У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Маляренка А.В.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника
Генерального прокурора України в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Київської обласної
державної адміністрації, Державного
агентства земельних ресурсів України,
Державного комітету України із
земельних ресурсів до Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області, Управління
Держкомзему в Обухівському районі
Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34,
ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38,
ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42,
ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46,
ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50,
ОСОБА_51, третя особа - Козинська селищна
рада Обухівського району Київської
області, про визнання незаконними і
скасування розпорядження, визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсними договорів та
повернення земельних ділянок у
власність держави, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_43 - ОСОБА_52
на рішення Обухівського районного суду
Київської області від 05 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 19 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року заступник
Генерального прокурора України в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Київської обласної
державної адміністрації, Державного
агентства земельних ресурсів України,
Державного комітету України із
земельних ресурсів звернувся до суду
з указаним позовом, у якому просив
визнати незаконним та скасувати
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації від 21 грудня
2009 року № 1694 в частині затвердження
проекту землеустрою та передачі
земельних ділянок у власність
громадянам для ведення особистого
селянського господарства в
адміністративних межах Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області та видані на його
підставі державні акти про право
приватної власності цих осіб на
земельні ділянки, визнати недійсними
договори купівлі-продажу спірних
земельних ділянок, зобов'язати
Управління Держкомзему в Обухівському
районі Київської області скасувати
державну реєстрацію права власності на
земельні ділянки та визнати право
власності на земельні ділянки площею
75,0532 га нормативною грошовою вартістю
122 243 317 грн 72 коп., які розташовані в
межах Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області,
за державою в особі Київської міської
ради та Київської обласної державної
адміністрації, повернувши їх у
державну власність.

Посилався на те, що зазначене
розпорядження є незаконним, оскільки
прийнято з перевищенням повноважень на
передачу вказаних земельних ділянок у
приватну власність громадянам, які є
відповідачами, здійснено всупереч
вимогам чинного законодавства України,
оскільки ці земельні ділянки
відносяться до земель водного фонду та
частково до земель лісогосподарського
призначення та відповідно до ст. ст. 56 -
60 ЗК України, ст. ст. 87 - 89 ВК України та
ст. 5 ЛК України не можуть надаватись у
приватну власність громадян.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 05 грудня 2013 року
позов задоволено. Визнано незаконним
та скасовано розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації від 21 грудня 2009 року № 1694
в частині затвердження проекту
землеустрою та передачі земельних
ділянок у власність громадянам для
ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Козинської селищної ради Обухівського
району Київської області та видані на
його підставі державні акти про право
приватної власності на зазначені
земельні ділянки, визнано недійсними
договори купівлі-продажу спірних
земельних ділянок, зобов'язано
Управління Держземагентства в
Обухівському районі Київської області
скасувати державну реєстрацію права
власності на земельні ділянки та
визнано право власності на зазначені
земельні ділянки площею 75,0532 га,
розташовані в межах Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області, за державою.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 березня 2014 року рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 05 грудня 2013 року скасовано
в частині визнання права власності на
спірні земельні ділянки за державою та
зобов'язання Управління Державного
земельного агентства в Обухівському
районі Київської області скасувати
державну реєстрацію права власності на
спірні земельні ділянки та в цій
частині ухвалено нове рішення про
відмову в позові. В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_43 - ОСОБА_52, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного
суду, ухвалити нове рішення про відмову
у позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що пунктом 1
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області від 21 грудня 2009 року
№ 1694 затверджено проект
землеустрою, а пунктом 3 зазначеного
розпорядження передано земельні
ділянки загальною площею 75,0648 га у
власність відповідачам (фізичним
особам) для ведення особистого
селянського господарства в
адміністративних межах Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області.

На підставі зазначеного розпорядження
відповідачі отримали державні акти на
право власності на передані їм у
власність земельні ділянки, які згодом
продали іншим особам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
спірні земельні ділянки відносяться до
земель водного фонду, тому з
урахуванням обмежень, передбачених ст.
ст. 58-60 ЗК України і ст. ст. 87-89 ВК
України, не можуть передаватись у
приватну власність громадян для
ведення особистого селянського
господарства. Відтак видані громадянам
державні акти на право власності на
земельні ділянки є недійсними і
порушене право держави на землю
підлягає захисту шляхом визнання
державної реєстрації цих державних
актів недійсною, визнання недійсними
укладених на підставі вказаних
державних актів договорів
купівлі-продажу з підстав,
передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, та
повернення цих земельних ділянок у
власність держави.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання права
власності на спірні земельні ділянки
за державою та зобов'язання Управління
Державного земельного агентства в
Обухівському районі Київської області
скасувати державну реєстрацію права
власності на спірні земельні ділянки
та ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив із того, що вирішення питання
визнання права власності на спірні
земельні ділянки за державою
відноситься до компетенції спеціально
уповноважених органів, а скасування
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку та внесення
відповідного запису не належить до
повноважень Управління
Держземагентства в Обухівському
районі Київської області, оскільки
здійснюється органом державної
реєстрації прав, який не брав участі у
справі.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На обґрунтування позовних вимог
прокурор посилався на те, що спірні
земельні ділянки відносяться до земель
водного фонду та частково до земель
лісогосподарського призначення, а тому
не можуть передаватися у приватну
власність громадян.

Однак такі доводи прокурора не
підтверджені належними і допустимими
доказами.

Статтею 59 Земельного кодексу України
передбачено, що землі водного фонду
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті: морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами, не зайнятими лісами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм, крім
земель, зайнятих лісами;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Частиною 2 ст. 58 Земельного кодексу
України визначено, що для створення
сприятливого режиму водних об'єктів
уздовж морів, навколо озер, водосховищ
та інших водойм встановлюються
водоохоронні зони, розміри яких
визначаються за проектами землеустрою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 Земельного
кодексу України вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Розмір та межі
прибережної захисної смуги уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України
у власність спірної земельної ділянки,
з метою охорони поверхневих водних
об'єктів від забруднення і засмічення
та збереження їх водності вздовж річок,
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Прибережні
захисні смуги встановлюються по обидва
береги річок та навколо водойм уздовж
урізу води (у меженний період) шириною:
для малих річок, струмків і потічків, а
також ставків площею менше 3
гектарів - 25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна
схилів перевищує три градуси,
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється. У межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися. Уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів виділяється
прибережна захисна смуга шириною не
менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 Водного кодексу
України зовнішні межі водоохоронних
зон визначаються за спеціально
розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (ч. 6 ст. 87 Водного кодексу
України).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 затверджено
Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них (далі -
Порядок), яким визначено, що цей Порядок
встановлює єдиний правовий механізм
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них. У межах
водоохоронних зон виділяються землі
прибережних захисних смуг та смуги
відведення з особливим режимом їх
використання відповідно до статей 88 - 91
Водного кодексу України. Розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.

Згідно з п. п. 1, 5 Порядку розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення фізичних та юридичних осіб,
узгоджуються з власниками землі,
землекористувачами, Мінприроди,
Держводагентством та територіальними
органами Держземагентства, а на
території Автономної Республіки Крим -
з органами виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань екології та
природних ресурсів, водного
господарства та земельних ресурсів і
затверджуються відповідними місцевими
органами виконавчої влади або
виконавчими комітетами рад.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку проекти
водоохоронних зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на
землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Враховуючи принцип допустимості
засобів доказування, допустимим
засобом доказування наявності
водоохоронної зони та/або прибережної
захисної смуги, в якості складової
водоохоронної зони, має бути проект
встановлення водоохоронної зони
(прибережної захисної смуги), або
кадастровий план земельної ділянки, на
якій відображено таку зону (смугу), або
містобудівна документація, яка
передбачає зазначене вище.

Статтею 87 Водного кодексу України
визначено, що контроль за створенням
водоохоронних зон прибережних
захисних смуг, а також за додержанням
режиму використання їх територій
покладено на місцеві органи державної
виконавчої влади, виконавчі комітети
рад, органи охорони навколишнього
природного середовища. Проекти цих зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених організацій
за рахунок різних джерел фінансування,
узгоджуються з органами охорони
навколишнього природного середовища,
використання земельних ресурсів,
власниками землі, землекористувачами
та затверджуються відповідними
місцевими органами державної
виконавчої влади та виконавчими
комітетами рад.

Межі земельних ділянок, на які
розповсюджуються права будь-яких
фізичних чи юридичних осіб або органів
місцевого самоврядування, у тому числі,
зони спеціальних обмежень щодо
використання земель, повинні бути
визначені у відповідності до існуючих
вимог. За відсутності встановлених меж
земельних ділянок спеціального
обмеження (меж прибережних захисних
смуг) порушення або перетин таких меж є
неможливим.

Відповідно до ч. 7 ст. 87 Водного кодексу
України саме виконавчі комітети
місцевих рад зобов'язані доводити до
відома населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях.

Отже, фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду,
законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає у
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг.

У матеріалах справи відсутні
відомості, які б свідчили, що на дату
прийняття розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області від 21 грудня 2009 року
№ 1694 Козинською селищною радою
Обухівського району Київської області
були визначені розмір та межі
водоохоронної зони з прибережною
захисною смугою.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанції належним чином не
перевірили, чи були віднесені спірні
ділянки до земель прибережних захисних
смуг та категорії земель водного фонду
у порядку, визначеному ст. ст. 55 - 60
Земельного кодексу України, ст. 87
Водного кодексу України та Порядку.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_43 -
ОСОБА_52 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 05 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 19 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк