інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/986/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнання договору недійсним,
витребування майна та скасування
державної реєстрації права власності
на майно за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 06 травня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 06 травня 2014 року
позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10
про визнання договору недійсним,
витребування майна задоволено
частково.

Визнано недійсним укладений 12 жовтня
2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 Луцького району Волинської
області, що посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_1 і
зареєстрований в реєстрі за №4170.

Витребувано із володіння ОСОБА_4
житловий будинок АДРЕСА_1 Луцького
району Волинської області шляхом
передачі зазначеного майна у володіння
ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_9,
ОСОБА_10 в користь ОСОБА_8 понесені
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору в розмірі - 114,70 грн., по 57,35 грн. з
кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_8
понесені витрати пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі - 3441 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить дане рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповне
з'ясування цих обставин.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а
оскаржуване рішення залишенню без змін
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_9 з
03.05.1980 року по день розгляду даної
справи судом перебувають в
зареєстрованому шлюбі (а. с. 7).

За відповідачем ОСОБА_9 зареєстровано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 Луцького району Волинської
області на підставі рішення виконкому
Боратинської сільської ради №61 від
28.08.2008 року (матеріали
інвентаризаційної справи а. с. 22, 24).

Даний житловий будинок ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 придбали за час спільного
подружнього життя, а тому вказане майно
на підставі ч.2 ст. 60 СК України належить
їм на праві спільної сумісної
власності. Дана обставина жодною із
сторін не заперечувалась та не
спростовувалась.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Статтею 321 Цивільного кодексу (далі - ЦК)
України передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Одним із способів волевиявлення сторін
є укладення правочину у письмовій
формі відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК
України.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Статтею 65 Сімейного кодексу України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Із матеріалів справи вбачається, що 12
жовтня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був
укладений договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1 Луцького
району Волинської області, та
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_1 і зареєстрований в
реєстрі за №4170 (а. с. 66-67).

При укладенні даного договору
купівлі-продажу від імені ОСОБА_8 була
підписана письмова згода подружжя на
продаж ОСОБА_9 вказаного будинку, яка
посвідчена приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_1 і зареєстрована в
реєстрі за №4168 (а. с. 119).

Про те, що 12 жовтня 2010 року була
нотаріально посвідчена заява від
ОСОБА_8, засвідчила під час судового
розгляду приватний нотаріус ОСОБА_1

Позивач заперечуючи її звернення до
нотаріуса із зазначеною заявою,
заперечуючи свій підпис на заяві та
свою усну або письмову згоду на
укладення договору купівлі-продажу
будинку, покликалась на те, що вона не
могла 12 жовтня 2010 року дати письмову
згоду на оформлення договору
купівлі-продажу, так як в цей час
перебувала за кордоном.

Доводи позивача підтверджуються
листом обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної служби України
від 12 грудня 2013 року № 254/Д-1555, згідно
якого ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (серія
паспорта НОМЕР_1) 12 листопада 2007 року о 07
год. 22 хв. у пункті пропуску Лужанка
перетнула кордон України, а
повернулась на територію України 28
серпня 2011року о 16 год. 50 хв. (а. с. 145).

Правдивість інформації, зазначеної в
листі, підтверджується відмітками в
закордонному паспорті ОСОБА_8
прикордонної служби України про дати
виїзду та в'їзду позивача на територію
України (а. с. 8).

Отже, зазначеними доказами
підтверджується, що позивач з 12
листопада 2007 року 07 год. 22 хв. по 28
серпня 2011 року 16 год. 50 хв. була відсутня
на території України, що виключає
можливість подачі ОСОБА_8 заяви
нотаріусу про дачу згоди на укладення
договору та засвідчення нотаріусом її
особистого підпису саме 12 жовтня 2010
року, у зв'язку з її перебуванням за
межами України.

Докази, які б підтверджували, що
нотаріусом допущена помилка в даті при
посвідчені заяви відсутні.

У зв'язку з тим, що посвідчена
нотаріусом згода від 12 жовтня 2010 року
містить інформацію, яка не відповідає
дійсності щодо дати її подачі та
засвідчення нотаріусом підпису
позивача, тому нотаріально посвідчена
згода ОСОБА_8 на купівлю-продаж
житлового будинку від 12.10.2010 року не є
достовірним доказом у справі, а отже не
може підтверджувати обставин про
відчуження об'єкта спільної сумісної
власності за нотаріально посвідченою
згодою.

Крім того, висновком судової
почеркознавчої експертизи №4018 від
08.01.2014 року Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, не підтверджено, що підпис в
заяві про згоду на продаж будинку
АДРЕСА_1 вчинено позивачем (а. с. 117-118).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що позивач не надавала
згоду чоловіку ОСОБА_9 на укладення
договору купівлі-продажу стосовно
нерухомого майна, набутого за час
шлюбу, яка відповідно до положень ст. 65
СК України є необхідною, а тому
недодержання сторонами вимог закону
при укладенні договору купівлі-продажу
від 12 жовтня 2010 року є підставою для
визнання його недійсним.

Згідно ст.388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.10 своєї постанови №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі -
Постанова Пленуму), норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

17 червня 2011 року житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами
АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_10 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу відчужила відповідачу
ОСОБА_4 (а. с. 11, 12).

В судовому засіданні в суді першої
інстанції встановлено і підтвердилося
в апеляційній інстанції, що відповідач
ОСОБА_4 купуючи спірний житловий
будинок, не був обізнаний із
обставинами набуття ОСОБА_10 права
власності на це майно.

Водночас позивачем не надано суду
будь-яких інших доказів обізнаності
відповідача ОСОБА_4 про ту обставину, що
ОСОБА_10 набула право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 Луцького
району Волинської області за договором
купівлі-продажу без відповідного
волевиявлення попереднього
співвласника майна ОСОБА_8

Отже, відповідач ОСОБА_4 являється
добросовісним набувачем спірного
майна за договором купівлі-продажу.

Враховуючи вищевикладене суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо витребування спірного житлового
будинку із володіння відповідача
ОСОБА_4, оскільки, останній хоч і
являється добросовісним набувачем,
проте, дане майно вибуло із володіння
попереднього законного співвласника
майна - позивача ОСОБА_8 не з її волі.

Також суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_8
щодо скасування державної реєстрації
на вказане майно, оскільки відповідачі,
яких вказала позивач ОСОБА_8 не
наділені повноваженнями щодо
скасування державної реєстрації права
власності на спірне майно.

Покликання апелянта на необхідність
визнання недійсною нотаріально
посвідченої заяви про згоду подружжя
на укладення договору купівлі продажу
житлового будинку і лише тоді як
наслідок витребування майна у
добросовісного набувача не
ґрунтуються на вимогах закону. Така
згода лише є однією з умов для
нотаріального посвідчення договору
відчуження об'єкта спільної сумісної
власності подружжя і сама по собі без
відповідного договору немає правового
значення.

Твердження апеляційної скарги про
відсутність вимог щодо земельної
ділянки на якій розташований спірний
житловий будинок, яка в свою чергу
також була відчужена, не заслуговують
на увагу, оскільки суд з врахуванням
принципу диспозитивності розглядає
справу лише в межах заявлених вимог та
обмежений доводами позовної заяви та
апеляційної скарги. Вимоги щодо
земельної ділянки по АДРЕСА_1 Луцького
району позивачем не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність позовних вимог є
власним тлумаченням встановлених
обставин справи та норм права, були
предметом дослідження суду першої
інстанції і їм суд в сукупності з
іншими доказами по справі дав
правильну юридичну оцінку.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 06 травня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: