
договором не отримувала. Вказував, що
до укладення договору, під час усних
розмов, відповідач обіцяла доглядати
за ОСОБА_1 у випадку, якщо остання
укладе вказаний договір. Таким чином,
вважає, що між сторонами фактично було
укладено договір довічного утримання,
умови якого ОСОБА_2, наразі, не виконує.
За таких обставин, просив задовольнити
позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував. Зазначив, що між
сторонами було укладено саме договір
купівлі-продажу, а не довічного
утримання, як про те зазначає позивач.
Вказував, що грошові кошти останньою
було отримано в повному обсязі, що
підтверджується положеннями самого
договору. Стосовно посилань
представника позивача щодо того, що
ОСОБА_1 наразі проживає в квартирі, яка
є предметом договору, зазначив, що
вказане дійсно має місце, водночас,
зумовлено лише тим, що відповідач, яка є
родичем позивача та завжди мала з нею
гарні стосунки, не бажає в примусовому
порядку виселяти ОСОБА_1.

Третя особа, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності та
пояснення, відповідно до яких
зазначила, щ нею дійсно посвідчувався
Договір купівлі-продажу квартири за
адресою АДРЕСА_1 22.03.2013 року. Вказала, що
нею було перевірено, чи однаково
сторони розуміють значення укладення
та умови договору, його правові
наслідки. Жодного стороннього впливу
на волевиявлення сторін при укладені
договору також не було. Вважає, що
сторони мали на меті укласти саме
договір купівлі-продажу, буз будь-яких
додаткових умов щодо утримання чи
догляду.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що 22.03.2014
року між ОСОБА_1, як продавцем, до
ОСОБА_2, як покупцем, було укладено
договір купівлі-продажу квартири за
адресою АДРЕСА_1.

Вказаний договір було нотаріально
посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за №180.

Відповідно до п. 2.1 Договору
передбачено, що продаж квартири
вчиняється за 404 123,00 грн., які отримані
продавцем від покупця під час
оформлення цього договору. Підписи
сторін під цим договором підтверджують
факт повного розрахунку та відсутність
будь-яких претензій одне до одного.

Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1
стверджує, що укладений між нею та
відповідачем договір купівлі-продажу
було підписано з метою приховання
укладення іншого договору, а саме
договору довічного утримання, оскільки
між позивачем та ОСОБА_2 була усна
домовленість, що остання, після
укладення договору, буде навіщати
позивача, допомагати їй матеріально,
забезпечувати продуктами харчування, а
також здійснювати інший догляд.

В судовому засіданні допитана в якості
свідка позивач ОСОБА_1, показала, що
відповідач ОСОБА_2 є її племінницею. На
протязі часу, кий передував укладенню
договору, вона та її чоловік періодично
провідували позивачку, інколи
здійснювали за її проханням певні
покупки, проте за рахунок позивача.
Разом з тим, на початку 2013 року між ними
відбулася розмова, під час якої ОСОБА_2
запропонувала позивачу домовленість,
відповідно до якої обіцяла доглядати
за останньою, забезпечувати її
харчуванням, у відповідь просила
укласти договір купівлі-продажу
квартири. Крім того, повідомила суду, що
договір було укладено саме в формі
купівлі-продажу з тих підстав, що на
вказаному наполягала ОСОБА_2. Вказала,
що з моменту укладення договору,
відповідач дуже рідко провідувала
позивача, поводила себе грубо, одного
разу навіть сталася сварка, також не
надавала жодної допомоги.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_4, яка є подругою позивача
ОСОБА_1, суду повідомила, що позивач
нерідко скаржилася їй на те, що останню
не провідують родичі, а допомагає їй
лише соціальний працівник. Також
одного разу згадувала про те, що,
можливо, подарує належну їй квартиру
своїй племінниці ОСОБА_2.

Водночас, інших достатніх доказів на
підтвердження позовних вимог стороною
позивача не надано.

Долучені до матеріалів справи копії
квитанцій, з яких вбачається, що ОСОБА_1
самостійно оплачує комунальні послуги,
та які, на думку сторони позивача,
свідчать про те, що передача квартири
між сторонами фактично не відбулася, не
є належним підтвердженням того, що
договір купівлі-продажу було укладено
з метою приховання укладення договору
довічного утримання, оскільки стороною
відповідача не заперечувався той факт,
що позивач продовжує проживати в
відчуженій квартирі, з тих підстав, що
новий власник, яка є родичем позивачки,
певний час не здійснювала заходів,
спрямованих на виселення останньої.

Стосовно посилань сторони позивача на
відсутність у ОСОБА_2 доказів передачі
ОСОБА_1 грошових коштів за договором,
вказане спростовується самими
положеннями договору, відповідно до
яких зазначено, що підписи сторін під
договором підтверджують факт повного
розрахунку на момент його оформлення.
(п. 2.1).

Твердження позивача про те, що під час
укладення договору 22.03.2013 року вона
мала погане самопочуття, з огляду на що
недостатньо усвідомлювала значення
своїх дій та не розуміла правові
наслідки укладеного договору, не
підтверджено жодними належним та
допустимими доказами, а тому не
приймається судом до уваги при
винесенні рішення.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що під час судового розгляду
позивачем не було доведено наявності
обставин, які б свідчили, що 22.03.2013 року
сторони мали на меті укласти договір
довічного утримання, а не
купівлі-продажу квартири, з огляду на
що, позовні вимоги не підлягають
задоволенню в повному обсязі, оскільки
вимога про визнання Договору
купівлі-продажу квартири від 22.03.2014
року недійсним та розірвання договору
довічного утримання є похідними від
позовної вимоги про встановлення факту
дійсного укладення договору довічного
утримання.

Враховуючи, що положеннями ст. 88 ЦПК
України передбачено, що, у разі
залишення без задоволення позову
позивача, який звільнений від судових
витрат, останні компенсуються за
рахунок держави, беручи до уваги, що
ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а в
задоволенні позову було відмовлено,
суд вважає, що судові витрати варто
віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
235 ЦК України, ст. ст. ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88,
208, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
встановлення, що було укладено договір
довічного утримання та розірвання
договору довічного утримання -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а сторонами, які не
були присутні при проголошенні рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії до Апеляційного
суду м. Києва через Голосіївський
районний суд м. Києва.

Суддя:
Антонова Н.В.