АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
заочне рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 04 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернулася із
зазначеним позовом, на обґрунтування
якого зазначила, що на початку жовтня
2005 року потрапила в
дорожньо-транспортну пригоду,
перебуваючи на правому передньому
пасажирському сидінні в машині ЗАЗ 1102
р/н НОМЕР_1 якою керував відповідач.
Внаслідок чого зазнала ушкодження
здоров'я із встановленням третьої
групи інвалідності.

Враховуючи викладене просила стягнути
на свою користь із відповідача 1 000 000
грн. грошової компенсації спричиненої
моральної шкоди та судові витрати.
(а.с.1-5)

Відповідач проти позову
заперечував.(а.с. 65-66)

Заочним рішенням Святошинського
районного суду міста Києва від 04 лютого
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди відмовлено. (а.с.220-222)

В апеляційній скарзі позивач
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, просила його скасувати та
позовну заяву залишити без розгляду. На
обґрунтування скарги зазначила, що суд
не врахував обставин та доказів якими
обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов
помилкового висновку про відмову в
позові. (а.с. 229-230)

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 заперечував проти
скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час
та місце розгляду справи були
сповіщені належним чином про що у
справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 була
сповіщена шляхом вручення повістки її
представнику ОСОБА_4.(а.с. 245-248)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305
ЦПК України, колегія суддів визнала
повідомлення належним, а неявку такою,
що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню за
таких підстав.

Відповідно до ст. 1167, ч. 2 ст. 1187 ЦК
України, шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Положення статей 1187, 1188 ЦК України є
спеціальними щодо статей 1166, 1167
зазначеного Кодексу, у зв'язку із чим
перевага в застосуванні повинна
надаватися спеціальним нормам.

За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України
обов'язок відшкодувати шкоду, завдану
іншим особам (які не є власниками або
володільцями транспортного засобу,
наприклад пасажир транспортного
засобу), покладається на власників
(володільців) джерел підвищеної
небезпеки, незалежно від їхньої вини (ч.
2 ст. 1187 ЦК України).

Судом встановлено, що за наявними у
справі медичними документами 07 жовтня
2005 року позивачка звернулась до лікаря,
з 14 до 28 жовтня 2005 року та з 05 до 19 січня
2006 року позивачка перебувала на
стаціонарному лікуванні у Київській
міській клінічній лікарні № 6 та
Міській клінічній лікарні № 18 з
діагнозом закрита черепно-мозкова
травма, струс головного мозку. При
цьому в анамнезі виписки із історії
хвороби № 8 зазначено зі слів
позивачки, що травма отримана під час
дорожньо-транспортної пригоди 07 жовтня
2005 року.(а.с. 15-20)

Представник відповідача в суді
апеляційної інстанції заперечував
наявність причинного зв'язку між діями
(бездіяльністю) відповідача і
отриманням позивачкою травми та
встановлення інвалідності.

Інших об'єктивних доказів наявності
обставин за яких суд мав би можливість
дійти висновку про отримання
позивачкою зазначеної травми саме від
дорожньо-транспортної пригоди на
початку жовтня 2005 року до суду не
надано і судом не встановлено.

Як вбачається з довідки серії КА-1 № 032862
та довідки серії КБ-1 № 022019, ОСОБА_1 є
інвалідом третьої групи із
зазначенням, що причиною інвалідності
є загальне захворювання.

Тому підстав для висновку про
наявність причинного зв'язку між
ушкодженням здоров'я та інвалідністю
відповідачки в судовому засіданні не
встановлено.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
заявленого позову.

Інші доводи скарги цих висновків суду
не спростовують, колегія суддів не
вбачає законних підстав для залишення
позову без розгляду як про це просила
апелянт, тому колегія суддів їх
відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст.
314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 04 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/14836/2014

Унікальний номер 759/19096/13-ц

Головуючий у першій інстанції
ПетренкоН.О.

Доповідач Левенець Б.Б.