Номер провадження: 22-ц/785/5351/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів:
Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 10 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про виділення майна в натурі,-

в c т
а н о в и л а:

У березні 2013р. ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом ОСОБА_2 про поділ будинку і
земельної ділянки, в якому зазначав, що
згідно з рішенням Комінтернівського
районного суду Одеської області від
12.12.2012р. між ними було проведено
розподіл майна, яке було об'єктом права
їх спільної сумісної власності
подружжя, та за кожним з них визнано
право власності по 1/2 частини будинку
АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж
адресою.

Позивач просив поділити спірний
будинок та земельну ділянку в натурі у
відповідності до варіанту №1 висновку
№053/2011 судової будівельно-технічної
експертизи ПП «Одеський науково -
дослідний центр експертних досліджень
ім. Скибинського С.С.» від 17.05.2010р.

Заочним рішенням Комінтернівського
районного суду Одеської області від
10.10.2013р. позов задоволено у повному
обсязі

Ухвалою суду від 07.04.2014р. у
задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судом
по справі заочним рішенням
відповідачка в апеляційній скарзі
просить скасувати це судове рішення та
ухвалити у справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позивних вимог
ОСОБА_3, провести поділ будинку та
земельної ділянки в натурі у
відповідності до варіанту другому
висновку судової будівельно -
технічної експертизи та зобов'язати
позивача не чинити їй перешкод в
проведенні робіт по переобладненню
будинку.

В обґрунтування своєї скарги
апелянт посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
судом першої інстанції норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що
суд першої інстанції, приймаючи
рішення про поділ

спірного будинку в натурі між її
співвласниками на дві відокремлені
частини не врахував, що після
припинення шлюбних відносин з
позивачем, вона разом зі своєю родиною
проживає у ? частині будинку у
відповідності до другого варіанту
експертизи, у якій за власні кошти
провела ремонтні роботи на що
витратила значні кошти. В суді
апеляційної інстанції відповідачка
пояснила, що у тої частини будинку, що
їй за рішенням суду передано у
власність, потрібно зробити значні
роботи по улаштуванню сантехнічного
обладнання, електрозабезпечення та
опалення. Крім того, вона пояснила, що
за рішенням суду їй передана меньша
частина будинку.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обгрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

В даному ж випадку заочне рішення
суду першої інстанції, ухвалене по
справі, не відповідає цим вимогам
процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч.ч. 1,2 ст. 131 ЦПК
України сторони зобов'язані подати
свої докази суду до або під час
попереднього судового засідання у
справі, а якщо попереднє судове
засідання у справі не проводиться, до
початку розгляду справи по суті.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених ч.1 цієї статті, не
приймаються, якщо сторона не доведе, що
докази подано несвоєчасно з поважних
причин.

Матеріалами справи встановлено, що
справу розглянуто у заочному порядку.

Із заяви позивача від 31.07.2013р. на адресу
суду видно, що він просив суд
розглянути позов без його участі,
позовні вимоги підтримує і проти
ухвалення заочного рішення не
заперечує.

З цього випливає, що позивач вільно
розпорядився своїми процесуальними
правами та обов'язками й погодився на
спрощений порядок розгляду і вирішення
справи, та за наявності лише тих
доказів, що було ним надано.

Як видно з матеріалів справи і це
зазначив суд першої інстанції у своєму
рішенні, що відповідачка ОСОБА_2 на
протязі всього часу розгляду справи
злісно ухилялася від участі у розгляді
справи та відмовилася надати суду свій
варіант розподілу майна. У апеляційній
скарзі вона лише посилається на те, що
суд повинен був передати їй у власність
1/2 частину будинку відповідно до
варіанту розподілу №2 висновку судової
будівельно-технічної експертизи.

Задовольняючи заявлені позивачем
вимоги та приймаючи рішення про поділ в
натурі спірного будинку за 1 варіантом
висновку проведеної по іншій цивільній
справі судової будівельно-технічної
експертизи суд першої інстанції
виходив із того, що запропонований
позивачем варіант поділу будинку та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою відповідає
найбільш ефективному користуванню
будинку та земельної ділянки між
сторонами, оскільки при такому
варіанті не буде відхилення від
ідеальних часток співвласників, а
встановлення порядку користування
земельною ділянкою забезпечує
можливість доступу обох сторін до
належних ним частин будинку і
господарських будівель.

Однак, із такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів
погодитися не може, оскільки ці
висновки районного суду суперечать
матеріалам справи та не ґрунтуються на
законі.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. 319 ЦК України
всі громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, в тому числі
й щодо права спільної власності.

Виходячи з цих положень правовий
режим спільної власності визначається
главою 26 ЦК України з урахуванням
інтересів усіх її учасників.

Відповідно до ст. ст. 355, 356 ЦК
України майно, що є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності (спільне
майно). Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Здійснення права спільної
часткової власності регулюється ст. 358
ЦК України, згідно якої право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК
України кожен із співвласників має
право на виділ в натурі частки із
спільного майна, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності, а також на поділ спільного
майна за умови, що запропонований
варіант поділу є припустимим і
технічно можливим без заподіяння шкоди
господарському призначенню майна та
інтересам інших співвласників.

Якщо виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається згідно
із законом або є неможливим,
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Згідно з розясненнями, наданими в
п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 4 жовтня 1991р. №7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» з наступними змінами, поділ
жилого будинку в натурі між учасниками
спільної часткової власності на
будинок можливий за умови, якщо кожній
із сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру), яка
відповідає розміру їх часток у праві
власності, а також за наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
провадиться з дотриманням вимог ст. 152
ЖК УРСР, тобто виключно за наявності
належного, оформленого відповідним
рішенням, дозволу виконавчого комітету
місцевої ради на проведення такого
переобладнання і (або) перепланування
та узгодження з Державною пожежною
інспекцією і газовим господарством
тощо.

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає.

Як встановлено судом та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, обєктом спору є
будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за
цією ж адресою.

Проте правовстановлюючі
документи, що підтверджують право
власності на це майно та його розміри в
матеріалах справи відсутні.

З рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від
12.12.2012р. видно що за сторонами, за кожним
з них, визнано право власності на це
майно по ? частини.

З технічного паспорту від 09.02.2006р.
видно, що загальна площа цього
житлового будинку складає 120 кв.м., а
згідно висновку експерта - 93,4 кв.м. та з
іншими господарськими спорудами.

Даючи висновок про варіанти
розподілу цього будинку, експерт
виходив з того, що загальна площа цього
будинку складає 120 кв.м., житлова - 58,90
кв.м., а підсобні приміщення - 34,50 кв.м.

Із систем інженерного
устаткування в зазначеному будинку
маються: опалення - газовий прилад,
електрифікація та системи
водопостачання і каналізації, якими
облаштовано весь будинок, а котельня
для опалення усього будинку,
знаходиться у приміщенні 1-9, площею 3,3
кв.м.

Приймаючи рішення про поділ
спірного будинку та залишаючи у
власності позивача приміщення
котельної та інші приміщення, де
розміщені єдині для усього будинку
прилади теплопостачання та
електрозабезпечення, суд першої
інстанції на зазначену обставину уваги
не звернув, а тому безумовно порушив
права відповідачки на належні житлові
та санітарно-гігієнічні умови
проживання.

При цьому в матеріалах цивільної
справи відсутні будь-які висновки
компетентних служб чи установ щодо
можливості влаштування автономної
системи водопостачання і каналізації,
опалення, електро та газозабезпечення
у виділеній відповідачці частини
будинку.

Не надано доказів щодо існування
такої можливості й до суду апеляційної
інстанції.

Крім того, покладаючи в основу
судового рішення І варіант поділу
спірного будинку між його
співвласниками, запропонований
експертом, та передаючи у власність
сторін певні частини будинку, суд
першої інстанції не врахував, що для
здійснення такого варіанту поділу
потрібні значні будівельні роботи по
перепланування будинку, унаслідок чого
будуть створені нові приміщення, й
передчасно дійшов висновку про
визнання за сторонами права власності
на них, оскільки ці приміщення ще не
створені, а на їх створення потрібний
відповідний дозвіл та кошти.

Так, згідно вказаного варіанту
розподілу житлового будинку необхідно
виконати роботи по його
переобладнанню, а саме: облаштування
перегородок в приміщенні 1 - веранда, в
результаті чого буде створено три
приміщення площею 13,7 кв.м., площею 6,8
кв.м. та площею 5,2 кв.м.; демонтаж
віконного отвору та облаштування
дверного отвору з вікном у
новоствореному приміщенні площею 13,7
кв.м.; облаштування дверного отвору у
новоствореному приміщенні площею 13,7
кв.м.; облаштування віконного отвору у
новоствореному приміщенні площею 5,2
кв.м.; закладення дверних отворів в
приміщеннях №1-8, 1-7; облаштування
дверних отворів в приміщеннях №1-6, 1-7;
облаштування перегородки в приміщенні
1-1 - коридор, в результаті чого буде
створено два приміщення площею 8,1 кв.м.
та площею 2,8 кв.м.; облаштування
дверного отвору у новоствореному
приміщенні площею 2,8 кв.м., шляхом
демонтажу віконного отвору.

Колегія суддів вважає, що за
наявності такого великого об'єму
будівельних робіт, з метою дотримання
будівельних, санітарних та інших норм і
правил, забезпечення небезпечних умов
проживання людей у цьому будинку, суду
першої інстанції необхідно було
вирішити питання про залучення до
участі у справи Олександрівську
селищну раду та інспекцію архітектурно
- будівельного контролю
Комінтернівського району, оскільки
відповідно до вимог діючого
законодавства саме ці органи надають
дозвіл на таке будівництво та
перепланування.

Відповідно до ст. 152 ЖК України
переобладнання і перепланування
житлового будинку (квартири), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, провадяться з
дозволу виконавчого комітету місцевої
Ради народних депутатів.

Приймаючи рішення про поділ спірного
житлового будинку згідно варіанта №1
судової будівельно-технічної
експертизи, який передбачає його
переобладнання, суд першої інстанції
на порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України не вирішив, на кого із сторін
необхідно покласти обов'язок по
переобладнанню та витрати на це.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи
відповідатиме вимогам будівельних
норм і правил, санітарним та
протипожежним вимогам проведення
робіт та переобладнання спірного
будинку у разі його поділу за варіантом
№1 судової будівельно-технічної
експертизи.

У матеріалах справи
відсутні висновки відповідних
державних органів з вказаних питань.

У справі відсутній відповідний дозвіл
на це інспекції державного
архітектурно - будівельного контролю,
яка на теперішній час у відповідності
до вимог Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
надає такий дозвіл.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, заочне рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від
10.10.2013р. не може бути визнане законним,
обґрунтованим, а тим більш,
справедливим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити у справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
ОСОБА_3 позовних вимог за їх
безпідставністю.

При цьому, судова колегія вважає
доцільним зазначити, що прийняте судом
апеляційної інстанції по справі
рішення не позбавляє права позивача
знову звернутися до суду з позовом для
вирішення виниклого спору щодо виділу
частки із спільного майна, а фактично
поділу спірної житлового будинку між
співвласниками, надавши необхідні
належні та допустимі, в розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України, докази на
підтвердження можливості проведення
такого виділу (поділу) з урахуванням
прав та законних інтересів сторін, а
також дотриманням будівельних,
протипожежних та санітарних норм і
правил.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 -317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від 10
жовтня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділення майна в
натурі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф. Парапан

Р.Д.Громік

М.М.Драгомерецький