АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3361/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Похваліта С. М. Доповідач -
Лаченкова О.В. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

23 червня 2014 року
колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді
- Лаченкової О.В.

суддів
- Григорченка Е.І., Варенко О.П.,

при секретарі
- Цибук Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 05 лютого 2014 року про
відмову в задоволенні позову про
визнання фіктивним договору дарування
нерухомого майна по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4,
про визнання правочину недійсним -

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання
правочину не дійсним.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 05 лютого 2014 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання правочину не дійсним -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, та
порушення норм матеріального права і
норм процесуального права, які
призвели до не правильного вирішення
по справи по суті.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та третя
особа ОСОБА_4 подарували ? частку
буднику АДРЕСА_1 ОСОБА_3, що вбачається з
наданого копії договору дарування
частки житлового будинку від 19
листопада 2011 року.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку ,що
позивачем не надано доказів щодо
фіктивності укладання договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочини, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивним правочин визначається судом
недійсним.

Згідно до вимог ч.5 ст.203 ЦК України ,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_2 будь - яких доказів того, що
договір дарування ?? частки будинку
АДРЕСА_1 від 19 листопада 20011 року є
фіктивним, тобто сторони договору не
мали наміру створити правові наслідки
на момент вчинення правочину, суду не
надано, а тому відсутні будь - які
підстави для задоволення позову.

Як роз'яснено в п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсним» від 06.11.2009 року, для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь - яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь - яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідачка ОСОБА_3 отримала в
дарунок ? частку буднику АДРЕСА_1 та
02.12.2011 року зареєструвала право
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку відмовивши в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про
визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи. Крім
того, приведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду по їх
оцінці.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд постановив рішення,
що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 05 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді