Справа № 464/5795/13
Головуючий у 1 інстанції: Бойко
Провадження № 22-ц/783/2775/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, до якої приєдналася
Львівська міська рада на рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 28 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_9, ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та відновлення
межі, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись до суду з позовом,
у якому з урахуванням заяви збільшення
позовних вимог просять зобов'язати
відповідачів, які є власниками будинку
АДРЕСА_1 не чинити перешкод у
користуванні земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, надавши
цілодобовий доступ до майна, яке
знаходиться на ній, а також зобов'язати
їх відновити межу земельної ділянки
НОМЕР_1, а саме точки 8-7-2, згідно
висновку №464 судової
будівельно-технічної експертизи від
04.08.2006р., що виділена їм в користування
в межах (2-3-4-17-16-15-14-13-12-11-10-9-8-7-2), пл. 0,0300
га., спеціалістом Львівського міського
відділу державного земельного
кадастру Центру ДЗК, відповідно до
рішення суду, в межах встановлених
Львівською міською радою, що
стверджується актом державного
виконавця від 29.05.2008р. та постановою про
закінчення виконавчого провадження. В
обґрунтування позовних вимог
покликаються на те, що рішенням
Сихівського районного суду м.Львова
від 01.06.2007р. встановлено порядок
користування земельною ділянкою
площею 600 кв.м., що при будинку АДРЕСА_1
між власниками квартир НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 по 1/2 за кожним, виділивши їм в
користування по 300 кв.м. земельної
ділянки в межах встановлених
Львівською міською радою. В процесі
виконання вказаного рішення в
присутності сторін спеціалістом
Львівського міського відділу
державного земельного кадастру Центру
ДЗК було здійснено розподіл земельної
ділянки в межах встановлених
Львівською міською радою, про що
складено відповідний акт державним
виконавцем та закрито виконавче
провадження. На підставі здійсненого
розподілу по визначеній межі було
встановлено металеву огорожу, однак,
відповідачі умисно знищили
встановлену державним виконавцем межу,
порушуючи їх право як користувачів
земельної ділянки. Крім того, внаслідок
таких дій відповідачі унеможливили
доступ до приватного майна, а саме
вапна 5 тон, що знаходиться у двох ямах,
крім того, відповідачі перешкоджають у
користуванні та розпорядженні
металевою огорожею, довжиною 20 метрів,
що належить неповнолітнім ОСОБА_10 та
ОСОБА_11

Рішенням Сихівського районного
суду м. Львова від 28 лютого 2014 року
позов задоволено частково. Зобов'язано
власників будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 відновити межу
земельної ділянки НОМЕР_1 що виділена
їм в користування пл. 0,0300 га в межах
(2-3-4-17-16-15-14-13-12-11-10-9-8-7-2), яка визначена за
схемою розподілу земельної ділянки
згідно висновку судової будівельної
технічної експертизи №464 від 04.08.2006р. на
виконання рішення Сихівського
районного суду м.Львова від 01.06.2007р., а
саме, межі по точках 8-7-2. В решті позову
відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_8
ОСОБА_4, ОСОБА_3 подавши апеляційну
скаргу, у якій з урахуванням уточнення
зазначають, що вважають рішення
незаконним та необґрунтованим у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неповним
з'ясуванням обставин справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, які суд
встановленими. Вказують, що ухвалюючи
оскаржуване рішення районний суд,
всупереч рішенню та окремій ухвалі
Сихівського районного суду м. Львова
від 01.06.2007 року фактично визначив межі
земельної ділянки позивачів та
відповідачів згідно
будівельно-технічної експертизи №464
від 04.08.2006 року. Також звертає увагу
суду, що районний суд покликаючись на
лист Львівської міської ради на адресу
державного виконавця № 104/1137 від
14.04.2008р., яким на думку суду погоджено
схеми розподілу, не взято до уваги, що
вказаний лист відкликано Львівською
міською радою листом Львівської
міської ради на адресу державного
№1104/1720 від 13.06.2008 року у зв'язку з
помилковістю. Таким чином, із вказаними
схемами розподілу земельної вони не
згідні, оскільки не було погоджено
Львівською міською радою, жодних
рішень суду щодо встановлення меж
земельних ділянок на підставі згаданих
схем розподілу не існує, а тому як на
момент звернення позивачів до суду, так
і на момент проголошення рішення від 28
лютого 2014 року Сихівським районним
судом межі земельної ділянки не були
встановлені і тому у позивачів не було
жодних підстав для звернення до суду з
вимогами щодо усунення порушень межі.

Просять рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 28 лютого 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_9 та
ОСОБА_2 у задоволенні їх позовних вимог
повністю.

До даної апеляційної скарги
приєдналася Львівська міська рада, яка
21 березня 2014 року подала Апеляційному
суду Львівської області відповідну
заяву про приєднання до апеляційної
скарги ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3

В судовому засіданні Апеляційного
суду Львівської області позивачка
заперечила доводи апеляційної скарги
та просить рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 1 листопада
2013 року залишити без змін.

Відповідачі їх представники та
представник Львівської міської ради в
судовому засіданні підтримали
апеляційну скаргу, покликаючись на
доводи викладені у ній та при цьому
зазначаючи що Львівською міською радою
жодних рішень щодо встановлення меж не
ухвалювалось і рішенням суду такі не
встановлювались, тому оскаржуване
рішення просять скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції прийшов
до висновку про доведеність обставин
справи, з якими позивач пов'язує
позовні вимоги, а саме зобов'язав
власників будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 відновити межу
земельної ділянки НОМЕР_1 що виділена
їм в користування пл. 0,0300 га в межах
(2-3-4-17-16-15-14-13-12-11-10-9-8-7-2), яка визначена за
схемою розподілу земельної ділянки
згідно висновку судової будівельної
технічної експертизи №464 від 04.08.2006р. на
виконання рішення Сихівського
районного суду м.Львова від 01.06.2007р., а
саме, межі по точках 8-7-2.

Однак до такого висновку суд
першої інстанції прийшов з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, тому колегія суддів не може
вважати його обґрунтованим.

Згідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
кодексом.

Належними та допустимими згідно
до ст.ст. 58,59 ЦПК України є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обгрунтувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Районним судом встановлено, що
рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 01.06.2007р. встановлено
порядок користування земельною
ділянкою площею 600 кв.м., що при будинку
АДРЕСА_1 між власниками квартирНОМЕР_2
та НОМЕР_3 по 1/2 за кожним, виділивши їм в
користування по 300 кв.м. земельної
ділянки в межах встановлених
Львівською міською радою (а.с.20-21).
Вказане рішення залишено без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 27.08.2007р. (а.с.23-25), відтак,
набрало законної сили та було звернуто
до виконання (а.с.26). Однак, як
встановлено матеріалами справи межі
рішенням суду чи Львівською міською
радою не встановлялись, підтведжується
самою заявою щодо приєднання до
апеляційної скарги, поясненням
представника Львівської міської ради
та

Однак в процесі виконання вказаного
рішення державним виконавцем 29.05.2008р.
було складено акт про проведення
спеціалістом Львівського міського
відділу державного земельного
кадастру Центру ДЗК розподілу
земельної ділянки та виділення
сторонам в користування земельні
ділянки пл. 300 кв.м. в межах
встановлених Львівською міською радою
та виконавче провадження було
закінчено (а.с.37,38).

Вказана постанова як і дії державного
виконавця вчинені в процесі виконання
рішення були оскаржені до суду, однак,
ухвалою Сихівського районного суду м
.Львова від 11.11.2008р. (а.с.29), яка залишена
без змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 10.03.2009р. (а.с.31-32),
у задоволенні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4
було відмовлено.

Однак, як встановлено матеріалами
справи межі рішенням суду чи
Львівською міською радою не
встановлялись, що підтведжується
самою заявою щодо приєднання до
апеляційної скарги та поясненням
представника Львівської міської ради .

Відповідно до актів ЛКП «Дністер» від
21.08.2012р. (а.с.35), та від 15.07.2013р. (а.с.89)
відповідачами було демонтовано
металеву огорожу встановлену по межі
(точках 8-7-2) визначеній в процесі
виконання рішення суду від 01.06.2007р. та
встановив сітчасту огорожу довжиною
15 м.

Окрім того, судом першої інстанції не
враховано роз'яснення Пленуму
Верховного суду України від 16.04.2004 № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», рішення органів
виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування
перерозподілити землю інакше після
встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості), одержання
власником або землекористувачем
документів, що посвідчують право на
них, та державної реєстрації, не може
бути підставою для припинення права
власності на земельну ділянку або
права користування земельною ділянкою
як повністю, так і частково, оскільки
визначений статтями 140, 141 ЗК України
перелік підстав для цього є вичерпним.
Також, що право на користування
земельною ділянкою з 1 січня 2002 р.
відповідно до статті 125 ЗК виникало
після одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Згідно до роз'яснень п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року №12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» за наявності
підстав, передбачених статтею 309 ЦПК,
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції та ухвалює нове
рішення або змінює його й не має права
передавати із цих підстав справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до п.17 вищенаведеної
Постанови перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав
щодо перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК,
що визначає підстави перегляду
судового рішення в такому разі, і
відповідно до неї та наданих суду
апеляційної інстанції повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

Позивач, згідно ст.60 ЦПК України,
повинен довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог,
подати належні та допустимі докази, які
стосуються об'єму доказування.

Доказування не можде ґрунтуватися на
припущеннях.

Однак позивачами не доведено на
підставі належних та допустимих
доказів чинення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
відповідачами та зобов'язання
відновлення меж.

У матеріалах справи відсутня
технічна документація на доказ
порушення її земельних прав, висновки
належних органів, чи фахівців у галузі
земельних правовідносин.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється в т.ч.
шляхом відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав.

У відповідності до положень ч.2 ст.106 ЗК
України види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
земельних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації, яка
відповідно до ст. 193 ЗК України містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» передбачено, що
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється згідно з частиною
третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі були не вправі самовільно
демонтувати встановлену по даній межі
огорожу, оскільки вважаючи
встановлення межі та огорожі
незаконним та порушенням внаслідок
цього їхніх прав та інтересів вони
вправі були звернутися до суду за
захистом порушених прав, а не
самовільно демонтувати огорожу та
знищувати межу встановлену на
виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується із
зазначеним висновком районного суду.

Як встановлено матеріалами справи, а
саме відповідями виконавчого комітету
Львівської міської ради та висновком
судової будівельної технічної
експертизи №464 від 04.08.2006р на який
посилається районний суд при винесенні
оскаржуваного рішення, то такі були
предметом розгляду іншої цивільної
справи за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4. до
ОСОБА_14 третьої особи Львівської
міської ради про визначення порядку
користування земельною ділянкою.

Згідно вищезазначеного висновку
фактична площа всієї земельної
ділянки, якою користуються власники
квартир АДРЕСА_1 812 кв.м. Фактично площа
земельної ділянки, яку займає ОСОБА_4
ОСОБА_15 та ОСОБА_4 становить 389 кв.м.,
ОСОБА_14 - 423 кв.м. Можливим варіантом
розподілу земельної ділянки між двома
власниками двох окремих квартир НОМЕР_2
та НОМЕР_3 у будинку по АДРЕСА_1 в
врахуванням порядку користування, який
склався на даний час по ідеальних
частках 1/2 кожному, тобто по 300 кв.м.
пропонується один, технічно можливий
варіант порядку користування
земельною ділянкою, в якому
пропонується ОСОБА_14 на ту частину
ділянки, з якою межують стіни, що
огороджують квартиру НОМЕР_3 надати
право сервітуту (ЗКУ ст. 99 ж), тобто у
випадку необхідності (ремонту)
допускати власника квартири до його
ділянки стіни. Тоді по розподілу,
земельні ділянки матимуть наступні
геометричні розміри по периметру:
ОСОБА_15, ОСОБА_4 - 8,0; 30,48; 9,92; 9,12; по
будинку; 5,26 м. - площею 300 кв.м; ОСОБА_14 -
5,26; по будинку; 9,12; 9,92; 5,22; 17,23; 34,1; 9,2 м -
площею 300 кв.м. (а.с. 211-212)

Проте згідно з п. п. 4.1, 4.3, 4.4 Інструкції
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженою Наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18 травня 2010 року
№ 376, відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) здійснюється
при повній (частковій) втраті в натурі
(на місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186
Земельного кодексу України
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки встановити неможливо, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 ЗК України види
межових знаків і порядок відновлення
меж визначаються центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
земельних відносин.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» згідно зі
ст. 158 ЗК України суди розглядають
справи за спорами про межі земельних
ділянок, що перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.
Тобто встановлення меж земельної
ділянки не є компетенцією суду.

Суд першої інстанції на зазначені вище
положення законів та обставини справи
уваги не звернув, оцінки їм не дав.
Разом з тим, вони мають важливе
значення для правильного вирішенні
справи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції не
обґрунтовано задоволив позов в частині
відновлення межі.

У порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України суд першої інстанції не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи, чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги й заперечення сторін, та якими
доказами вони підтверджуються, що мало
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з неправильним застосуванням норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_9,
ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та відновлення межі
відмовити.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, до якої приєдналася Львівська
міська рада задовольнити.

Рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 28 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову ОСОБА_9, ОСОБА_2 до
ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та відновлення межі
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
М.М. Шандра

Н.Л. Шумська