АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 621/2600/14-ц
Головуючий 1 інст. -
Провадження № 22ц/790/7736/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся
П.В.,

при секретарі - Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 17 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИЛА:

09 вересня 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_1 про
визнання такою, що втратила право
користування жилим приміщенням. В
обґрунтування позову зазначила, що
вона є співвласником квартири АДРЕСА_1.
Крім неї співвласниками квартири, по 1/3
частині кожному, є її сини - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які є третіми особами у справі.
Відповідач у справі - ОСОБА_1 є
колишньою дружиною її сина ОСОБА_3 та
зареєстрована у вказаному жилому
приміщенні. Однак ОСОБА_1 не мешкає у
зазначеній квартирі з 20 вересня 2012 року
без поважних причин, перешкод у
користуванні нею житлом позивач не
чинить.

Таким чином, враховуючи, що
позивач відповідно до закону, є
співвласником квартири АДРЕСА_1, а
відповідач відсутня без поважних
причин за місцем реєстрації понад
шість місяців, що в повному обсязі
підтверджується доданими до позовної
заяви доказами, оскільки виникла
необхідність усунення її від
користування житловим приміщенням,
добровільно зніматися з
реєстраційного обліку в квартирі вона
не бажає, чим порушує права позивача,
просила задовольнити її позовні вимоги
в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому
засіданні наполягала на задоволенні
позову з підстав викладених в позовній
заяві.

Відповідач ОСОБА_1 у судове
засідання не з'явилась, просила
провести розгляд справи за її
відсутності та за участі її
представника - ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_5 у
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позову в повному обсязі,
зазначивши, що спірна квартира є
приватним житлом, а тому посилання
позивача на норми ст. 71, ч. 1 ст. 163
Житлового кодексу України, які
регулюють правовідносини стосовно
користування житлом в будинках
державного та громадського житлового
фонду безпідставними. Крім того,
вказала, що ОСОБА_1 не проживає у
спірній квартирі з поважних причин,
оскільки її колишній чоловік - ОСОБА_3
перешкоджає її вселенню. Так, 13 лютого
2013 року вона зверталась до ОСОБА_3 з
повідомленням про намір вселитися в
квартиру, але останній відмовився та
чинив їй перешкоди у цьому про що
складено відповідний акт.

Третя особа - ОСОБА_3 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги
ОСОБА_2 та просив їх задовольнити,
вказуючи, що після розлучення з
дружиною разом з ними проживають їх
неповнолітні діти, ОСОБА_1 на підставі
рішення суду сплачує аліменти на його
користь на утримання дітей. Будь яких
перешкод з його боку щодо проживання
відповідача у квартирі не було, вона
сама залишила родину та проживає у
квартирі, що належить її матері.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив.

Рішенням Зміївського районного
суду Харківської області від 17 жовтня
2014 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням, задоволено в повному
обсязі. Визнано ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати по оплаті судового збору у
розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовної заяви
відмовити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Оскільки суд не
звернув уваги нате, що вона не
користувалася квартирою з поважних
причин, бо її колишній чоловік
перешкоджає цьому і що позивач повинен
звертатися до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
житлом, а не визнання втративши право
користування квартирою.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України , під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Статтею 41 Конституції України та
ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
1950 року, Першого протоколу та
Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
права власника володіти, користуватися
та розпоряджатися належним йому
майном, на власний розсуд вчиняти щодо
свого майна будь-які правочини,
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,
317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в рішенні
Європейського суду з прав людини
«Прокопович проти Росії», «Гіллоу
проти Сполученого Королівства»,
поняття житла є автономним, і те, чи
конкретне місце проживання становить
чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, залежить від
фактичних обставин, а саме наявності
достатнього зв'язку з конкретним
місцем.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, одним з основних принципів
судочинства, є законність. Принцип
законності визначається тим, що суд у
своїй діяльності при вирішенні справ
повинен правильно застосовувати норми
матеріального права до взаємовідносин
сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України, власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 Цивільного
кодексу України, власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Відповідно
вселення членів сім'ї у житлове
приміщення, яке належить громадянину
на праві власності є результатом
реалізації права власника і у них
виникає право на користування чужим
майном, тобто сервітутне право.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу
України, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України № 2 від 12.04.1985
року зі змінами, внесеними згідно з
Постановами Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від
25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», на ствердження вибуття суд
може брати до уваги будь-які фактичні
дані, які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в іншій населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відповідно до ч.1, ч. 2 , ч. 4 ст.156
Житлового кодексу України з
урахуванням положень ст.405 Цивільного
кодексу України, члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселення не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.
Припинення сімейних стосунків з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням. Таке право вони
втрачають лише в разі вибуття на інше
постійне місце проживання і припинення
внаслідок цього сімейних стосунків із
власником.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону та
"Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів" затвердженого
Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 грудня 2012 р. за №
2109/22421 реєстрація місця проживання та
зняття з реєстрації здійснюється
органом реєстрації, яким є Державна
міграційна служба.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником
квартири АДРЕСА_1, яка окрім неї
належить на спільної власності ОСОБА_3
та ОСОБА_4 (а.с. 13).

У вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1 та неповнолітні ОСОБА_6, 1998 року
народження та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.
15-18).

З відомостей, які містяться в акті
обстеження, складеним 08.09.2014 року
депутатом Комсомольської селищної
ради Зміївського району Харківської
області за участю свідків, вбачається,
що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не
проживає з 20.09.2012 року (а.с. 20).

Як вбачається з рішення
Зміївського районного суду
Харківської області від 29.04.2013 року, яке
набрало законної сили, ОСОБА_1 сплачує
на користь ОСОБА_3 аліменти на
утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6,
1998 року народження та ОСОБА_7, 2003 року
народження у розмірі 1/3 частини
заробітку (доходу). Тобто вказаним
рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому
шлюбі до 21.02.2013 року, мають двох
неповнолітніх дітей ОСОБА_6, 1998 р.н. та
ОСОБА_7, 2003 р.н., які проживають разом з
ОСОБА_3

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 заперечуючи проти позову та
вказуючи на поважність її відсутності
за місцем реєстрації, перешкоди з боку
позивача у користуванні житловим
приміщенням, надала суду: копію
телеграми від 13.02.2013 року на адресу
ОСОБА_3, в якій просила не чинити
перешкод у вселенні до квартири
АДРЕСА_1 в якій вона зареєстрована та
повідомляла про намір вселитися об 11
годині 18.02.2013 року для можливості
спілкування із дітьми (а.с. 33). Акт від
18.02.2013 року, складений депутатом
Комсомольської селищної ради ОСОБА_8 в
присутності свідків, відповідно до
якого ОСОБА_1 намагалась вселитись до
квартири АДРЕСА_1 в якій вона
зареєстрована, однак не мала такої
змоги оскільки їй ніхто не відчинив
двері (а.с. 34).

Посилання ОСОБА_1 про намір
спілкування з дітьми, не вказує на
наявність мети постійного проживання у
спірній квартирі. Дії ОСОБА_1 свідчать
про те, що вона визначила інше місце
проживання самостійно.

Суд вважав, що посилання
відповідача ОСОБА_1 на наявність
перешкод у користуванні жилим
приміщенням не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
справи. Відповідачем не надано
об'єктивних доказів щодо порушення її
права у користуванні жилим
приміщенням, та даних які б свідчили
про реалізацію наміру на вселення у
квартиру, зокрема шляхом звернення до
суду з метою захисту своїх прав та
інтересів.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Зміївського районного
суду Харківської області від 17 жовтня
2014 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -
Судді колегії :