АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6069/2014
Головуючий у 1 інстанції: Сіромашенко
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Шиманського
В.Й.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України,
Прокуратури м. Києва про звільнення
майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

20 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Прокуратури м. Києва,
ДП «Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України, у якому просив
звільнити майно з-під арешту, а саме:
квартиру АДРЕСА_1; автомобіль ВМW Х5,
чорного кольору, 2008 року випуску д.н.з.
НОМЕР_1; автомобіль ВМW ХЗ, сірого
кольору, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2;
земельну ділянку розміром 0,0598 га за
адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку
розміром 0,2602 га за адресою: АДРЕСА_3;
земельну ділянку розміром 0,1679 га, за
адресою: АДРЕСА_3, та виключити з
Єдиного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна обтяження - арешт на
нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. Свої
вимоги обґрунтовував тим, що 10 березня
2012 року слідчим Київської транспортної
прокуратури ОСОБА_2 в рамках
кримінальної справи № 49/2982 була
винесена постанова про накладення
арешту на його майно. 24 лютого 2012 року
слідчим Київської транспортної
прокуратури Андрієвською О.В. було
винесено постанову про закриття
кримінальної справи в порядку ст. 6 п.2
КПК України (в редакції 1960 року), проте
питання про зняття арешту з його майна
вирішено не було.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

28 березня 2014 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказав, що
накладення арешту на належне йому
майно підтверджується листами з
Прокуратури м. Києва та Лінійного
відділу на станції Київ-Пасажирський
УМВС України на ПЗЗ, що містяться у
матеріалах справи. Також апелянт
вказав, що представник Прокуратури м.
Києва у судовому засіданні визнав факт
накладення арешту на його майно, а тому
вказані обставини не підлягають
доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України. Додатково апелянт зазначив,
що на час розгляду справи у суді першої
інстанції у нього був відсутній
договір дарування, що підтверджує його
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
Прокуратури м. Києва за довіреністю -
Олійник А.Д., представник ДП
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України за довіреністю -
Шевченко С.В. апеляційну скаргу просили
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник у судове
засідання не з'явилися, були належним
чином повідомлені про день, час та
місце апеляційного розгляду, тому
розгляд справи за апеляційною скаргою
на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представників
відповідачів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що постановою слідчого
Київської транспортної прокуратури
Андрієвської О.В. від 24.02.2012 року
закрито кримінальну справу № 49- 2982 в
частині, що порушена щодо ОСОБА_1 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
364 КК України у зв'язку з відсутністю
складу злочину.

05 вересня 2012 року Прокуратурою м. Києва
на звернення представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_6 щодо зняття арешту з майна у
кримінальній справі № 49-2982 надано
відповідь за № 08/3-49-2982, про те, що 24
лютого 2012 року винесено постанову про
закриття кримінальної справи відносно
ОСОБА_1, що тягне за собою скасування
запобіжних заходів, повернення
вилучених речей та поновлення майнових
прав. Для поновлення прав, щодо яких в
ході досудового слідства
встановлювались обмеження, необхідно
звернутись з належним чином завіреною
копією постанови слідчого від 24.02.2012
року до органів, які згідно чинного
законодавства, наділені
повноваженнями на зняття відповідних
обмежень.

Аналогічні відповіді були надані
лінійним відділом на станції
Київ-Пасажирський УМВС України на ПЗЗ
МВС України 15.05.2013 р. № 6/4541, 30.07.2013 р. №
6/7810.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано відповідно до
ст.ст.57-59 ЦПК України доказів
накладення арешту на належне йому
майно. Також суд першої інстанції
зазначив, що відсутні докази
належності позивачу на прав власності
квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову з огляду
на наступне.

Згідно до положень ст.ст. 57, 61 ЦПК
України суд бере до уваги будь-які
докази з точку зору їх допустимості і
належності та відповідно до ст. 10 ЦПК
України має сприяти учасникам судового
засідання у всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених
цим Кодексом.

За змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1
ч. 1 ст. 309 ЦПК апеляційний суд може
встановлювати нові обставини, якщо їх
наявність підтверджується новими
доказами, що мають значення для справи
(з урахуванням положень про належність
і допустимість доказів), які особа не
мала можливості подати до суду першої
інстанції з поважних причин, доведених
нею, або які неправомірно не були цим
судом прийняті та досліджені, або
доказами, які судом першої інстанції
досліджувались із порушенням
установленого порядку.

Відповідно до п. 14 постанови № 12
Пленуму Верховного Суду України від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» вирішуючи
питання щодо дослідження доказів, які
без поважних причин не подавалися до
суду першої інстанції, апеляційний суд
повинен врахувати як вимоги частини
третьої статті 27 ЦПК України щодо
зобов'язання особи, яка бере участь у
справі, добросовісно здійснювати свої
права та виконувати процесуальні
обов'язки, так і виключне значення цих
доказів для правильного вирішення
справи.

З листа Лінійного відділу на ст.
Київ-Пасажирський УМВС України на
Південно-Західній залізниці від 30
липня 2013 року № 6/7810 вбачається, що
після винесення слідчим Київської
транспортної прокуратури постанови на
закриття кримінальної справи арешт з
майна ОСОБА_1 не знімався (а.с. 40).

Крім того, судом апеляційної інстанції
встановлено, що постановою старшого
слідчого Київської транспортної
прокуратури ОСОБА_2 від 10 березня 2010
року в рамках розслідування
кримінальної справи № 49-2982 накладено
арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_1,
де б воно не знаходилося і в чому б воно
не виражалось.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на
підставі договору дарування квартири
від 26 грудня 2003 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
(зареєстровано в реєстрі за № 8274);
автомобіль ВМW Х5 чорного кольору, 2008
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, автомобіль ВМW Х3 сірого
кольору, 2008 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_2, належать ОСОБА_1
згідно свідоцтв про реєстрацію
транспортного засобу від 24.06.2009 року та
11.07.2008 року, земельна ділянка, площею 0,
0598 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_4, належить ОСОБА_1 земельну
ділянку, площею 0, 2602 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_5, земельну ділянку,
площею 0, 1679 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_5

Таким чином, майно, яке ОСОБА_1 просить
звільнити з-під арешту, належить йому
на праві власності.

Відповідно до ст. ст. 317 ЦК України
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 6 ст. 126 КПК України 1963
року накладення арешту на майно
скасовується постановою слідчого, коли
в застосуванні цього заходу відпаде
потреба.

У постанові Верховного Суду України
від 15 травня 2013 року, прийнятій за
результатами розгляду заяви про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 вересня 2012 року у справі
про звільнення майна з-під арешту,
вказано, що вимоги особи, що
ґрунтуються на її праві власності на
арештоване майно, розглядаються за
правилами, установленими для розгляду
позовів про звільнення майна з-під
арешту. В порядку, передбаченому
кримінальним процесуальним
законодавством, коли арешт на майно
накладено при провадженні в
кримінальній справі, розглядаються
заяви боржників на правильність арешту
майна.

З матеріалів справи вбачається, що
арешт на майно ОСОБА_1 було накладено
постановою слідчого в рамках розгляду
кримінальної справи, порушеної щодо
нього за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, при
закритті кримінальної справи арешт з
майна позивача в порушення вимог ч. 6 ст.
126 КПК України 1963 року знято не було, при
чому дії слідчого Онисимюком О.М. не
оскаржувались.

Враховуючи те, що позивач є учасником
кримінального процесу, колегія суддів
приходить до висновку, що
законодавство про право власності не
поширюється на спірні правовідносини
сторін, оскільки арешт з майна позивача
має скасовуватися в порядку,
передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством, а тому підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення позову
відсутні.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді