Справа № 279/2160/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі: головуючого-судді
Загуменнової Н. М.,

з участю секретаря
Райвахівської Л.В.

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

представників третіх осіб
ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Коростені
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
житловим будинком та господарськими
будівлями, зобов"язання знести
самочинне будівництво та стягнення
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з даним
позовом, посилаючись на те, що згідно
договору купівлі-продажу житлового
будинку, посвідченого 13.06.2012 року, він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 є суміжним
землекористувачем та власником
житлового будинку, що розташований в
АДРЕСА_2. Відповідач без відповідних
дозвільних документів здійснила
самочинне будівництво господарської
двоповерхової будівлі впритул до його
господарської будівлі - сараю, в зв"язку
з чим він позбавлений можливості
здійснювати обслуговування свого
сараю, провести його поточний ремонт та
підтримувати сарай в належному стані.
При будівництві господарської будівлі
відповідачка порушила будівельні
норми щодо відстані розташування
будівельних об"єктів.

Крім того, з двоповерхової будівлі всі
стічні води потрапляють на його
земельну ділянку та частково на
належний йому сарай, від чого проходить
псування та руйнація сараю. Самовільно
збудована відповідачкою господарська
споруда має значну висоту і затіняє
його присадибну ділянку, від чого
страждають городні рослини.

Вказав, що внаслідок порушення
відповідачем його прав користування
земельною ділянкою, йому було
заподіяно моральної шкоди, яка полягає
в тому, що він відчуває моральне
навантаження, самовільне будівництво
потягло за собою ряд негативних
наслідків для його власності, ним
докладались додаткові зусилля для
вирішення спору в органах місцевого
самоврядування та в суді, при цьому
були порушені його нормальні життєві
стосунки.

Тому позивач просив усунути перешкоди
в користуванні ним земельною ділянкою,
житловим будинком та господарськими
спорудами, що належать йому на праві
власності та розташовані по АДРЕСА_1;
зобов"язати відповідача за власний
рахунок знести об"єкт самочинного
будівництва у вигляді двоповерхового
господарського приміщення, що
розташоване в АДРЕСА_2 та
стягнути з відповідача на його користь
моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали, які просили задовольнити з
підстав, зазначених у позові. При цьому
представник позивача ОСОБА_2 пояснила,
що 13.06.2012 року позивач купив житловий
будинок АДРЕСА_1, що розташований на
земельній ділянці розміром 0, 0539 га., про
що зазначено в договорі купівлі -
продажу будинку. ОСОБА_1 земельна
ділянка, на якій розташований будинок,
не приватизовувалась. Вважає, що
кадастровий план земельної ділянки, в
якому визначено її розмір та межі, а
також вказаний її кадастровий номер, а
також договір купівлі-продажу
житлового будинку, в якому зазначено
розмір земельної ділянки, є
документами, що посвідчують право
користування позивача на цю земельну
ділянку саме в такому розмірі.
Відповідачка збудувала двоповерховий
сарай без будь - якого дозволу, з
порушенням будівельних та санітарних
норм і так як він перешкоджає позивачу
користуватись його сараєм та земельною
ділянкою, має його знести.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, надали письмові
заперечення на позов, вказавши, що
ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2. Під
забудову вказаного будинку
попередньому власнику в 1937 році
рішенням виконкому Коростенської
міської ради була виділена земельна
ділянка площею 0, 1100 га. За рішення
виконкому Коростенської міської ради
№ 341 від 20.07.1957 року із зазначеної
земельної ділянки було вилучено 0, 0400 га
під будівництво будинку АДРЕСА_1 , а
тому в постійному користуванні
власнику будинку АДРЕСА_2 залишилась
земельна ділянка розміром 0, 0728 га. З 1969
року будь - яких рішень щодо зміни площ
земельних ділянок власникам будинків
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, органами місцевого
самоврядування та державними органами
не приймалось. Позивач користується
земельною ділянкою в значному більшому
розмірі - 0, 0539 га, про що зазначає в
позові, межі земельних ділянок між
сторонами по справі не погоджені. Крім
того, на час придбання позивачем
будинку, двоповерхова господарська
будівля вже була побудована на місці
сараю, який розташовувався на
земельній ділянці відповідачки в межах
зазначеного сараю. Крім того, межі
земельної ділянки позивача не
співпадають з межами цієї земельної
ділянки, які зазначені в генеральному
плані. Вважає, що твердження позивача
про чинення йому перешкод в
користуванні земельною ділянкою є
надуманими, а твердження про самочинне
будівництво господарської споруди -
передчасними. ( а.с. 92). Крім того,
відповідач ОСОБА_3 вказала, що вона
вважає, що сарай позивача розміщений на
земельній ділянці, яка має перебувати в
її користуванні.
Просили позивачу в позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, представників третіх
осіб та проаналізувавши їх в
сукупності з матеріалами справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 95 ЗК України визначено, що
порушені права землекористувачів
підлягають відновленню в порядку,
встановленому законом.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено
право власника земельної ділянки або
землекористувача вимагати усунення
будь - яких порушень його прав на землю,
навіть якщо ці порушення не пов"язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

З роз"яснень, викладених у пункті 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" вбачається, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь - яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов"язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
частиною 3 ст. 152 ЗК України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом способів захисту( ст. 16 ЦК
України).

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного Кодексу України ( про
правовий режим самочинного
будівництва)" передбачено, що позов про
знесення самочинно збудованого майна
може бути пред"явлено власником чи
користувачем земельної ділянки або
іншою особою, права якої порушено,
зокрема, власником (
користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК
України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
власником будинку АДРЕСА_1 ( договір
купівлі-продажу житлового будинку а.с.
51). Відповідачці ОСОБА_3 належить на
праві власності житловий будинок
АДРЕСА_2 ( копія свідоцтва про право на
спадщину за заповітом а.с. 5).

З договору про право на забудову
земельної ділянки від 19 лютого 1937 року
слідує, що попередньому власнику
будинку АДРЕСА_2 була надана земельна
ділянка розміром 1100 кв. м. ( копія
договору а.с. 10-12). Згідно висновку про
реєстрацію документів на право
користування земельною ділянкою, за
власником будинку АДРЕСА_2
зареєстровано право користування
земельною ділянкою розміром 1173 кв. м (
а.с. 14). З висновку про реєстрацію
домоволодіння АДРЕСА_2 від 02.04.1961 року
слідує, що вказаний житловий будинок
розташований на земельній ділянці
розміром 728 кв.м. ( а.с. 18).

Рішенням виконкому Коростенської
міської ради № 341 від 20.07.1957 року
попередньому власнику будинку АДРЕСА_1
була виділена під забудову житлового
будинку земельна ділянка розміром 0, 04
га. В висновку про реєстрацію
домоволодіння АДРЕСА_1 зазначено, що
вказане домоволодіння розташоване на
земельній ділянці розміром 400 кв. м.

З пояснень сторін та наданих ними
доказів слідує, що земельні ділянки,
які перебувають в користуванні сторін,
з одного боку межують між собою, тобто
сторони по справі є землекористувачами
сусідніх земельних ділянок. Жодна із
сторін не приватизувала земельну
ділянку, що перебуває у її
користуванні; відповідачці ОСОБА_3
відмовлено в передачі у приватну
власність земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_2, з тих підстав, що відсутнє
погодження меж земельної ділянки в
натурі з суміжним землекористувачем
ОСОБА_1 (дані протоколу засідання
узгоджувальної комісії по розгляду
земельних спорів громадян з приводу
суміжного землекористування від 13.03.2013
року а.с. 8).

Таким чином, надані позивачем та його
представником документи свідчать лише
про належність ОСОБА_1 на праві
власності житлового будинку
АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що
відповідачкою дійсно збудована
господарська будівля з мансардним
поверхом, будівництво проводилось без
відповідних дозвільних документів, за
що відповідачку було притягнуто до
адміністративної відповідальності (
листи а.с. 59, 60).

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦК України,
кожна сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Однак, ні позивач, ні його
представник будь - яких доказів, які б
підтверджували право позивача на
користування земельною ділянкою саме
площею 0, 0539 га , суду не надали.
Посилання представника позивача
ОСОБА_2 на те, що договір
купівлі-продажу житлового будинку із
зазначеннями розміру земельної
ділянки та кадастрового номера
земельної ділянки, а також кадастровий
план земельної ділянки ( а.с. 57) є
належними правовстановлюючими
документами, що посвідчують право
позивача на користування земельною
ділянкою розміром 0, 0539 га суд
відкидає, так як статтею 125 ЗК України в
редакції, що діяла на час набуття
позивачем права власності на житловий
будинок, визначалось, що право на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав,
а ст. 126 ч. 3 ЗК України визначалось, що
право користування земельною ділянкою
посвідчувалось державним актом на
право постійного користування
земельною ділянкою.

Посилання представника позивача
ОСОБА_2 на те, що земельній ділянці, якою
користується позивач, присвоєний
кадастровий номер, а тому у відділі
Держземагенства у Коростенському
районі має бути технічна документація
на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1
з погодженням її меж, спростовуються
даними листа відділу Держземагенства
у Коростенському районі про те, що в
архіві Управління Держземагенства
технічної документації на вказану
земельну ділянку не має, виготовлення
технічної документації не входить до
повноважень вказаного Управління.

Крім того, доказів про те, де в натурі на
місцевості розташовані межі земельної
ділянки, якою користується позивач,
зокрема акту про відведення червоних
ліній та меж ділянки позивачем та його
представником також не надано.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст. 158 ЗК
України виключно судом вирішуються:
земельні спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів і
областей. Органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах. У
разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" роз"яснено, що згідно
зі ст. 158 ЗК України суди розглядають
справи за спорами про межі земельних
ділянок, що перебувають у власності чи
користуванні громадян - заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
, коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Види межових знаків
і порядок відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.

На виконання вказаної статті наказом
Державного комітету України з
земельних ресурсів від 18 травня 2010 року
№ 376, зареєстрованим у Міністерстві
юстиції України 16 червня 2010 року за №
391/17686, затверджено Інструкцію про
встановлення ( відновлення) меж
земельних ділянок в натурі ( на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками ( з наступними змінами), якою
визначено механізм відновлення меж
земельних ділянок на місцевості, який
здійснюють: виконавець - юридична
особа, що володіє необхідними
технічним і технологічним
забезпеченням та у складі якої працює
не менше двох сертифікованих
інженерів-землевпорядників або
фізична особа-підприємець, яка володіє
необхідними технічним та
технологічним забезпеченням та є
сертифікованим
інженером-землевпорядником; замовник -
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, власник (
користувач) земельної ділянки, який
замовляє роботи із встановлення
( відновлення) меж земельної
ділянки в натурі ( на місцевості).

Як слідує із наданих по справі доказів,
позивач ОСОБА_1 не звертався за
вирішенням питання про відновлення
раніше існуючих меж між земельною
ділянкою, яка перебуває в його
користуванні та земельною ділянкою
відповідачки ОСОБА_3 до органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів,
через що розгляд цього спору не входить
в компетенцію суду.

Крім того, позивачем не надано будь -
яких доказів, які б підтвердили
конфігурацію земельної ділянки, що
перебуває в його користуванні,
наявність вказаної площі в натурі.

З врахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що питання про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою може бути вирішене
судом за наявності доказів закріплення
меж земельної ділянки в натурі на
місцевості. У зв"язку з відсутністю
таких доказів суд вважає, що ОСОБА_1 в
позові про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
житловим будинком, господарськими
будівлями та зобов"язання знесення
самочинного будівництва слід
відмовити.

Крім того, відповідно до роз"яснень,
викладених в п. 22 постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного Кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.
Пунктом 24 цієї ж постанови визначено,
що знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (
в тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила ( здійснює)
самовільне будівництво, відмовляється
від такої перебудови. Відмовою
забудовника від перебудови слід
вважати як його заяву про це, так і його
дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов"язання здійснити
перебудову.

Позивачем не надано доказів того, що
будівництво господарської споруди
проведено відповідачкою без
дотримання норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами. Надані позивачем на
підтвердження цих обставин акт сусідів
( а.с. 61) та фотокартки ( а.с. 62-66) не є
належними та допустимими доказами, так
як вони не містять відомостей про те,
які саме норми порушені відповідачкою
при будівництві; особи, що склали
вказаний акт, не є спеціалістами в
галузі будівництва. Також позивач не
подав будь - яких доказів того, що
технічна можливість перебудови об"єкта
нерухомості - господарської будівлі
відсутня і що ОСОБА_3 відмовляється від
такої перебудови.

Вимога про відшкодування
моральної шкоди, є похідною, а тому
також задоволенню не підлягає. При
цьому суд зважає на те, що будь - яких
доказів того, що діями відповідачки
позивачу була заподіяна моральна
шкода, позивачем та його представником
не надано.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що вимоги ОСОБА_1 безпідставні,
через що йому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 60, 213 -218 ЦПК України,
ст.ст. 95, 106, 125,126, 152, 158 Земельного
кодексу України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004
року "Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про
усунення передшкод в користуванні
земельною ділянкою, житловим будинком
та господарськими будівлями,
зобов"язання знести самочинне
будівництво та стягнення моральної
шкоди відмовити за безпідставністю
позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом 10 днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: