У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
09 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2003 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_7,
мотивуючи його тим, що він за розпискою
від 01 вересня 2000 року надав відповідачу
в борг грошові кошти в сумі 168 000 грн, які
відповідач зобов'язався повернути до 01
січня 2001 року, але не повернув.

6 липня 2004 року цивільна справа за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
боргу у розмірі 168 000 грн об'єднана в
одне провадження з цивільною справою
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення суми боргу у розмірі 212 040 грн.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
суми боргу у розмірі 212 040 грн
мотивований тим, що 01 вересня 2000 року
ОСОБА_7 позичив у нього кошти у розмірі
212 040 грн, про що склав розписку, й
зобов'язався повернути цю суму до 01
січня 2001 року, але не повернув.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 08 червня 2005 року
позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено
і стягнуто зі ОСОБА_7 борг в сумі 168 000
грн і 212 040 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 9 березня 2006 року рішення
Приморського районного суду міста
Одеси від 08 червня 2005 року скасовано, а
справа направлена на новий судовий
розгляд.

При новому судовому розгляді справи
позивач ОСОБА_6 неодноразово подавав
зміни та доповнення до позову, в яких
збільшував позовні вимоги і просив
остаточно стягнути з відповідача
грошову суму боргу з урахуванням
індексу інфляції за час прострочення
та 3 % річних від простроченої суми у
виді 884 353 грн 08 коп.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 30 червня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
11 листопада 2010 року, у задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
боргу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 вересня 2011
року рішення Приморського районного
суду міста Одеси від 30 червня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 11 листопада 2010 року
скасовано з направленням справи на
новий судовий розгляд.

При новому судовому розгляді позивач
ОСОБА_6 подав 15 березня 2012 року
доповнення до позову і просив суд
стягнути зі ОСОБА_7 борг в сумі 380 040 грн,
індекс інфляції за весь час
прострочення в сумі 431 725 грн 44 коп. та
неустойку у розмірі 3 % річних від
простроченої суми в розмірі 117 198 грн 07
коп.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 29 жовтня 2012 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Вирішено стягнути
зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у сумі
380 040 грн, індекс інфляції за весь час
прострочення в сумі 431 725 грн 44 коп.,
неустойку у розмірі 3% річних від
простроченої суми в розмірі 117 198 грн 07
коп., а всього 928 963 грн 51 коп.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 09 липня 2013 року рішення
Приморського районного суду міста
Одеси від 29 жовтня 2012 року скасовано і
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 задоволено частково.
Вирішено стягнути зі ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 борг в сумі 168 000 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі з уточненнями
ОСОБА_7 просить суд касаційної
інстанції скасувати оскаржуване
рішення апеляційного суду та передати
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги та
заперечень, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
ОСОБА_7 підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач належним чином не виконав
свої зобов'язання, які виникли у нього
внаслідок укладених з позивачем
договорів позики, грошові кошти,
отримані від позивача в сумі 168 000 грн та
212 040 грн, в обумовлений договорами
строк не повернув, а тому сума
заборгованості з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та 3 % річних від
простроченої суми підлягають
стягненню в судовому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову,
апеляційний суд дійшов висновків про
те, що за розпискою від 01 вересня 2000
року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 в борг
гроші лише в сумі 168 000 грн, що
еквівалентно 30 000 доларів США. Грошові
кошти в сумі 212 040 грн ОСОБА_7 в борг не
отримувались.

Зазначені висновки судів першої та
апеляційної інстанцій не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону і зроблені при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог;
обставини справи, які законом мають
бути підтверджені засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 376 ЦК УРСР (в редакції
1963 року, чинній на момент укладення
договору) позичальник вправі
заперечувати договір позики за його
безгрошовістю, доводячи, що гроші або
речі в дійсності зовсім не одержані
ним від позикодавця або одержані у
меншій кількості, ніж зазначено в
договорі. В тих випадках, коли договір
позики повинен бути укладений у
письмовій формі (стаття 375 цього
Кодексу), заперечення його за
безгрошовістю шляхом свідоцьких
показань не допускається, за

винятком випадків кримінально карних
дій.

Згідно зі ст. 374 ЦК УРСР (в редакції 1963
року, чинній на момент укладення
договору) за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає другій
стороні (позичальникові) у власність
(в оперативне

управління) гроші або речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

При цьому відповідно до вимог ст. 375 ЦК
УРСР (в редакції 1963 року, чинній на
момент укладення договору) договір
позики повинен бути укладений у
письмовій формі, якщо він укладений на
суму понад встановлену даною статтею.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчує отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору незалежно від найменування
документа і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 у
повному обсязі та стягуючи зі ОСОБА_7 на
користь позивача 928 963 грн 51 коп., суд
першої інстанції у своєму рішенні
зазначив, що боргові зобов'язання
відповідача підтверджені копіями його
розписок, які приєднані до матеріалів
справи (а. с. 4, т. 1).

Суд апеляційної інстанції, скасувавши
рішення місцевого суду та частково
задовольнивши позовні вимоги в частині
стягнення зі ОСОБА_7 на користь
позивача 168 000 грн, також вказав на те, що
дане боргове зобов'язання відповідача
підтверджено розпискою (а. с. 4, т. 1).

Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Всупереч зазначеним вимогам суди
першої та апеляційної інстанцій
встановили факт укладання договору
позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
передання останньому вищезазначених
грошових сум не на підставі оригіналів
розписок, а на підставі їх копій, які
були долучені до матеріалів справи.

Задовольнивши позовні вимоги частково
та стягнувши з відповідача суму боргу в
розмірі 168 000 грн і відмовивши у
стягненні індексу інфляції за весь час
прострочення зобов'язання та 3 % річних
від простроченої суми, суд апеляційної
інстанції застосував до спірних
правовідносин ст. ст. 72, 75 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року, чинній на момент
укладення договору), оскільки позовні
вимоги заявлені поза межами строку
позовної давності.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна у зв'язку
з наступним.

Згідно зі ст. 214 ЦК УРСР (в редакції 1963
року, чинній на момент укладення
договору) боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963
року, чинній на момент укладення
договору) загальний строк для захисту
прав за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлено в три роки.

Пунктом 1 частини 2 ст. 72 ЦК України (в
редакції 1963 року, чинній на момент
укладення договору) передбачено, що
скорочені строки давності тривалістю
шість місяців діють за позовами про
стягнення неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 179 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року, чинній на момент
укладення договору) неустойкою
(штрафом, пенею) визнається визначена
законом або договором грошова сума,
яку боржник повинен сплатити
кредиторові в разі невиконання або
неналежного виконання зобов'язання,
зокрема в разі прострочення виконання.
Неустойкою (штрафом, пенею) може
забезпечуватися лише дійсна вимога.

Таким чином, ототожнення
правовідносин, що виникають із статей
214 та 179 ЦК УРСР, є неприпустимим.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору судами
першої та апеляційної інстанцій,
рішення місцевого суду та рішення
апеляційного суду на підставі ч. 2 ст. 338
ЦПК України підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду
міста Одеси від 29 жовтня 2012 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 09 липня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк