АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4328/14
Головуючий 1 інст. - Проценко
Справа № 642/2302/14-ц
Доповідач - Кісь П.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 29 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
приватного вищого навчального закладу
Харківського інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту про
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2014 року до суду звернувся ОСОБА_4
діючи на підставі довіреності в
інтересах ОСОБА_3 з позовною заявою
приватного вищого навчального закладу
Харківського інституту економіки
ринкових відносин та менеджменту (далі
по тексту - ПВНЗ ХІЕРВМ) про
відшкодування моральної шкоди у які
просив стягнути з відповідача по 1634
грн. на місяць за час з 01 лютого 2006 року
по день ухвалення судом рішення у
справі за цим позовом в якості
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок ненадання
роботодавцем у встановленому порядку
інформації про заробітну плату ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог
представник позивача зазначив, що з
01.12.2005 року по 31.01.2006 року ОСОБА_3
працював за контрактом на посаді
доцента на кафедрі у ПВНЗ ХІЕРВМ. Після
звільнення роботодавець не виплатив
всі належні кошти та не виконав норми
чинного КЗпПУ. У зв'язку з цим ОСОБА_3
неодноразово звертався до суду з
позовами про стягнення заробітної
плати, а відповідач в ході розгляду цих
справ надавав суду суперечливі данні
про розмір заробітної плати і тому в
задоволенні позовів було відмовлено.

Позивач вказував, що роботодавець до
цього часу з колишнім своїм
працівником ОСОБА_5 не розрахувався, а
відтак має виплатити у якості
компенсації завданої моральної шкоди
по 1634 грн. щомісячно, починаючи з
01.02.2006р.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 29.04.2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати
вказане рішення, та постановити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Вважає рішення суду необґрунтованим та
таким, що постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції у рішенні зазначив, що
позивачем не доведено спричинення йому
моральної шкоди з боку відповідача не
відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3
витрачав свій час на безрезультатні
звернення до суду з позовами, які
залишаються без задоволення через
надання відповідачем до суду
недостовірної інформації про
заробітну плату позивача.

Сторони в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явились, хоча належним
чином були повідомлені про розгляд
справи, про що свідчать відповідні
поштові повідомлення, про причину
неявки не повідомили. За таких обставин
справа розглядається без сторін,
згідно ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право звернутися до суду з захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
але здійснювати це право повинна в
порядку, який встановлений цим
Кодексом.

При цьому особа на власний розсуд
обирає передбачений ст.16 ЦК України
спосіб захисту своїх прав, а суд, згідно
ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5
у якості підстав таких вимог зазначав
неправомірність дій відповідача, яка
виразилася у тому, що відповідач та
його представники тривалий час
ухилялися від надання письмових
доказів щодо порушення його трудових
прав, зокрема щодо оплати праці, і які
до цього часу так і не надали усіх
необхідних документів щодо оплати
праці, що перешкоджає йому захисти в
судовому порядку порушені
відповідачем його права.

Розглядаючи справу суд першої
інстанції забезпечив сторонам рівні
можливості щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідач позовні вимоги не визнав у
просив суд відмовити у їх задоволенні,
вважаючи їх абсурдними і вказуючи на
те, що усі обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги щодо
порушення трудових прав, в тому числі і
щодо оплати праці, щодо розрахунку з
ОСОБА_3, щодо надання інформації ОСОБА_3
про його заробіток та щодо моральної
шкоди неодноразово з'ясовувалися при
розгляді судами справ, ініційованих
представником позивача, і суди визнали
ці вимоги безпідставними.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач та
його представник не довели існування
тих обставин, на які вони посилалися,
обґрунтовуючи позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким
рішенням, оскільки воно відповідає
вимогам закону і ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
сторони не оспорюють, матеріалами
справи підтверджується, що ОСОБА_3
відпрацював у ПВНЗ ХІЕРВМ два місяці,
за наказом ректора від 30.01.2006 року
звільнений за власним бажанням.

ОСОБА_3 неодноразово звертався до
різних судів з позовами про стягнення
заробітної плати, акцентуючи кожного
разу увагу на певних складових
структури заробітної плати, про
усунення порушень трудового
законодавства, про встановлення факту
неправомірного надання інформації та
відшкодування моральної шкоди.

Сторонами надано копії семи рішень, а
саме: шість рішень Ленінського і одно
рішення Московського районних судів м.
Харкова, які, згідно судових рішень
апеляційної інстанції, набрали
законної сили.

Усі ці рішення спростовують посилання
представника позивача про
неправомірність діянь у спірних с
позивачем трудових правовідносинах
ПВНЗ ХІВНЕМ наслідком чого позивачу
завдана моральну шкоду.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. До даної справи це
виключення не стосується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Необхідно з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З огляду на вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України,
позивач та його представник повинні
були довести шляхом надання належних
та відповідних доказів обставини, які,
з огляджу на диспозицію ст. 1167 ЦПК
України, слугують підставою для
задоволення позовних вимог.

Оскільки ці обставини позивачем та
його представником не доведені, суд
першої інстанції правомірно ухвалив
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Судова колегія відхиляє доводи
апелянта про те, що не мають значення
для правильного вирішення даної справи
попередні рішення судів про відмову у
задоволенні вказаних ним позовних
вимог, так як згідно ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Обставини, на які посилався
представник позивача при зверненні
17.03.2014 року з позовом про відшкодування
моральної шкоди, були предметом спору у
попередніх справах, з'ясовувалися
судом першої інстанції, їм надавалася
відповідна правова оцінка, з якою
погодилися і суди апеляційної
інстанції.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, в касаційному
порядку може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: