УХВАЛА

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення суми боргу,
посилаючись на те, що за договором
позики, який був укладений 8 листопада
2008 року між нею та відповідачем,
останній отримав у борг 15 тис. євро, що
за курсом Національного Банку України
становить 157 800 грн., та зобов'язався
повернути борг після продажу належного
йому автомобіля. 26 жовтня 2012 року
позичальник частково повернув борг в
сумі 5 тис. грн., однак від повернення
всієї суми боргу відмовляється, у
зв'язку із чим вона просить суд
стягнути з відповідача на її користь 152
800 грн. та судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 лютого
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 суму

боргу в розмірі 82 675 грн. Вирішено
питання про судовий збір. У решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судового рішення в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що позивач
звернувся до суду за захистом
порушеного права після спливу строку
позовної давності, встановленого ст. 257
ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того що позивач
звернувся до суду з указаним позовом в
межах строку позовної давності; з
відповідача підлягає стягненню
половина боргу, оскільки позика була
отримана в інтересах сім'ї, а вимог до
другого із подружжя позивачем не
заявлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики

або цей строк визначений моментом
пред'явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором. Позика,
надана за договором безпроцентної
позики, може бути повернена
позичальником достроково, якщо інше не
встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судом установлено, що 8 листопада 2008
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за яким
останній отримав у борг 15 тис.
євро та зобов'язався повернути його
після продажу належного йому
автомобіля марки «BMW Х3». Указаний
автомобіль був проданий відповідачем у
травні 2009 року.

Судом також установлено, що на час
отримання ОСОБА_4 грошей за договором
позики, він знаходився у
зареєстрованому шлюбі з донькою
позивача - ОСОБА_5, шлюб між подружжям
був розірваний 18 вересня 2009 року.

Апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_4
кошти, обґрунтовано виходив із того, що
відповідач не виконав зобов'язань,
взятих за договором позики, чим порушив
права позивача.

Доводи ОСОБА_4 про пропуск позивачем
строку позовної давності для звернення
до суду за захистом своїх прав є
безпідставні з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 251 ЦК України строк
та термін можуть бути визначені актами
цивільного законодавства, правочином
або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що
строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Зі змісту розписки від 8 листопада 2008
року вбачається, що строк настання
виконання зобов'язання сторонами не
обумовлений, зокрема, зазначене в
розписці формулювання «Обязуюсь
вернуть сумму 15.350 євро в момент продажи
автомобіля BMW Х3, находящего в продаже, и
принадлежащего его мне лично» (мовою
оригіналу) не може відповідно до ст. 252
ЦК України вважатись датою настання
події, з якою сторони пов'язували
настання події виконання боргу,
оскільки це формулювання не містить
вказівки на календарну дату, а вказівка
на таку подію не є такою, що має
неминуче настати, оскільки позичальник
не вказав коли такий автомобіль буде
проданий.

Оскільки сторони не погодили в
договорі строк повернення позики,
такий строк визначається моментом
пред'явлення вимоги (ст. 1049 ЦК України).

Оскільки позивач не зверталась до
відповідача раніше із вимогою про
повернення боргу, а відтак, моментом
пред'явлення вимоги позивача про
повернення коштів вважається
звернення до суду з указаним позовом.

За таких підстав апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позов пред'явлено в межах трирічного
строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Апеляційний суд, встановивши, що кошти
отримані від позики були використані
відповідачем в інтересах сім'ї на
купівлю квартири, дійшов висновку, що
подружжя є спільним боржником за
договором. Оскільки позов до другого із
подружжя - ОСОБА_5 про стягнення боргу
за договором позики не заявлено, то суд
вважав за можливе стягнути з
відповідача половину коштів, отриманих
за договором позики.

Позивач та відповідач ОСОБА_5 не
оскаржили рішення суду щодо стягнення
з відповідача 12 частини боргу,
погодились з висновками суду,
касаційна скарга відповідача доводів
щодо незгоди із стягненням з нього
тільки 12 частини боргу не містить. За
таких обставин підстав для скасування
рішення суду в частині стягнення боргу
у розмірі 12 частки як з одного із
подружжя колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська