Справа № 368/832/14-ц
провадження № 2/368/320/14
Рішення

іменем України

"08" липня 2014 р. Кагарлицький районний
суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Губенко А.П.

з участю представника відповідача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кагарлик справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
припинення права власності, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд припинити
право власності ОСОБА_3 на ? криниці під
літерою L, згідно рішення рішенні
Апеляційного суду Київської області
від 12.02.2014 року, припинити право
власності ОСОБА_4 на ? воріт під літерою
h1 та на ? частину криниці під літерою L,
згідно рішення Апеляційного суду
Київської області від 12.02.2014 року,
стягнути з відповідача ОСОБА_3 понесені
ним судові витрати, а саме: судовий збір
в сумі 243 грн. 60 коп. та 400 грн. за надання
юридичної допомоги, посилаючись на те,
що відповідачі по справі являються
його батьками. Останні роки спільне
подружнє життя між ними не склалося і
вони проживають фактично вже на
протязі декількох років окремо один
від одного, але шлюб між ними не
розірваний.

За час спільного проживання його
батьки, відповідачі по справі,
побудували в с. Гребені житловий
будинок за АДРЕСА_1, житловий будинок
розміром 220,7 кв. м., також побудували
стінку підпірну, вимощення. Оскільки
відповідачі були одна сім'я, подружжя,
то його батько, відповідач ОСОБА_3 без
відома та згоди матері, відповідачки по
справі, всю земельну ділянку, яка
рахувалася за даним домоволодінням
площею 0,14 га приватизував на своє ім'я і
24 травня 1997 року отримав Державний акт
на право приватної власності на землю
серія І-КВ № 027071.

Поряд із земельною ділянкою
відповідачів, розташована його
земельна ділянка площею 0,18 га , за
адресою АДРЕСА_2 Кагарлицького району,
тобто, їхні земельні ділянки межують і
оскільки на той час між ними були
хороші родинні відносини, то між
земельною ділянкою відповідачів та
його земельною ділянкою огорожі не
було. На його земельній ділянці
розташована криниця, якою користувався
він та відповідачі по справі та були
одні ворота для заїзду на обидві
земельні ділянки. Користуванням
криницею та заїздом до його
домоволодіння і домоволодіння
відповідачів через ворота було до того
моменту, коли відповідач ОСОБА_3. почав
унеможливлювати спільне подружнє
життя його матері, відповідачці по
справі, який почав матір вигонити з
спільного будинку, не допускати її та
його до нього і стверджувати, що весь
будинок належить лише йому.

А тому відповідач ОСОБА_3 звернувся до
суду і рішенням Апеляційного суду
Київської області від 12 лютого 2014 року
житловий будинок з господарськими
спорудами за АДРЕСА_1 Кагарлицького
району Київської області був
розділений пополам між відповідачами,
що стверджується копією рішення
Апеляційного суду від 12.02.2014 року.

Але крім визнання права власності за
відповідачем на частину житлового
будинку за АДРЕСА_1 Кагарлицького
району, йому виділено в натурі ? криниці
L, що стверджується копією рішення
Апеляційного суду Київської області
від 12.02.2014 року, а згідно свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
27.06.2008 року видане Гребенівською
сільською радою Кагарлицького району
власнику ОСОБА_3 належать і ворота ?
частини h1, та копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
27.06.2008 року.

Але це не правильно, частина криниці та
ворота помилково занесені зі-слів
відповідача у відповідні документи,
відповідач не має права ні на криницю,
ні на ворота, оскільки вони розташовані
на його стороні і відносяться до його
домоволодіння. Дані обставини
спростовуються і стверджуються актами
обстеження його земельної ділянки за
АДРЕСА_2, Кагарлицького району,
складеними 09.01.2014 року Гребенівською
сільською радою, за підписом голови
сільської ради Огіренко В.Ф., депутата
сільради ГІолковніченко О.І.,
землевпорядника сільради Литвина І.В.,
з яких вбачається, що земельна ділянка
за НОМЕР_1, яка належить йому, ОСОБА_2,
межує з земельною ділянкою НОМЕР_2, що
належить відповідачу ОСОБА_3 Крім
цього, зазначено, що на земельній
ділянці НОМЕР_1, яка належить йому,
ОСОБА_2, розміщена криниця, розташована
на відстані 4 метри від сусідньої межі,
яка належить ОСОБА_3, а також на
земельній ділянці за НОМЕР_1 розміщені
ворота, отже ніяк не можуть належати до
домоволодіння відповідача.

Також ці обставини підтверджуються,
складеним 09.01.2014 року актом в складі
вищевказаної комісії, яка при
обстеженні земельної ділянки за
АДРЕСА_1 Кагарлицького району,
власником якої є відповідач,
встановила, що земельна ділянка за
НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_3 межує із
земельною ділянкою за НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_2 Крім цього
встановлено, що на земельній ділянці
НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_3
розташовані житловий будинок, огорожа,
стінка підпірна, вимощення і на даній
земельній ділянці відсутні криниця та
ворота.

Дане майно незаконно в старому
технічному паспорті на індивідуальний
житловий будинок за АДРЕСА_1 значилося
за домоволодінням відповідач а тому на
підставі цих документів Апеляційний
суд Київської області відповідно і
розділив дане майно між його батьками,
відповідачами по справі. Це відбулося
помилково із-за невірно вказаних даних
при виготовленні відповідачем ОСОБА_3
технічного паспорта на своє
домоволодіння в 2012 році, а тому
необхідно в судовому порядку припинити
право власності на дане майно, оскільки
це порушує його право власності на його
майно. Між ним та відповідачем ОСОБА_3 в
даний час склалися вкрай погані
стосунки, він його ображає, принижує
його честь та гідність і стверджує, що
це його майно.

Той факт, що криниця та ворота дійсно
належать йому стверджується актами від
09.01.2014 року, складеними комісією
Гребенівської сільради та копіями
технічних паспортів на його та
відповідачів на домоволодіння.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК У країни
правом власності є право особи на річ
/майно/, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, але в даний час його
право як власника вищевказаного майна
порушене і тому він вимушений
звернутися до суду з даною заявою.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійснені.

Згідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа
може бути позбавлена права власності
або обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник позовні вимоги позивача не
визнали та просили суд у його
задоволенні відмовити з наступних
підстав. Апеляційний суд Київської
області 12 лютого 2014 року виніс рішення
у справі № 22ц/780/1469/14 про визнання за ним
права власності на 1/4 частку криниці,
про яку позивач подав проти нього позов
про припинення права власності.
Вказане рішення апеляційного суду
Київської області набрало законну силу
з моменту його проголошення і діє на
теперішній час. Без скасування
вказаного судового рішення
апеляційного суду Київської області
неможливо вирішувати питання про
припинення його права власності на ?
частку криниці, оскільки Кагарлицький
районний суд не має повноважень при
наявності діючого судового рішення про
визнання за ним права власності
виносити рішення про позбавлення його
права власності. Тому позивач не має
права оспорювати у Кагарлицькому
районному суді встановлені
апеляційним судом факти та
правовідносини (про визнання за ним
права власності на ? частку криниці,
оскільки без скасування рішення
апеляційного суду Київської області
від 12 лютого 2014 року неможливо
розглядати питання про позбавлення
його права власності на ? частку
криниці. За вказаних позивачем
необгрунтованих законодавством
підстав не є можливим позбавлення його
права власності на ? частку криниці, бо
статтями 346-354 ЦК України не передбачено
позбавлення права власності власника
за обставинами, викладеними позивачем.
Доданий до позовної заяви акт
Гребенівської сільської ради від 09
січня 2014 року про місце розташування
криниці не с підставою для позбавлення
його права власності, оскільки цей акт
не відміняє дію рішення апеляційного
суду Київської області і статей 346-354 ЦК
України. Тому вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_2 про позбавлення його власності
на ? частку криниці не підлягають
задоволенню як абсолютно безпідставні,
бо у нього підстав для виникнення права
власності на ? частку криниці існує, як
не існує відповідно і право для
звернення з позовом до суду про захист
«нібито існуючого» права власності на ?
частку криниці. Навіть, якщо ОСОБА_4
(другий відповідач) може визнати
позовні вимоги позивача, позов не може
бути задоволений без скасування
рішення апеляційного Київської
області. Жодного правовстановлюючого
документа про право власності щодо
майна, яке є предметом позову, позивач
суду не надав і надати не може, бо право
власною майно, щодо якого позивачем
заявлено позов, не існувало і не існує
на час розгляду справи. Він та другий
відповідач ОСОБА_4 є законними
власниками майна, на яке безпідставно
претендує позивач. Без позбавлення
його та другого відповідача права
власності задоволенню вимоги позивача
не підлягають.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги
позивача визнає в повному обсязі та не
заперечує проти їх задоволення.

Суд, вислухавши сторони та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає, що у
задоволенні позовних вимогах позивачу
слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Під захистом розуміються
дії уповноваженої особи, діяльність
юрисдикційних органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів, згідно зі ст. 16 цього
Кодексу, може бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, їхніх посадових і службових
осіб.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року було
встановлено, що домоволодіння,
розташоване по АДРЕСА_1 Кагарлицького
району Київської області, є об'єктом
права спільної сумісної власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як подружжя і було
поділено між ними в натурі в рівних
частках.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 27.06.2008
року у склад домоволодіння АДРЕСА_1
Кагарлицького району Київської
області входить житловий будинок А, 220,7
кв.м; огорожа, h ; ворота 1/2 ; стінка
підпірна h2; криниця L, вимощення t.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК У країни
правом власності є право особи на річ
/майно/, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, але в даний час його
право як власника вищевказаного майна
порушене і тому він вимушений
звернутися до суду з даною заявою.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійснені.

Згідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа
може бути позбавлена права власності
або обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно ст.. 61 ч. 3 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

У рішенні апеляційного суду Київської
області від 12.02.2014 року було
встановлено, що при розгляді справи за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ в
натурі майна подружжя відповідачем
ОСОБА_4 ставилося питання, що ? частина
воріт належать іншому власнику -
ОСОБА_2. Однак, вказане було спростовано
матеріалами справи № 22ц/780/1469/14, а саме:
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 27.06.2008 року
відповідно до якого у склад
домоволодіння, власником якого є
позивач входить житловий будинок А, 220,7
кв.м; огорожа, h ; ворота 1/2 ; стінка
підпірна h2; криниця L, вимощення t.

До Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ позивачем ОСОБА_2
було подано скаргу на рішення
Апеляційного суду Київської області
від 12.02.2014 року, згідно ухвали якого
касаційну скаргу позивача залишено без
задоволення, а рішення апеляційного
суду Київської області від 12.02.2014 року
без змін.

Окрім того, ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.04.2014 року було встановлено,
що рішення апеляційного суду Київської
області від 12.02.2014 року ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
ОСОБА_2 цих висновків не спростовують.

Окрім того, наданий позивачем як
доказ до позовної заяви, а саме: акт від
09.01.2014 року складений комісією в складі:
голови села - Огіренко В.Ф., депутата
сільської ради - Полковніченко О.І. та
землевпорядника - Литвин І.В. про те, що
в результаті обстеження земельної
ділянки по АДРЕСА_2 Кагарлицького
району Київської області, яка належить
ОСОБА_2 на підставі Державного акту на
право приватної власності на землю
серії І-КВ № 027071 площею 0,18 га
встановлено, що на даній земельній
ділянці знаходиться криниця, яка
розташована від сусідньої межі зі
сторони ОСОБА_3 на відстані - 4 метрів.
Крім цього комісією встановлено, що
ворота для заїзду розміщені на
земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2,
судом не може бути взятий до уваги як
належний та допустимий доказ, оскільки
вказаний документ був доданий, як до
апеляційного суду Київської області,
так і до його касаційний скарги на
рішення апеляційного суду Київської
області від 12.02.2014 року до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.04.2014 року.

Ст. 3 Цивільно-процесуального кодексу
України встановлює, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однак, в даному випадку не вбачається,
що права позивача порушені, невизнані
або оспорюванні та таким чином, позовні
вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню.

Оскільки суд позивачу відмовляє у
задоволенні позовних вимогах, тому
судові витрати позивача також не
підлягають задоволенню та стягненню з
відповідача ОСОБА_3

На підставі вищевикладеного та
керуючись ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88,
212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимогах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення
права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення

Суддя: І. І. Шевченко