Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_2 виданий 18.01.2001 року)

ОСОБА_2 (довіреність № 2382
від 31.10.2013 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (довіреність № 3957
від 10.11.2011 року)

- від ОСОБА_5 - ОСОБА_4 (довіреність № 3956
від 10.11.2011 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/10434/13-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- ОСОБА_3

- ОСОБА_5

про припинення права користування,
стягнення грошової компенсації та
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком шляхом виселення

В С Т А Н О В И В :

24.12.2013 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по
тексту - відповідач-1) та ОСОБА_5 (далі по
тексту - відповідач-2) про припинення
права користування, стягнення грошової
компенсації та усунення перешкод в
користуванні житловим будинком шляхом
виселення.

Так, позивач просив суд:

- припинити право власності ОСОБА_3 на
1/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1
та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію у розмірі 17 267 грн.;

- припинити право власності ОСОБА_5 на
1/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1
та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5
грошову компенсацію у розмірі 17 267 грн.;

- визнати право власності на 1/16 частини
будинку АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_3 за
ОСОБА_1;

- визнати право власності на 1/16 частини
будинку АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_5 за
ОСОБА_1;

- усунути перешкоди ОСОБА_1 в
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_5
з реєстрації місяця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, та їх виселення, як
осіб, що втратили права користування
житловим будинком.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за
договором дарування від 24.11.1994 року
ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 5/8 частини
спірного будинку. За договором
дарування від 28.08.2009 року ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 подарували ОСОБА_1 2/8 частини
спірного будинку. Таким чином, ОСОБА_1
стала власницею 7/8 спірного будинку.
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належить 1/8 частина
спірного будинку (кожній по 1/16 частини).
Однак, за твердженням позивача, вона
фактично не користується своєю часткою
домоволодіння, оскільки відповідачі
займають увесь будинок, не надають
можливості користуватися, володіти та
розпоряджатися ОСОБА_1 своїми частками,
що є порушенням її права власності та
законних інтересів. Згідно із
проведеною у березні 2013 року судовою
будівельно-технічною експертизою,
розділ в натурі житлового будинку не
надається технічно можливим, а
вартість 1/8 будинку складає 17 267 грн. (1/16
частина - 8 633,50 грн.).

17.04.2014 року ОСОБА_1 було подано до суду
уточнену позовну заяву, відповідно до
якої вона просила:

- припинити право власності ОСОБА_3 на
1/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1
та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію у розмірі 6 635 грн.;

- припинити право власності ОСОБА_5 на
1/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1
та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5
грошову компенсацію у розмірі 6 635 грн.;

- визнати право власності на 1/16 частини
будинку АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_3 за
ОСОБА_1;

- визнати право власності на 1/16 частини
будинку АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_5 за
ОСОБА_1;

- усунути перешкоди ОСОБА_1 в
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_5
з реєстрації місяця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, та їх виселення, як
осіб, що втратили права користування
житловим будинком.

Така уточнена позовна заява ОСОБА_1
мотивована тим, що нею було замовлено
проведення оцінки ринкової вартості
спірного майна, яка відповідно до
висновку ТОВ «ОК ГУДВІЛЛ» становить 13
270 грн. за 1/8 частку, тобто 13 270 : 2 = 6 635
грн. кожному із власників 1/8 частки.

Позивач - ОСОБА_1, та її представники в
судових засіданнях заявлені (уточнені)
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідачів в судових
засіданнях заперечував проти позовних
вимог ОСОБА_1 та просив у їх задоволенні
відмовити в повному обсязі,
посилаючись на те, що, в порушення вимог
ст.365 ЦК України, по-перше, позивачем не
представлено до суду доказів
неможливості спільного володіння і
користування спірним будинком, а,
по-друге, таке припинення прав ОСОБА_3
та ОСОБА_5 на їх частки у спільному
майні завдасть їх інтересам істотної
шкоди, оскільки іншого майна, зокрема,
житла у них не має, а за гроші, що їм
пропонується виплатити позивачем,
нічого купити не можна.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судових
засіданнях пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
24.11.1994 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було
укладено договір (реєстровий номер
2-4351), відповідно до умов якого ОСОБА_6
подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 5/8
частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

29.11.1994 року КП «Б-Дністровське БТІ»
внесено зміни у складений 12.05.1994 року
технічний паспорт (інвентаризаційний
номер 4408, реєстровий номер 4363), згідно
яких власником 5/8 частин житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, є ОСОБА_1 Власником 1 частини
вказаного будинку є ОСОБА_9

28.08.2009 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8 (Дарителі)
та ОСОБА_1 (Обдаровувана) було укладено
договір дарування частини житлового
будинку (реєстровий номер 2496),
відповідно до умов якого ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_1 прийняла в
дар 2/8 частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

29.09.2009 року КП «Білгород-Дністровське
БТІ» складено та видано ОСОБА_1
технічний паспорт (інвентаризаційна
справа № 4408, реєстровий № 33-4363) на 2/8
частин садибного (індивідуального)
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
29.09.2009 року (номер витягу 23988946), 29.09.2009
року за ОСОБА_1 зареєстровано право
власності на 2/8 частин будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_1 стала власницею 7/8
частини житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину серії ВСІ № 203849 від 13.07.2005 року
(реєстровий № 3274), власницею 1/16 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину серії ВСІ № 203850 від 13.07.2005 року
(реєстровий № 3271), власницею 1/16 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3

Той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є
власниками по 1/16 частки житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, також підтверджується листом
КП «Б-Дністровське БТІ» № 1021 від 15.07.2014
року.

За твердженням ОСОБА_1, вона фактично не
користується своєю часткою
домоволодіння, оскільки ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 займають увесь будинок, не
надають можливості користуватися,
володіти та розпоряджатися ОСОБА_1
своїми частками, а розділ в натурі
житлового будинку не надається
технічно можливим.

Зазначені обставини і стали підставою
для звернення ОСОБА_1 до суду з
відповідним позовом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про
припинення права користування,
стягнення грошової компенсації та
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком шляхом виселення.

Між тим, з такими доводами та вимогами
ОСОБА_1 суд погодитися не може, виходячи
з наступного.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої власності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право власності є
непорушним.

Кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державною та органами
самоврядування безоплатно або за
доступну для них плату відповідно до
закону. Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду (ст.47
Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно із ст.355 Цивільного кодексу
України, майно, що є у власності двох
або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності. Право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом. Спільна власності
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
справі власності є спільною частковою
власністю. Право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у справі
спільної часткової власності (ч.1 ст.356,
ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України).

Відповідно до ст.361 Цивільного кодексу
України, співвласник має право
самостійно розпорядитися своєю
часткою у справі спільної часткової
власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
співвласниками житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, є
ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Так, ОСОБА_1 належить 7/8 частин будинку,
ОСОБА_5 - 1/16, ОСОБА_3 - 1/16.

Згідно із висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
2-3843/11 від 20.03.2012 року, ринкова вартість
1/8 частини житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, складає 17 267 грн. (1/16 -
8633,5 грн.). Відповідно до звіту про
оцінку з визначення ринкової вартості
від 07.05.2014 року, ринкова вартість 1/8
частини житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, складає 13 270 грн. (1/16 - 6 635 грн.).

За клопотанням та заявою ОСОБА_1, а
також на виконання ухвал суду від 23.04.2014
року та від 01.07.2014 року ОСОБА_1 внесено
суму в розмірі 13 350 грн. на депозитний
рахунок ТУ ДСА України в Одеській
області задля забезпечення
примусового припинення частки у
спільній власності, що підтверджується
квитанцією № 0910029 від 02.07.2014 року.

Відповідно до ст.365 Цивільного кодексу
України, право особи на частку у
спільному майні може бути припинене за
рішенням суду на підставі позову інших
співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування
майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Аналіз цієї норми, про що зазначено в
Постанові Верховного Суду України від
16.01.2012 року, свідчить про те, що
припинення права особи на частку в
спільному майні допускається за
наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК
України випадку, але лише в тому разі,
коли таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сім'ї. Висновок про
істотність шкоди, яка може бути завдана
співвласнику, вирішується в кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи та особливостей
об'єкта, який є спільним майном.

У постанові від 02.07.2014 року по справі №
6-68цс14 Верховний Суд України зазначив,
що згідно п.4 ст.365 ЦК України, право
власності співвласника на долю в
спільному майні може бути припинено,
але при умові, якщо така шкода не буде
істотною. Саме ця обставина є
вирішальною при розгляді позову про
припинення права на долю в спільному
майні по вимозі інших співвласників.

Крім того, Верховний Суд України у
постанові від 19.02.2014 року зазначив, що у
силу положень статей 21, 24, 41 Конституції
України, статей 319, 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, в тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності. Виходячи із цих положень,
правовий режим спільної часткової
власності визначається главою 26 ЦК
України з урахуванням інтересів усіх
її учасників. Володіння, користування
та розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

При вирішенні справи даної категорії,
крім вказаної спеціальної норми суду
слід враховувати і загальні засади
цивільного законодавства (стаття 3 ЦК
України) щодо справедливості,
добросовісності та розумності з
врахуванням прав та інтересів усіх
співвласників. При цьому, суду слід
врахувати, що правовий режим спільної
часткової власності має враховувати
інтереси всіх її учасників і забороняє
обмеження прав одних учасників за
рахунок інших.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджено сторонами в судових
засіданнях, в житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1, проживають ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 У спірному будинку ОСОБА_1 не
проживає.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
2-3843/11 від 20.03.2012 року, виділити
співвласникам (ОСОБА_5 та ОСОБА_3І.) 1/8
частку (по 1/16 кожній) належної площі
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
не надається технічно можливим, так як
їх частка менше ніж мінімальний виділ в
натурі.

Між тим, матеріали справи не містять, а
ОСОБА_1 всупереч до вимог ст.60 ЦПК
України, не представлено доказів
неможливості спільного проживання
сторін у спірному будинку та доказів
створення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перешкод у
спільному користуванні будинком.

Крім того, спірний будинок є постійним
місцем проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
іншого житла та взагалі будь-якого
іншого майна вони не мають, що
підтверджується листом КП
«Б-Дністровське БТІ» № 1021 від 15.07.2014
року.

До того ж, згідно із висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
2-3843/11 від 20.03.2012 року, ринкова вартість
1/8 частини житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, складає 17 267 грн. (1/16 -
8633,5 грн.). Відповідно до звіту про
оцінку з визначення ринкової вартості
від 07.05.2014 року, ринкова вартість 1/8
частини житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, складає 13 270 грн. (1/16 - 6 635 грн.).

Таким чином, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_3
окремо, ні відповідачі разом не зможуть
придбати іншого власного житла ні за 6
635 грн., ні за 8633,5 грн., ні за 13 270 грн., ні
навіть за 17 267 грн.

Наведені обставини свідчать про те, що
позбавлення ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які
проживають у спірному будинку, права
власності їх на 1/8 (по 1/16) частину
будинку порушить їх право на житло та
завдасть істотної шкоди їх інтересам.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та положеннями
Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном
на власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

З погляду Європейського Суду повага
власності основний метод права,
міжнародного й внутрішнього
дотримання. У Конвенції говориться, що
держава зобов'язана дотримувати,
виконувати, зміцнювати, захищати й
забезпечувати права власності
фізичних і юридичних осіб. Порушення
Конвенції й Протоколів будуть тоді,
коли піде недотримання, невиконання й
не забезпечення державою зазначених
норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод», Високі Договірні сторони
гарантують кожному, хто перебуває під
їхньою юрисдикцією права і свободи,
визначенні в розділі І «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод», кожен, чиї права та свободи,
визнані в цій Конвенції, було порушено,
має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист
власності» говорить «Кожна фізична або
юридична особа має право на повагу
своєї власності. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в
інтересах суспільства й на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права». Тим
самим у Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод чітко
встановлено: право власності кожної
фізичної і юридичної особи, неурядової
організації й групи приватних осіб,
повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна
виходити від держави й втілюватися у
вигляді прийняття законодавчих,
виконавчих дій, що захищають право
власності від незаконних зазіхань із
боку кого б то не було.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про
припинення права користування,
стягнення грошової компенсації та
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком шляхом виселення не
відповідають та суперечать ст.ст. 41, 47
Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 328,
355-358, 361, 365 Цивільного кодексу України,
положенням Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
судовій практиці, а головне порушують
права, свободи та охоронювані законом
інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про відмову в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про припинення права
користування, стягнення грошової
компенсації та усунення перешкод в
користуванні житловим будинком шляхом
виселення.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції
України, ст.ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 328, 355-358, 361,
365 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3,
10, 11, 57-60, 88, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про припинення права
користування, стягнення грошової
компенсації та усунення перешкод в
користуванні житловим будинком шляхом
виселення - відмовити.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (67700,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) сплачені, згідно квитанції №
09100029 від 02.07.2014 року, 13 350 (тринадцять
тисяч триста п'ятдесят) гривень.

Зобов'язати фінансовий орган - ГУ ДКСУ в
Одеській області (отримувач: 0123,
Територіальне управління державної
судової адміністрації України в
Одеській області; код отримувача: 26302945;
код банку отримувача: 828011) повернути
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (67700, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
сплачені, згідно квитанції № 09100029 від
02.07.2014 року, 13 350 (тринадцять тисяч
триста п'ятдесят) гривень.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко