Номер провадження: 22-ц/785/6572/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на

- ухвалу Приморського районного суду м.
Одеси від 19 травня 2014 року про відмову в
прийнятті зустрічного позову

та на рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 19 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
стягнення суми заборгованості, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У жовтні 2013 року представник ПАТ
„УкрСиббанк" звернувся до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 5026 доларів США 21
цент, що за курсом НБУ становить 40174 грн.
50 коп. (за користування кредитом) та 3965
грн. 46 коп. (пеня), мотивуючи це тим, що
28.05.2008 року між АКІБ „УкрСиббанк" та
ОСОБА_3 укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0.
Відповідно до умов кредитного
договору, позивач надав відповідачу
кредит в сумі 10215 доларів США на
споживчі потреби, а відповідач
зобов`язався повертати кредит та
проценти щомісячно в терміни,
встановлені в графіку погашення
кредиту, згідно з додатком № 1 до
договору, але у будь-якому випадку не
пізніше 28.05.2013 року. За користування
кредитними коштами відповідач повинен
сплачувати проценти в розмірі та
порядку, встановленому п.1.3 кредитного
договору.

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_3 28.05.2008 року був
укладений договір поруки № 206621 зі
ОСОБА_2.

З метою зниження фінансового
навантаження 21.10.2009 року до кредитного
договору була укладена додаткова угода
№ 2 про зміну схеми погашення кредиту
та встановлено погашення кредиту та
процентів шляхом сплати ануїтетних
платежів. Сторони погодили також, що
для ідентифікації кредитного договору
можуть застосовуватися як №0 так
і №1.

Аналогічні зміни були внесені і до
договору поруки.

Позивач свої зобов'язання виконав -
надав відповідачу кредит шляхом
зарахування кредитних коштів на
поточний рахунок відповідача НОМЕР_2.

Всупереч умов Кредитного договору
відповідач не здійснив повернення
кредиту та сплати процентів у повному
обсязі у строк, встановлений кредитним
договором - до 28.05.2013 року, чим в значній
мірі порушив взяті на себе договірні
зобов'язання.

Враховуючи вище викладене, сума
заборгованості за кредитним договором
№0 від 28.05.2008 року, станом на 09.09.2013
року по кредиту та процентам становить
5026 доларів США 21 цент, що за курсом НБУ
становить 40174 гри. 50 коп. та по пені 3965
грн. 46 коп., з яких:

• 4125 доларів США 97 центів -
прострочена заборгованість за
кредитом,

• 900 доларів США 24 центів -
прострочена заборгованість по
процентам,

• 3652 грн.56 коп. - пеня за несвоєчасне
погашення заборгованості по кредиту,
розрахована за строк з 09.09.2012 року по
09.09.2013 року,

• 312 грн. 90 коп. - пеня за несвоєчасне
погашення заборгованості за
процентами, розрахована за строк з
09.09.2012 року по 09.09.2013 року.

Станом на день подачі позову до суду
відповідачі свої зобов'язання щодо
погашення заборгованості по кредиту та
сплаті процентів не виконують.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ПАТ „УкрСиббанк", ОСОБА_3 про
звернення стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
№ 0 від 28.05.2008 року в розмірі 5026
доларів США 21 цент, що за курсом НБУ
станом на 09.09.2013 року становить 40174 грн.
50 коп. на предмет застави, а саме
автотранспортний засіб марки ВАЗ 21723,
2008 року випуску, об`єм двигуна 1596, №
кузова НОМЕР_3, що є власністю ОСОБА_3,
код за ДРФО НОМЕР_1, відповідно до
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу № ВНС 134512 від
22.05.2008 року та встановити спосіб
реалізації предмета застави вказаного
автомобіля шляхом його реалізації з
публічних торгів.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 19.05.2014 року відмовлено в
прийнятті зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 до ПАТ „УкрСиббанк" про
звернення стягнення на предмет
застави.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 19.05.2014 року позов ПАТ
„УкрСиббанк" задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь
ПАТ „УкрСиббанк" заборгованість за
кредитним договором у розмірі 5026
доларів США 21 цент, що за курсом НБУ
становить 40174 грн.50 коп. та по пені 3965
грн.46 коп. Вирішено питання стосовно
судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням та
ухвалою районного суду, ОСОБА_2
звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційними скаргами, в
яких просить ухвалу та рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 19.05.2014 року скасувати, ухвалити
нове рішення, яким звернути стягнення
на предмет застави та встановити
порядок реалізації заставленого майна,
передати питання про прийняття
зустрічного позову на новий розгляд,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні ухвали та
ухваленні рішення норм матеріального
та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення . першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- 28.05.2008 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» ( з 21.12.2009 року Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк») та
ОСОБА_3, укладено Договір про надання
споживчого кредиту № 0.

- Відповідно до умов кредитного
договору, Банк надав позичальнику
кредит (грошові кошти) в сумі 10215,00
доларів США на споживчі потреби, а
Відповідач зобов'язався повертати
наданий кредит та проценти щомісячно в
терміни, встановлені в графіку
погашення кредиту, згідно з додатком №
1 до договору, але у будь-якому випадку
не пізніше 28.05.2013 року. За користування
кредитними коштами відповідач повинен
сплати проценти у розмірі та порядку,
встановленому п.1.3. кредитного
договору.

- В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань Відповідача 1 28.05.2008 року
був укладений договір поруки №206621 зі
ОСОБА_2 (надалі Відповідач 2). Відповідно
із ст. ст.553, 554 ЦК України, п. п. 1.1.- 1.5
договору поруки поручитель
зобов'язується перед кредитором
відповідати за виконання
позичальником усіх його зобов'язань
перед кредитором в повному обсязі, що
виникли з кредитного договору, в тому
числі за повернення суми боргу,
відсотків за використання кредитних
коштів, штрафних санкцій.
Відповідальність поручителя і
позичальника є солідарною. Причини
невиконання позичальником своїх
зобов'язань по кредитному договору
ніяким чином не можуть вплинути на
виконання поручителем зобов'язань по
договору поруки.

- З метою зниження фінансового
навантаження 21.10.2009 року до кредитного
договору була укладена додаткова угода
№2 про зміну схеми погашення кредиту та
встановлено погашення кредиту та
процентів шляхом сплати ануїтетних
платежів. Сторони погодили також, що
для ідентифікації кредитного договору
можуть застосовуватися як №0 так
і №1.

- Аналогічні зміни були внесені і до
договору поруки.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, суд першої інстанції
виходив з того, що Банк виконав свої
зобов'язання та надав позичальнику
кредит шляхом зарахування кредитних
коштів на поточний рахунок відповідача
НОМЕР_2. В свою чергу позичальник не
здійснив повернення кредиту та сплату
процентів у повному обсязі у строк,
встановлений кредитним договором до
28.05.2013 року, чим порушив взяті на себе
договірні зобов'язання, внаслідок чого
утворилася заборгованість за
кредитним договором №0 від 28.05.2008
року, яка станом на 09.09.2013 року по
кредиту та процентам становить 5026
доларів США 21 цент (п'ять тисяч двадцять
шість доларів СІНА 21 цент, що за курсом
НБУ станом на 09.09.2013 року становить 40174
гри. 50 коп.) та по пені 3965 грн. 46 коп. (три
тисячі дев'ятсот шістдесят п'ять грн. 46
коп.), з яких: 4125,97 доларів США -
прострочена заборгованість за
кредитом; 900,24 доларів США - прострочена
заборгованість по процентам; 3652 грн.56
коп. - пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості по кредиту, розрахована
за строк з 09.09.2012 року по 09.09.2013 року; 312
грн. 90 коп. - неня за несвоєчасне
погашення заборгованості за
процентами, розрахована за строк з
09.09.2012 року по 09.09.2013 року.

Такі висновки районного суду
відповідають встановленим у справі
обставинам, засновані на законі та є
правильними.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, крім того
згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі
невиконання зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з п. 4.1. кредитного договору за
порушення термінів повернення кредиту,
та/або процентів за кредит, та/ або
комісій, позичальник сплачує Позивачу
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від гривневого еквіваленту
суми простроченого платежу, сума якого
(еквіваленту) розраховується за
офіційним обмінним курсом НБУ гривні
до валюти заборгованості станом на
дату нарахування такої пені.

Статтею 553 ЦК України встановлено,
що за договором поруки поручитель
перед кредитором боржника за виконання
ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554
ЦК України).

Отже, порука є спеціальним
додатковим заходом майнового
характеру, спрямованим на забезпечення
виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
жодних належних доказів на
підтвердження погашення кредитної
заборгованості у повному обсязі ,
відповідачем не надано.

При таких обставинах висновок суду
щодо задоволення вимог про солідарне
стягнення з позичальника поручителя
заборгованості за кредитним договором
відповідає встановленим по справі
обставинам і заснований на законі.

Відмовляючи у прийнятті зустрічної
позовної заяви до розгляду разом із
первісною, суд першої інстанції
виходив з того, що спільний розгляд
вимог у зустрічному позові про
звернення стягнення на предмет застави
ускладнить вирішення вимог за
основним позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки суду відповідають
матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи
зміст заперечень на первісний позов є
тотожнім змісту зустрічного позову,
тобто доводи і обґрунтування, наведені
ОСОБА_2 у запереченнях на позов та у
зустрічному позові є ідентичними.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(далі по тексту -Постанова Пленуму):

Право вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з поручителя за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена. Задоволення
позову кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена (п. 9);

Отже обрання способу захисту
порушеного права належить кредитору.
Задоволення вимог про стягнення
заборгованості не перешкоджає
кредитору можливості заявити позов про
звернення стягнення на предмет
застави, яким забезпечено виконання
зобов`язання за тим самим кредитним
договором.

Разом з тим, відмова суду у прийнятті
зустрічного позову про звернення
стягнення на предмет застави для
розгляду по суті спільно із позовом
ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
не позбавляє ОСОБА_2 права звернутися
до суду із самостійним позовом з такими
ж вимогами. Тому в даному випадку не
порушено право апелянта на доступ до
суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не враховано , що задоволення
вимог зустрічного позову унеможливить
задоволення основного позову і тому
він має розглядатися, як зустрічний не
можуть бути взятими до уваги з огляду
на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦПК України
зустрічний позов приймається до
спільного розгляду з первісним
позовом, якщо обидва позови
взаємопов'язані і спільний їх розгляд є
доцільним, зокрема, коли вони виникають
з одних правовідносин, або коли вимоги
за позовами можуть зараховуватися, або
коли задоволення зустрічного позову
може виключити повністю або частково
задоволення первісного позову.

Як вже зазначалося і випливає з
Постанови Пленуму задоволення позову
кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

Тобто розгляд зустрічного позову
безпосередньо не пов'язаний з
розглядом основного і не унеможливлює
їх роздільний розгляд..

Тим більше зважаючи на те, що
відповідачем ОСОБА_2 зазначені доводи
і обґрунтування у запереченнях на
позов в подальшому повністю повторені
у зустрічному позові і тому при
розгляді основного позову судом в
будь-якому випадку надавалася оцінка
наведеним доводам зустрічного позову,
викладеним також і у запереченнях на
основний позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що
кредитор (заставодержатель) згідно із
ст. 572 ЦК України у разі невиконання
боржником (заставодавцем) зобов`язання,
забезпеченого заставою, має право
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника, є
неспроможними, оскільки ст. 572 ЦК
України, на яку посилається апелянт
регулює не першочерговість дій
кредитора в частині обрання способу
захисту порушених прав шляхом заяви
вимог про звернення стягнення на
заставлене майно, а передбачає
наявність у заставодержателя
переважного права на одержання
задоволення за рахунок заставленого
майна перед іншими кредиторами.

Доводи апеляційної скарги про
те, що кредитор не повідомив поручителя
про неналежне виконання позичальником
своїх зобов`язань за кредитним
договором не може бути прийнятим до
уваги, оскільки виходячи з п. 24
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково.

Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому
в разі пред'явлення вимоги до
поручителя кредитор може звернутися до
суду протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Строк виконання зобов`язання за
кредитним договором № 0 від 28.05.2008
року - до 28.05.2013 року. Тобто до суду Банк
звернувся 01.10.2013 року через 04 місяці та
03 дні після настання строку погашення
зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не застосовано ч. 3 ст. 551 ЦПК
України щодо зменшення розміру
неустойки є неспроможними з огляду на
таке.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу. Істотними
обставинами в розумінні частини
третьої статті 551 ЦК можна вважати,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання). Положення статті 616 ЦК
передбачають право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
апелянтом під час розгляду справи в
суді першої інстанції не подавалася
заява про зменшення розміру неустойки
із зазначенням істотних обставин.

Крім того, із заявлених Банком вимог
вбачається, що основний борг (тіло
кредиту) та проценти в тому числі
прострочені складають разом 5025 доларів
США (4125+900), в той час, як неустойка
складає лише 3965,46 грн. (3652,56+312,9).

Тобто розмір неустойки не лише не
перевищує тіло кредиту і проценти, а й
майже у 15 разів менше (при застосуванні
офіційного курсу доларів США доля
обчислення у гривнях основного боргу).
Тому правових підстав для зменшення
неустойки навіть при поданні апелянтом
відповідної заяви, у суду першої
інстанції не було.

Отже доводи апеляційної скарги щодо
незастосування судом зменшення
неустойки з посиланням на ч.3 ст. 551 ЦК
України не засновані на законі.

Інших суттєвих доводів в апеляційній
скаргах не наведено.

Судова колегія доходить висновку, що
суд першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування рішення
суду та ухвали суду про відмову у
прийнятті зустрічного позову, при
вирішенні справи не допустив, а
наведені в скаргах доводи правильність
висновків суду не спростовують,
внаслідок чого апеляційні скарги
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 312 ч.1 п.1, , 313, 317
ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвалу Приморського районного суду м.
Одеси від 19 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук