Справа № 450/450/14
Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський
Провадження № 22-ц/783/4435/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Н.О. Шеремети

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07 травня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4,
третя особа Чижиківська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області про зобов"язання ОСОБА_4
усунути перешкоди в користуванні
спільним заїздом до господарства
ОСОБА_2 шляхом демонтажу загорожі,
встановленої на території спільного
заїзду з головної дороги до її
будинковолодіння, привести розміри
спільного заїзду до первинного стану
шириною 3.10 м в найвужчому місці, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що спільний заїзд між
будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_4
шириною 3.10 м передбачено планом
забудови с. Чижиків, що підтверджується
відповіддю, наданою заступником голови
виконавчого комітету Чижиківської
сільської ради від 09.11.1983 року та планом
господарств. Встановивши загорожу на
території спільного проїзду та
зменшивши частково його ширину до 2.70 м,
відповідачка спричинила перешкоди в
користуванні спільним заїздом,
порушила ДБН №360-92 "Містобудування.
Планування і забудова міських і
сільських поселень", а також
протипожежні вимоги та план забудови с.
Чижиків. Окрім цього, апелянт зазначає,
що акт комісії від 04.08.1999 року, який нею
не оскаржувався, оскільки їй не було
відомо про такий акт, на її думку є
незаконним, так як ним зменшено ширину
спільного заїзду до 2.60 м. З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачка, всупереч
вимогам ст. ст. 10,11, 60 ЦПК України, не
довела належними та допустимими
доказами, що влаштувавши загорожу
будинковолодіння АДРЕСА_2,
відповідачка ОСОБА_4 чинить перешкоди у
користуванні спільним заїздом.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказами є будь - які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.
Докази повинні бути належними та
допустимими.(ст. ст. 57, 58,59 ЦПК України).
Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь - яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов»язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування збитків.

Як вбачається з рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 09.04.2014 р., за
ОСОБА_2, в порядку спадкування за
законом, після смерті матері, ОСОБА_6,
визнано право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1, у якому позивачка
зареєстрована та постійно проживає.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції позивачка не
надала суду доказів на підтвердження
державної реєстрації за нею права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
відсутність державної реєстрації за
ОСОБА_2 права власності на житловий
будинок підтверджує, що на час розгляду
справи судом першої інстанції
позивачка ще не була законним
власником успадкованого нею
будинковолодіння, а відтак з
врахуванням положень ст. 120 ЗК України
не набула прав законного користувача
земельною ділянкою, належною до
успадкованого нею будинковолодіння.

Успадковане позивачкою
будинковолодіння межує із
будинковолодінням по АДРЕСА_2, належним
на праві власності ОСОБА_4, належна до
будинковолодіння АДРЕСА_1 земельна
ділянка межує із земельною ділянкою,
належною до будинковолодіння АДРЕСА_2,
яка рішенням Чижиківської сільської
ради Пустомитівськьго району
Львівської області №33 від 07.10.2006 р.,
площею 0,05 га передана безоплатно у
приватну власність ОСОБА_4

З плану земельної ділянки та плану
під"їзду до будинковолодіння ОСОБА_2,
складеного станом на січень 2014 р.,
ширина спірного заїзду з АДРЕСА_1
становить 3.38 м та 2.7 м - в його
найвужчому місці (місці встановленого
стовпа ЛЕП), після чого розширюється,
та в його найдальшій частині
становить 3,64 м.

З протоколу №1 засідання постійної
комісії з питань використання землі
та регулювання земельних відносин
Чижиківської сільської ради від
17.02.2013р., вбачається, що при розгляді
заяви ОСОБА_4 щодо узгодження меж
земельної ділянки, належної до
будинковолодіння АДРЕСА_1 встановлено,
що рішенням Чижиківської сільської
ради № 33 від 07.10.2006р., ОСОБА_4 передано
земельну ділянку площею 0,05 га, а
після проведених обмірів встановлено,
що площа цієї земельної ділянки є
меншою та становить 0,0439 га. Отже, площа
земельної ділянки відповідачки не
збільшилася за рахунок зменшення
ширини проїзду, а навпаки, зменшилася
за рахунок влаштування заїзду до
будинковолодіння ОСОБА_2

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції вірно взяв до уваги,
що погоджувальною земельною комісією
Чижиківської сільської ради складено
Акт від 04.08.1999 р., який є чинним, про
встановлення проїзду до присадибної
ділянки ОСОБА_7 через подвір"я ОСОБА_4,
у якому йдеться про те, що при
вирішенні даного питання була
використана картографічна схема
с.Чижиків за 1959 рік, у якій не
зазначений проїзд до присадибної
земельної ділянки ОСОБА_2 через
подвір"я ОСОБА_4 Комісія вирішила
дозволити ОСОБА_2 проїзд до її
присадибної земельної ділянки через
подвір"я ОСОБА_4, ширина проїзду 2,6 м.

Позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
інших розмірів, а саме, ширини проїзду -
3м 10 см. Твердження позивачки про те, що
ширина проїзду повинна бути 3м 10 см є
голослівними, не підтверджені
належними та допустимими доказами.

З врахуванням даних про ширину проїзду,
яка згідно з актом від 04.08.1999 року
становить 2м 60 см, за відсутності
належних та допустимих доказів на
спростування саме такої ширини
проїзду, на підтвердження покликань
позивачки про ширину заїзду 3м 10 см, суд
першої інстанції правильно встановив
відсутність перешкод, які, на думку
позивачки чинить їй відповідачка у
користуванні спільним заїздом до
успадкованого нею будинковолодіння по
АДРЕСА_1.

Акт комісії від 04.08.1999 року є чинним, а
тому безпідставними є покликання
апелянта на те, що такий є незаконним,
оскільки ним зменшено розмір
найвужчого місця спільного заїзду до
2,60 м.

Колегія суддів зазначає, що в суді
апеляційної інстанції і позивачка, і
відповідачка підтвердили той факт, що
загорожа була встановлена ще у 2000
роках, колишній власник
будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6
жодних претензій до відповідачки щодо
встановлення загорожі та ширини заїзду
до належного їй будинковолодіння, не
мала.

На думку колегії суддів суд першої
інстанції, оцінивши надані сторонами
докази, дійшов правильного висновку
про те, що ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.
ст. 10, 11, 60 ЦПК України, не довела
належними та допустимими доказами
чинення їй відповідачкою ОСОБА_4
перешкод у користуванні спільним
заїздом до успадкованого позивачкою
будинковолодінням по АДРЕСА_1,

За таких підстав суд першої інстанції
вірно відмовив у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.