22-ц/775/443/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів Попової
С.А., Кочегарової Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 09
серпня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" до
ОСОБА_3 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и л а:
В червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що відповідно до
укладеного договору без номеру від 15
лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у
розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.
Відповідач зобов'язання за вказаним
кредитним договором належним чином не
виконував, у зв'язку з чим, станом на 31
травня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 22 129,29 грн., яка
складається: 5850,43 грн. заборгованість
за кредитом, 14 748,89 грн. заборгованість
по процентам за користування кредитом,
а також штраф (фіксована частина) 500
грн., штраф (процентна складова) 1029,97
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 09
серпня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у загальному
розмірі 21 629, 29 грн., витрати по сплаті
судового збору в сумі 229,40 грн.

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині стягнення
фіксованої суми штрафу в розмірі 500
грн., відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати, ухвалити нове про відмову в
задоволені позову. Зазначає, що суд
першої інстанції помилково не
застосував позовну давність, оскільки
останній платіж було здійснено 24
червня 2009 року, а до суду позивач
звернувся за перебігом чотирьох років,
у червні 2013 року. Про строки позовної
давності в суді першої інстанції не мав
можливості заявити, оскільки не був
належним чином повідомленим про час і
місце розгляду справи. Суд залишив поза
увагою положення ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» за якими
забороняється вимагати повернення
кредиту, строк давності по якому минув.
Суд не встановив умови строку дії
кредитної картки та початок перебігу
строку, з якого дія кредитної картки
припиняється, а банк набуває права
вимоги за договором.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
справа розглянута без участі
відповідача ОСОБА_3, який подав
відповідну заяву.

Апеляційний суд, відповідно до вимог
ст. 303 ЦПК України, перевіряє рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позову про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
оскільки рішення суду в частині
відмови стягненні фіксованої частини
штрафу сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника позивача ПАТ
КБ «ПриватБанк» Шишелової Н.В.,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
ОСОБА_3 не виконував умови кредитного
договору по своєчасному поверненню
суми кредиту, чим порушив права ПАТ КБ
«ПриватБанк», то порушене право
підлягає захисту шляхом стягнення з
відповідача заборгованості в розмірі 21
629,29 грн.

З такими висновками суду колегія
суддів не може не погодитися.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 15 лютого 2006 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого з 29 липня 2009
року є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3
був укладений договір без номеру про
відкриття карткового рахунку та
обслуговування картки, відповідно до
умов якого, останньому наданий кредит у
розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих
за кредитним договором зобов'язань
станом на 31 травня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 21 629,29 грн., з
яких 5850,43 грн. - заборгованість за
кредитом; 14 748,89 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом, а
також відповідно до п.8.6 Умов та правил
надання банківських послуг штраф
(процентна складова) 866,43 грн., що
підтверджується наданим позивачем
розрахунком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції всебічно та
об'єктивно розглянув справу, повно
встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини,
правильно застосував норми
матеріального права - ст.ст. 526, 530, 549, 629,
1048, 1050, 1054 ЦК України, дав належну оцінку
наданим доказам і дійшов до
обґрунтованого висновку, що оскільки
ОСОБА_3 порушив умови кредитного
договору, що призвело до виникнення
заборгованості перед банком, то позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення
непогашеного кредиту, процентів та
штрафу (процентної складової) підлягає
задоволенню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.
Зокрема, не є такими, що впливають на
правильність судового рішення доводи
апеляційної скарги щодо спливу строку
позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю (ч.1 ст. 258 ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності
порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.
267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18 грудня 2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач заяви про застосування
строку позовної давності не подавав, а
тому у суду першої інстанції не було
підстав для застосування такого
строку.

При цьому, посилання в апеляційній
скарзі на порушення судом норм
процесуального права, зокрема,
неповідомлення про час та місце
розгляду справи, є непереконливими і
спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ст. 29 ЦК України
особа може мати декілька місць
проживання, проте, за положеннями ст. 74
ЦПК України судові повістки фізичним
особам надсилаються за адресою їх
місця проживання чи місця перебування,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку.

Згідно поштових повідомлень (а.с.22, 27)
відповідачу за зареєстрованим місцем
проживання надсилалися судові
повістки на 02 серпня 2013 року та 09 серпня
2013 року, в графі отримувач зазначено
прізвище відповідача «ОСОБА_3».

Будь-яких доказів на спростування цих
обставин суду апеляційної інстанції
надано не було.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про не застосування судом
положень п.7 ч.11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, то колегія суддів
зазначає, що у системному зв'язку з
самою ч.11 ст. 11 зазначеного Закону це
положення стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямоване на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Положення ЦК України не передбачають
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням позовної
давності.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-126цс13 від 20 листопада 2013 року у справі
за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
яка, відповідно до положень ст. 360-7 ПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що ОСОБА_3 має бути сплачена
заборгованість за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги на
правильність висновків суду першої
інстанції не впливають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів не вбачає
апеляційних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції і
відмови у задоволені позову, у зв'язку з
чим апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
09 серпня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді: І.П. Мироненко С.А. Попова
Л.М. Кочегарова