АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9591/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про визнання
недійсними договору позики та договору
іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_10,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
договорів позики та іпотеки, укладених
між ОСОБА_2 та ОСОБА_10.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 08.11.2013 справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_5 про
визнання недійсними договору позики та
договору іпотеки, передано за
підсудністю до Дарницького районного
суду м. Києва в частині вимог про
визнання недійсним договору іпотеки.

У грудні 2013 року Жовтневим районним
судом м. Дніпропетровська позовну
заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_5 про
визнання недійсними договору позики
залишено без розгляду.

Під час розгляду справи Дарницьким
районним судом м. Києва позивач
збільшив позовні вимоги та просив:

- визнати недійсним договір позики від
10.12.2008, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10,
на підтвердження укладення якого були
представлені (складені) розписки від
10.12.2008 на суму 600000 доларів США зі
строком повернення коштів до 01.06.2010 та
розписка від 10.12.2008 на суму 600000 доларів
США зі строком повернення коштів до
10.12.2012;

- визнати недійсним договір іпотеки від
11.06.2009, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 11.06.2009, про що зроблено
запис у реєстрі № 3453.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач вказував, що фактично між ним
та відповідачем був укладений один
договір позики на 600000 доларів США за
яким жодних коштів від відповідача він
не отримував, оскільки не мав намірів
створювати будь-які правові наслідки
за цим договором, а останній мав
забезпечувальних характер їх
господарських відносин. Тому, на
підставі ст. 1051 ЦК України оспорює
вказаний договір позики з тих підстав,
що грошові кошти насправді ним не були
одержані від позикодавця. Крім того,
вказував, що оскільки договір іпотеки,
укладений між сторонами забезпечував
недійсний договір позики, то такий
договір іпотеки також є недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 25.03.2014 відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_10,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
договору позики та договору іпотеки.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 26.06.2014 виправлено описки
допущені в рішенні Дарницького
районного суду м. Києва від 25.03.2014,
шляхом виключення зі змісту всього
рішення відомостей щодо ОСОБА_5, як
відповідача у справі.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову. Вважає, що
суд першої інстанції не дав належну
оцінку наявним у справі доказам,
внаслідок чого ухвалив незаконне
рішення, оскільки наявні у справі
докази у своїй сукупності свідчать про
те, що кошти за укладеним договором
позики не передавались. Також вказує,
що оскільки суд встановив, що передача
коштів мала місце у Вільнюсі, то в
такому разі, до даних правовідносин,
судом повинно було бути застосовано
право Литовської Республіки. Крім
цього, вказав, що судом залишено поза
увагою дані декларації про доходи
відповідача, отриманої з Литовської
Республіки, які свідчать про те, що
останній не мав коштів для надання їх у
позику, а також проігноровані
свідчення свідків, які відрізняються
між собою. Внаслідок допущених
порушень, суд не повно з'ясував
обставини справи та дійшов
неправомірних висновків, які не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю і
необґрунтованістю та просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив
недоведеності та безпідставності
заявлених вимог про визнання
недійсними договорів позики та
іпотеки, оскільки письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10, як
керівники підприємств, є партнерами по
бізнесу, учасниками господарських
правовідносин (Т. 1, а.с. 8-10).

10.12.2008 в м. Вільнюсі (Литва) в офісі
компанії UAB «TEGRA» ОСОБА_10, як фізична
особа, передав, а ОСОБА_2 в присутності
свідка ОСОБА_7 прийняв грошові кошти в
борг в сумі 600000 доларів США у якості
безпроцентної позики. Фактична
передача та отримання цієї суми
підтверджується розпискою ОСОБА_2 від
10.12.2008, в якій ОСОБА_2 вказав про
отримання коштів та взяв на себе
обов'язок їх повернення частинами в
строк до 01.06.2010. Крім цього, у вказаній
розписці позивач вказав, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань
щодо повернення коштів, зобов'язується
укласти договір іпотеки, належного
йому нерухомого майна - нежитлового
приміщення, розміщеного за адресою:
АДРЕСА_2 (Т. 1, а.с.16-17).

Також, 10.12.2008 сторони уклали договір
позики про отримання ОСОБА_2 в борг від
ОСОБА_10 600000 доларів США, на
підтвердження чого була надана ОСОБА_2
розписка про отримання та обов'язок
повернення ним боргу частинами в строк
до 10.12.2012 (Т. 1, а.с. 18, 19).

Як перша розписка, так й друга датовані
10.12.2008, предметом яких є однакові суми
коштів (боргових зобов'язань) - 600000
доларів США, що загалом становить суму
в 1200000 доларів США, проте різняться
датами повернення коштів - до 01.06.2010 та,
відповідно, до 10.12.2012.

З метою забезпечення виконання
вказаних зобов'язань сторонами
укладений договір іпотеки від 11.06.2009,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_8 (Т. 1, а.с. 20-21).

Пунктом 1 вказаного договору іпотеки,
визначено, що цей договір забезпечує
виконання іпотекодавцем зобов'язання,
що виникає із укладеного
іпотекодержателем договору позики
грошей від 10.12.2008 (основне зобов'язання),
за умовами якого ОСОБА_2 (іпотекодавець)
зобов'язаний повернути ОСОБА_10
(іпотекодержателю) позичені кошти в
сумі 4560000 грн., що на момент укладення
цієї угоди виходячи із курсу (1USD США=7,60
грн.), є сумою, еквівалентною 600000
(шістсот тисячам) доларів США, з
кінцевим терміном поверхня - до 10.12.2012.

Предметом іпотеки є: 1) нежиле
приміщення АДРЕСА_2, загальною площею
152,70 кв.м. та належить іпотекодавцю на
праві власності; 2) трикімнатна
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 54,3
кв.м. та належить іпотекодавцю на праві
власності.

Крім вказаного, договір іпотеки,
підписаний сторонами та посвідчений
нотаріусом, містить відомості про те,
що сторони Договору іпотеки попередньо
ознайомлені з наслідками вчинюваної
нотаріальної дії, розуміючи значення
та умови цієї угоди, її правові
наслідки, підтверджуючи дійсність
намірів при її укладанні, та те, що вона
не носить характеру мнимої та удаваної,
добровільно уклали цей договір.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивач визнав, що дві
розписки, договір позики та договір
іпотеки укладені ним особисто, свідомо,
добровільно, без примусу, що також
підтвердив й в суді апеляційної
інстанції, однак стверджував, що кошти
за цими договорами він не отримував, що
є підставою для визнання договору
позики та договору іпотеки недійсними.

Дані твердження позивача не
підтверджуються належними і
допустимими доказами, наявними в
матеріалах справи, а також суперечать
вимогам закону.

Так, згідно із статтею 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Також, слід зауважити, що статтею 638 ЦК
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначенні законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Проте якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
показаннях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані в меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Це положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений
під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
позичальника з позикодавцем або через
тяжкі обставини.

З огляду на положення вказаної норми
закону, суд першої інстанції
правомірно не прийняв до уваги покази
свідків ОСОБА_9, як працівника компанії
ОСОБА_2, та позивача ОСОБА_2, допитаного
в якості свідка, які підтверджували
факт нібито безгрошовості укладених
договорів позики. Також суперечить
вимогам закону й твердження апелянта
про те, що відповідач не міг позичити
йому таку суму коштів, так як останній
їх не мав у такій сумі, що
підтверджується податковими
деклараціями ОСОБА_10, оскільки такі
докази не є належними і допустимими з
точку зору підтвердження факту
передачі грошових коштів за договором
позики на підтвердження укладення
якого була надана розписка
позичальника.

Отже, з встановлених судом, на підставі
наявних у справі доказів, фактичних
обставин справи, вбачається, що
сторонами в належній формі і
добровільно було укладено договори
позики. При цьому, слід зазначити, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику (правова позиція ВСУ,
викладена у постанові від 18.09.2013 (6-63цс
13).

З вищенаведеного вбачається, що доводи
апелянта про безгрошовість договорів
позики є безпідставними і не
ґрунтуються на вимогах закону і
обставинах справи, які вірно
встановлені судом першої інстанції і
виниклим спірним правовідносинам
надана належна правова оцінка.

Крім цього, є необґрунтованими і
суперечать вимогам чинного
законодавства України доводи скарги
про необхідність застосування до даних
правовідносин законодавства
Литовської Республіки, так як
позивачем пред'явлено даний позов з
посиланням на норми чинного
законодавства України до відповідного
суду держави Україна в межах
юрисдикції і підсудності, визначеної
процесуальним законом.

Таким чином, встановивши вищевказані
фактичні обставини справи та
проаналізувавши означені вище норми
закону, які регулюють виниклі спірні
правовідносини сторін, суд першої
інстанції дійшов цілком законного та
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами були укладені договори
позики грошей, що підтверджується
розписками, а отже сторони досягли
згоди щодо істотних умов договору та
взяли на себе зобов'язання щодо їх
виконання.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 25 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді