Справа № 457/246/13
Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/2134/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: пр.-ки
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_4 на рішення
Трускавецького міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про відшкодування витрат на
утримання майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Трускавецького міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
відшкодування витрат на утримання
майна відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4. В
апеляційній скарзі покликається на
його необґрунтованість та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
співвласниками нежитлового приміщення
загальною площею 1476, 0 кв.м. в АДРЕСА_1 в
рівних частках. За період з 2006-2012 року
позивачем понесено витрати на
утримання та збереження спільного
майна в сумі 910 498, 63, а відповідач ОСОБА_5
від надання коштів на утримання
спільного майна відмовляється. Вказує,
що в частині позовних вимог про
відшкодування витрат за період з 2006
року по 2009 рік включно суд відмовив з
підстав пропуску строку позовної
давності, а в частині витрат з 2010 по 2012
рік включно відмовлено за
безпідставністю. Однак, відмова у
задоволенні позовних вимог за спливом
строку позовної давності допускається
виключно за умови обґрунтованості та
доведеності позовних вимог. Крім того,
постановляючи оскаржуване рішення про
відмову у відшкодуванні витрат за
період з 2010 по 2012 рік суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що спірне приміщення використовується
позивачем для здійснення
підприємницької діяльності. Однак,
такий висновок не відповідає фактичним
обставинам справи та не
підтверджується її матеріалами.
Просить рішення Трускавецького
міського суду Львівської області від 25
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, перевіривши доводи
апеляційної скарги та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів знаходить
підстави для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про
відшкодування витрат, понесених ним на
утримання нерухомого майна -
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1
площею 2 522,2кв.м., що належить сторонами
на праві спільної часткової власності
з рівними ідеальними частками по 1/2, в
розмірі 455 249,31грн. Позов ґрунтується на
ст.322, 360 ЦК України та зібраних по
справі доказах на підтвердження витрат
ОСОБА_4 на утримання спільного
нерухомого майна.

Відмовляючи у позові повністю,
суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості вимог позивача та
відсутності розмежувань між об'єктивно
необхідними витратами для підтримання
майна у належному стані і тими, які
пов»язані з його підприємницькою
діяльністю, одночасно судом було
застосовано позовну давність.

Однак з таким рішенням суду
першої інстанції колегія суддів
погодитись не може.

Спір виник з приводу невиконання
солідарного обов»язку відповідача по
утриманню, збереженню нерухомого
майна, що перебуває у спільній
частковій власності сторін у рівних
частках по 1/2. Такий обов»язок виникає
на підставі закону з часу набуття права
власності на нежитлове складське
приміщення плодосховища за договором
купівлі-продажу від 06.09.2005року та
надання послуг по газопостачанню,
водопостачанню, електропостачанню, з
вивозу сміття, охорони та телефонного
зв»язку для забезпечення здійснення
послуг з охорони приміщення.

Відповідно до рішення
виконавчого комітету Трускавецької
міської ради від 29.09.2005року №179, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 дозволено реконструкцію
придбаного нежитлового приміщення під
торгівельний центр будівельних
товарів.

Після проведеної реконструкції та
здачі в експлуатацію нежиле приміщення
по АДРЕСА_1 виконавчим комітетом
Трускавецької міської ради видано
свідоцтво про право власності
16.05.2007року та зареєстровано на праві
приватної спільної часткової
власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по ?
частки (а.с.9т.1). У сторін як
співвласників нерухомого майна виник
солідарний обов»язок по його утриманню
та збереженню (ч.4ст.319, 322 ЦК).

Вимогою про повернення коштів від
11.02.2013року (а.с.12т.1) позивач просив
компенсувати понесені ним витрати на
утримання спільного нерухомого майна
за спірний період, у частці, що припадає
на відповідача, а саме половину
оплачених послуг комунальних
підприємств та охорони.

Важливий принцип для інституту права
власності закріплений у положенні ст. 13
Конституції України про те, що
"власність зобов'язує". Це означає, що
власник може не лише користується
майном, вилучати з нього корисні
властивості, що є його правом, а
зобов»язаний турбуватися про нього,
нести витрати на його утримання. Цей
конституційний принцип знайшов свій
подальший розвиток у ст. 322 ЦК, в якій
записано, що власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Отже, кожний співвласник
відповідно до розміру своєї частки має
брати участь у різноманітних витратах
на управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів, а також нести відповідальність
перед третіми особами за
зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним
майном.

Відповідно до 544 ЦК України боржник,
який виконав солідарний обов»язок, має
право на зворотну вимогу до кожного з
решти солідарних боржників у рівній
частці, за вирахуванням частки, яка
припадає на нього. Відтак позивач має
право на вимогу до відповідача про
стягнення сплачених коштів, що
відповідає його частці, тобто на
половину.

Відповідач не ставить під сумнів
правильність нарахування ціни позову.
У матеріалах справи наявні платіжні
доручення та інші фінансові документи,
якими засвідчено виконання
солідарного обов»язку по утриманню та
збереженню майна позивачем. Сума
стягнення 455 249,31грн. відповідає
матеріалам справи, частці відповідача
та наявному розрахунку позивача,
оскільки ним було сплачено необхідних
для утримання та збереження спільного
нежитлового приміщення всього 910
498,63грн.

Участь кожного співвласника у
"витратах на управління, утримання та
збереження спільного майна" означає
необхідність несення витрат, які є
об'єктивно необхідними для підтримання
спільного майна у належному стані.
Витрати на газопостачання,
водопостачання та водовідведення,
електропостачання, на вивіз побутових
відходів та охорону приміщення з
послугою телефонії колегія суддів
вважає необхідними витратами.

Кожен співвласник зобов'язаний брати
участь у витратах щодо утримання майна,
що є у спільній частковій власності,
незалежно від того, хто із
співвласників укладає правочин або
здійснює фактичні дії, спрямовані на
утримання спільного майна. Співвласник
або співвласники, які зробили
необхідні витрати на утримання майна,
мають право вимагати від іншого
співвласника або співвласників їх
відшкодування. Правило ст. 360 ЦК
застосовується незалежно від того, хто
із співвласників виступив стороною за
договірним зобов'язанням щодо
спільного майна.

Названа стаття, на відміну від норми
ст.359 ЦК, не передбачає права
співвласників домовленістю між собою
змінити загальне правило щодо
віднесення витрат пропорційно до
часток співвласників. Відтак висновки
суду першої інстанції щодо відсутності
підстав для задоволення позову через
відсутність укладення договору про
порядок несення витрат та їх
відшкодування не ґрунтуються на
законі.

Також у мотивах рішення про відмову у
позові суд першої інстанції зазначає
про використання позивачем спільного
нежитлового приміщення для здійснення
підприємницької діяльності. Однак,
такі мотиви зазначені без дотримання
норм процесуального права, без оцінки
доказів, належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо,
їх достатності і взаємозв'язку в
сукупності, відповідно до 212 ЦПК.
Відсутнє покликання суду на будь-які
докази, які б достовірно стверджували
про використання лише позивачем
нежитлового приміщення для
підприємницької діяльності. Крім того,
позивач зареєстрований як фізична
особа-підприємець, сплачує єдиний
податок, тобто витрати на утримання
нерухомого майна є його особистими
витратами, а не витратами, які
підлягають відшкодуванню в результаті
розрахунку прибутку та валових витрат
при здійсненні підприємницької
діяльності.

Крім того, зібраними по справі доказами
доводиться використання спільного
нежилого приміщення обома сторонами,
при цьому факт використання та мета
використання правового значення у
спірних правовідносинах немає.

Власникові належить, відповідно до
ст.317 ЦК, права володіння, користування,
розпорядження своїм майном, якими він
користується чи не користується на
власний розсуд, однак, незалежно від
використання прав, зобов»язаний нести
тягар утримання, що є не правом, а
обов»язком.

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
підприємництво" розкривається поняття
"підприємництва" як безпосередньої,
самостійної, систематичної, на власний
ризик діяльності по виробництву
продукції, виконанню робіт, наданню
послуг з метою отримання прибутку, яка
здійснюється фізичними та юридичними
особами, зареєстрованими як суб'єкти
підприємницької діяльності у порядку,
встановленому законодавством.
Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону
свобода підприємницької діяльності,
згідно з якою підприємці мають право
без обмежень приймати рішення і
здійснювати самостійно будь-яку
діяльність, що не суперечить чинному
законодавству, розкривається через
принципи підприємницької діяльності,
зазначені в ст. 5 Закону. Зокрема,
принципами підприємництва є вільний
вибір діяльності, залучення на
добровільних засадах до здійснення
підприємницької діяльності майна та
коштів юридичних осіб і громадян,
вільне розпорядження прибутком, що
залишається після внесення платежів,
установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних
засад цивільного законодавства
проголосила свободу договору, свободу
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом. Свобода договору
полягає, зокрема, у вільному вияві волі
сторін, у тому числі у підприємницькій,
господарській діяльності, на вступ у
договірні відносини, у можливості
вільно обирати собі партнерів у
договірних відносинах, у визначенні
умов договору тощо. Результатом
наділення юридичних осіб - приватних
підприємств і фізичних
осіб-підприємців свободою
господарської діяльності та
підприємництва є застосування ними
цивільно-правових договорів як
правової форми їх діяльності.
Самостійність підприємницької
діяльності означає, що фізична особа
здійснює діяльність від власного
імені, а не від імені організації, в
якій працює чи є її керівником або
засновником. Відповідно до частини 3 ст.
128 Господарського кодексу України
громадянин може здійснювати
підприємницьку діяльність
безпосередньо як підприємець або через
приватне підприємство, що ним
створюється. Натомість частина 1 статті
128 ГК України визнає громадянина
суб'єктом господарювання у разі
здійснення ним підприємницької
діяльності лише за умови його
державної реєстрації як підприємця. У
разі ж створення громадянином
приватного підприємства, він набуває
статусу засновника цього підприємства
з відповідними правовими наслідками. З
урахуванням вищевикладеного, треба
чітко розрізняти діяльність фізичної
особи як суб'єкта підприємництва і
діяльність фізичної особи як
засновника (учасника чи найманого
директора) господарського товариства,
члена виробничого кооперативу тощо.

Згідно роз»яснень Міністерства
Юстиції України від 14.01.2011року статус
фізичної особи-підприємця - це
юридичний статус, який засвідчує
право особи на заняття підприємницькою
діяльністю, а саме: самостійною,
ініціативною, систематичною, на
власний ризик господарською
діяльністю, що здійснюється
суб'єктами господарювання
(підприємцями) з метою досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку. При цьому,
юридичний статус "фізична особа -
підприємець" сам по собі не впливає і
ніяким чином не обмежує будь-які
правомочності особи, які випливають
з її цивільної право-, та дієздатності.
"Під час здійснення господарської
діяльності фізичні особи - підприємці
реалізують свою господарську
компетенцію, тобто сукупність
господарських прав та обов'язків. При
цьому решта прав та обов'язків
фізичної особи, що становлять її
правоздатність як людини, набуваються
та виконуються нею поза межами
здійснення господарської діяльності,
в порядку реалізації нею її цивільної
дієздатності, передбаченої Цивільним
кодексом України, та регулюються ним.
Останнє випливає зі змісту частини
третьої статті 45 Господарського
кодексу України , відповідно до якої
щодо громадян положення цього
кодексу поширюються на ту частину їх
діяльності, яка за своїм характером є
підприємницькою.

Враховуючи наведене, слід відмітити,
що чинне законодавство не виділяє
такого суб'єкт права власності як
фізична особа -підприємець та не
містить норм щодо права власності
фізичної особи - підприємця.
Законодавство лише встановлює, що
фізична особа-підприємець відповідає
за зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім
своїм майном, крім майна, на яке згідно
із законом не може бути звернено
стягнення. Отже, суб'єктом права
власності визнається саме фізична
особа, яка може бути власником
будь-якого майна, крім майна, що не може
перебувати у власності фізичної особи.
При цьому, правовий статус фізичної
особи-підприємця не впливає на
правовий режим майна, що перебуває у
його власності. Отже, беручи до уваги
наведені матеріали можна зазначити, що
фізична особа-підприємець в
цивільно-господарських відносинах є
різностороннім учасником. Принципи
здійснення ним підприємницької
діяльності роблять його подібним до
юридичних осіб, тоді як в приватних
відносинах, незважаючи на будь-які
зміни в його статусі, він залишається
бути громадянином-фізичною особою. А
тому, слід чітко розмежовувати ці
різні сфери відносин. Вбачається, що на
підставі правила, встановленого у
статті 51 Цивільного кодексу України,
до фізичних осіб-підприємців слід
застосовувати норми спеціального
(господарського) законодавства, якщо
предметом регулювання безпосередньо
є їх підприємницька діяльність.
Натомість, слід брати до уваги норми
цивільного законодавства, якщо предмет
регулювання виходить за межі
підприємницької діяльності, зачіпаючи
приватні інтереси суб'єкта, та в повній
мірі врегульовується нормами
Цивільного кодексу України.

Таким чином, фізична особа підприємець
не є окремим учасником
цивільно-правових відносин. Це лише
статус фізичної особи громадянина,
який він набуває після державної
реєстрації суб'єктом підприємницької
діяльності. При цьому, поняття фізична
особа - підприємець є більш вузьким, ніж
поняття фізична особа, та
використовується лише у господарських
відносинах суб'єктів господарювання.
Цивільний кодекс не встановлює такого
суб'єкта права власності, як фізична
особа-підприємець.

Оскільки ведення бухгалтерського
обліку складу витрат виробництва
(обігу) та основних фондів для фізичних
осіб-підприємців на загальній чи
спрощеній системі оподаткування
законодавством не передбачено, доводи
заперечення апеляційної скарги щодо
безпідставності позовних вимог
необґрунтовані.

Крім того, позивач як власник
відповідно до ст.319 ЦК України, має
право використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, що не виключає такого ж
права відповідача і не змінює
обов»язку обох по його збереженню та
утриманню.

А отже і витрати на утримання і
збереження цього майна - сплачені кошти
позивачем як фізичною
особою-підприємцем є його особистими
витратами, тобто витратами фізичної
особи- ОСОБА_4

Видами об»єктів цивільних прав, згідно
ст.177 ЦК України, є речі, у тому числі
гроші, інше майно, майнові права.
Цивільним законодавством не
передбачено такого суб»єкта цивільних
прав - фізична особа-підприємець, лише
фізична або юридична особа. Таким
чином, колегія суддів вважає, що
витрати на утримання нерухомого майна,
здійснені позивачем безготівковим
розрахунком як фізичною
особою-підприємцем є особистими
витратами фізичної особи ОСОБА_4, який і
виступає власником грошових коштів,
якими він розпорядився у визначений
спосіб для оплати за надані послуги
спеціалізованих комунальних
підприємств вцілому за виставленими
рахунками без поділу, тому має право на
відшкодування частини витрат, що
припадає на частку відповідача у
власності спільного нерухомого майна,
тобто ?.

Таким чином, вимога позивача про
стягнення з відповідача частини витрат
на утримання спільного нерухомого
майна, що відповідає його частці,
ґрунтується на законі та підлягає
задоволенню.

Судом першої інстанції при відмові у
позові по суті позовних вимог, було
застосовано також і позовну давність,
що суперечить принципам цивільного
судочинства та роз»ясненню Постанови
Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009
№ 14 «Про судове рішення у цивільній
справі».

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність, суд
повинен з'ясувати та зазначити в
судовому рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення. Позовна давність не є
інститутом процесуального права та не
може бути відновлена (поновлена) в разі
її спливу, але за приписом частини
п'ятої статті 267 ЦК України позивач
вправі отримати судовий захист у разі
визнання поважними причин пропуску
строку позовної давності.

Таким чином, відмовляючи у позові по
суті суд не вправі був застосовувати
позовну давність.

Перебіг позовної давності, відповідно
до ч.1ст.261 ЦК Ураїни, починається від
дня, коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

У порядку добровільного врегулювання
спору позивач звернувся до відповідача
з письмовою вимогою про повернення
витрат на утримання майна 11.02.2013року,
надавши строк 7 днів. З невиконанням
обов»язку відшкодувати понесені
витрати добровільно протягом
встановленого строку позивач пов»язує
виникнення порушеного права і початок
перебігу позовної давності.

Така позиція узгоджується з правовими
нормами ст.12-14 ЦК України. Статтею 19 ЦК
України передбачено право особи на
самозахист свого цивільного права, яке
вона вправі здійснювати на свій розсуд
(ст..20 ЦК). Відтак, звернувшись до
відповідача з письмовою вимогою про
повернення йому сплачених коштів,
позивач діяв правомірно. А
усвідомлення, що право його порушено і
потребує судового захисту, позивач
дізнався лише після відмови у
добровільному поверненні коштів, що
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства а також
матеріалам справи. Крім того, до
виникнення спору з приводу поділу
нерухомого майна, який розглядається
районним судом, відповідач не
заперечував власного обов»язку по
несенні витрат на утримання спільного
нерухомого майна, що свідчило про
відсутність спору з цього приводу та
необхідності судового захисту.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дій, що
свідчать про визнання нею свого боргу
або іншого обов»язку; у разі
пред»явлення особою позову до одного
із кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується. Однак наявність цих
обставин судом першої інстанції також
перевірено не було.

Таким чином, повно та всебічно
з»ясувавши обставини справи та
перевіривши доводи скарги, в межах
заявлених позовних вимог, колегія
суддів знаходить підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції з підстав неповного
з»ясування обставин справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалює нове рішення про
задоволення позову повністю,
задовольняючи апеляційну скаргу.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року скасувати. Ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
витрати на утримання та збереження
спільного майна в розмірі 455 249 грн. 31
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржене протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра