Справа №487/182/14-ц 17.07.2014 17.07.2014 17.07.2014
Провадження №22-ц/784/2029/14
Головуючий у суді 1 інстанції
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Леванчука О.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної
Н.В.,

секретар судового засідання Бакута
Т.В.,

за участю:

представника позивача Літвінової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача адвоката ОСОБА_4 на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 21 травня 2014 року за
позовом публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» до ОСОБА_5 про
стягнення матеріальної шкоди в порядку
регресу,

В С Т А Н О В И Л А :

15 січня 2014 року публічне акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» (далі - УСК
«Гарант-Авто») звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5 про стягнення
матеріальної шкоди в порядку регресу.

Позивач зазначав, що 17 червня 2010 року
між відкритим акціонерним товариством
«Українська страхова компанія
«Дженералі Гарант» (далі - УСК
«Дженералі Гарант»), правонаступником
якого є позивач, та відповідачем
строком на 1 рік був укладений
договір-поліс № ВС/13335940 обов'язкового
страхування цивільної
відповідальності власника наземних
транспортних засобів.

15 червня 2011 року з вини відповідача
старалася дорожньо-транспортна
пригода, письмове повідомлення про яку
ОСОБА_5 подав 19 липня 2011 року.

Визнавши вказану дорожньо-транспортну
пригоду страховим випадком, позивач
сплатив 11 601 грн. 90 коп. страхового
відшкодування. З яких, 1180 грн. 21 коп.
було сплачено за заявою ОСОБА_6 -
власника автомобіля, пошкодженого в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, а 10971 грн. 69 коп. за претензією
товариства з додатковою
відповідальністю «Експрес
Страхування», з яким ОСОБА_6 укладав
договір добровільного страхування
майна.

Позивач вважав, що зазначена сума
страхового відшкодування підлягає
стягненню з відповідача, оскільки він,
в порушення вимог ст. 33 Закону України
«Про обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» від 01 липня 2004
року за № 1961-ІV (далі - Закон № 1961-ІV), у
триденний строк письмово не повідомив
страхову компанію про подію, що є
страховим випадком.

Посилаючись на викладене та положення
ст. 38 зазначеного вище Закону, позивач
просив задоволити позов у повному
обсязі.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 21 травня 2014 року позов
задоволено. З відповідача на користь
позивача стягнуто 11 601 грн. 90 коп. шкоди
в порядку регресу. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача адвокат ОСОБА_4,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, які мають значення для справи
та невірне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове - про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача та представника
відповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, з'ясувавши
обставини справи і перевіривши їх
доказами, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-ІV (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Виходячи з положень ст. ст. 9, 22, 29 цього ж
Закону, страховик при настанні
страхового випадку відшкодовує у
встановленому Законом порядку оцінену
шкоду, яка була заподіяна в результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи
відповідно до лімітів
відповідальності страховика. У зв'язку
з пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. При цьому,
страховик зобов'язаний провести
виплату страхового відшкодування
відповідно до умов договору
страхування в межах обов'язкового
ліміту відповідальності страховика.

Натомість, водій транспортного засобу,
причетний до такої пригоди,
зобов'язаний невідкладно, але не
пізніше трьох робочих днів з дня
настання дорожньо-транспортної
пригоди, письмово надати страховику, з
яким укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально (пп. 33.1.4
ст. 33 Закону № 1961-ІV з урахуванням змін,
внесених Законом України від 17 лютого
2011 року № 3045-VI).

Стаття 38 вказаного вище Закону (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) передбачала, що
страховик після виплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, якщо він
не повідомив страховика у строки і за
умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту
33.1 ст. 33 цього ж Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_5 на підставі
довіреності від 16 червня 2010 року
розпоряджався автомобілем «Mazda 323»,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

17 червня 2010 року відповідач уклав з УСК
«Дженералі Гарант», правонаступником
якого є позивач, договір-поліс №
ВС/13335940 обов'язкового страхування
цивільної відповідальності власника
наземних транспортних засобів строком
на 1 рік.

15 червня 2011 року сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля, яким керував відповідач, та
автомобіля «ЗАЗ Forza AF6854», реєстраційний
номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6

19 липня 2011 року ОСОБА_7 письмово
повідомив страховика про страховий
випадок.

Постановою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 липня 2011 року ОСОБА_5
був притягнутий до адміністративної
відповідальності за вчинення
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП та на нього накладено стягнення у
вигляді 400 грн. штрафу.

Водночас, 16 червня 2011 року ОСОБА_6,
автомобіль якого зазнав ушкоджень під
час вказаної дорожньо-транспортної
пригоди, звернувся до страховика із
заявою про страховий випадок та
виплату 1180 грн. 21 коп. страхового
відшкодування у вигляді різниці між
вартістю відновлювального ремонту та
сумою страхового відшкодування, яке
виплатив його страховик за договором
добровільного страхування майна.

Вказані кошти були виплачені ОСОБА_6
позивачем на підставі страхового акту
№ 1026449/125782 від 1 листопада 2011 року.

Після чого, 19 березня 2012 року позивач,
на виконання претензії від 3 лютого 2012
року, сплатив 10971 грн. 69 коп. товариству
з додатковою відповідальністю
«Експрес Страхування» на
відшкодування коштів, виплачених ним
ОСОБА_6 за договором добровільного
страхування майна.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини справи,
встановив права та обов'язки сторін і
дійшов вірного висновку про наявність
передбачених ст. 38 Закону № 1961-ІV
підстав для стягнення з відповідача
страхового відшкодування у порядку
регресу У зв'язку з чим, обґрунтовано
ухвалив рішення про задоволення позову
в повному обсязі.

З огляду на таке, безпідставними є
доводи апеляційної скарги про те, що
чинне законодавство, зокрема ст. 33
Закону № 1961-ІV, на час виникнення
страхового випадку не містила
обов'язку страхувальника
відповідальності повідомляти
страховика про страховий випадок
виключно в письмовій формі та
посилання на те, що відповідач в день,
коли відбулася дорожньо-транспортна,
повідомив про її обставини страховика
за телефоном.

Так, на момент дорожньо-транспортної
пригоди за участі відповідача - 15
червня 2011 року, була чинна редакція
вказаного Закону з урахуванням змін,
внесених Законом України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо дорожньо-транспортних
пригод та виплати страхового
відшкодування» від 17 лютого 2011 року №
3045-VI. Тому підпункт 33.1.4 ст. 33 Закону №
1961-ІV визначав обов'язок страхувальника
письмово повідомити страховика про
страховий випадок.

Виходячи з правової позиції,
викладеної в постанові Верховного Суду
України № 6-1цс14 від 12 лютого 2014 року,
неузгодженість нумерації підпунктів п.
33.1 ст. 33 та підпунктів п. 38.1 ст. 38 Закону
№ 1961-ІV, після внесених до них змін
Законом від 17 лютого 2011 року, не може
обмежувати встановлене ст. 38 право
страховика подати регресний позов до
страхувальника у разі недотримання
строків і умов повідомлення страховика
про дорожньо-транспортну пригоду, а
тому й не може бути підставою для
відмови в задоволенні такого позову.

За такого, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим, а тому немає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 21 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий
Судді