Провадження №2/521/1097/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

за секретаря -
Бобрешова Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову повноважний
представник сторони позивача вказує,
що 09 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» -
з однієї сторони, та ОСОБА_1 - з іншої
сторони, був укладений кредитний
договір за №RML-502/004/2007, відповідно до
умов якого банк надає позичальникові
кредит у розмірі 82000,00 доларів США на
споживчі цілі строком до 09 серпня 2037
року під 4,49% річних + FIDR з погашенням
кредиту та процентів за користування
кредитом щомісячно згідно із
відповідним графіком, а остання в свою
чергу - зобов'язується повернути кредит
та сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, що встановлені кредитним
договором.

В подальшому ПАТ «ОТП Банк» -
правонаступник ЗАТ «ОТП Банк» -
відступило на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» права вимоги за
низкою кредитних договорів та
договорів забезпечення, в тому числі -
договору з ОСОБА_1

Однак як зазначає представник
позивача, не зважаючи на взяті на себе
зобов'язання, ОСОБА_1, в порушення умов
укладеного договору суму кредиту не
повертає та проценти не сплачує, у
зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» звернулось з даним позовом до
суду, заявляючи вимоги про стягнення з
боржника ОСОБА_1 на користь фактора
суми заборгованості за кредитним
договором від 09 серпня 2007 року в
загальному розмірі 3488048,61 гривень.

Справа вже розглядалась судом. Так,
згідно заочного рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 06 грудня
2011 року заявлений позов був
задоволений. Але за заявою сторони
відповідача ухвалою Малиновського
районного суду міста Одеси від 09 грудня
2013 року вказане заочне рішення
скасовано та призначено справу до
розгляду в загальному порядку.

При новому розгляді справи заявлені
вимоги та правове обґрунтування позову
стороною позивача не змінювались.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» у відкрите судове засідання
не з'явилась, але від особи надійшла
заява про підтримання заявлених вимог
та розгляд справи за відсутності
сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 у відкрите судове
засідання з'явилась, заявлені вимоги
визнала частково - в частині основної
суми боргу та боргу за процентами.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторони позивача, дослідивши
відповідний позов, письмові докази й
документи, які були надані суду,
надавши виниклим між сторонами по
справі правовідносинам належну
правову оцінку, проаналізувавши
відповідні арифметичні розрахунки, суд
приходить до висновку про існування
законних підстав для часткового
задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 09 серпня 2007 року між ЗАТ
«ОТП Банк» - з однієї сторони, та ОСОБА_1
- з іншої сторони, був укладений
кредитний договір за №RML-502/004/2007,
відповідно до умов якого банк надає
позичальникові кредит у розмірі 82000,00
доларів США на споживчі цілі строком до
09 серпня 2037 року під 4,49% річних + FIDR з
погашенням кредиту та процентів за
користування кредитом щомісячно
згідно із відповідним графіком, а
остання в свою чергу - зобов'язується
повернути кредит та сплатити відсотки
за користування кредитними коштами в
строки та в порядку, що встановлені
кредитним договором.

Згідно витягу з договору про
відступлення права вимоги №б/н від 29
червня 2010 року та витягу з додатку №1 до
договору про відступлення права вимоги
№б/н від 29 червня 2010 року, укладених між
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП
Банк», ПАТ «ОТП Банк» було зокрема
передано на користь ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» усі права вимоги за низкою
кредитних договорів та відповідних
договорів забезпечення, в тому числі -
Кредитного договору з ОСОБА_1

Як свідчив представник ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», в порушення вимог
кредитного договору, відповідач ОСОБА_1
умови договору не виконує, кредит не
повертає, проценти не сплачує.

Надаючи виниклим між сторонами по
справі належну правову оцінку, судом
досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК
України, за якою зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. При
цьому, зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629
ЦК України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2
ЦК України, кредитний договір
укладається у письмовій формі.

Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК
України, судом звернуто увагу на
наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

З урахуванням даних норм закону та на
підставі встановлених фактів по справі
суд прийшов до висновку, що між
сторонами виникли кредитні
правовідносини, що підтверджується
змістом кредитного договору. Однак
відповідач ОСОБА_1 не виконує
відповідного грошового зобов'язання.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Виходячи з положень кредитного
договору, боржник ОСОБА_1 отримала
визначену суму кредитних коштів в
користування до 09 серпня 2007 року. Однак
як погодили сторони в кредитному
договорі, кредитор має право вимагати
дострокового повернення кредиту у разі
неналежного виконання договору
боржником (розділ 1.9. договору).

В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить
до обґрунтованого висновку, що
позичальник ОСОБА_1 прострочила
виконання зобов'язання з повернення
суми кредиту та процентів за
правочином.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Матеріали справи свідчать, що належне
виконання позичальником грошового
зобов'язання за кредитним договором
було забезпечено неустойкою.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: 1) у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; 2) у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; 3) у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Тобто, зважаючи на таку регламентацію
виниклих між сторонами по справі
правовідносин і виходячи із умов
кредитного договору, суд прийшов до
наступного висновку.

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні
вимоги, сторона позивача виходить з
розрахунку заборгованості по
кредитному договору станом на 24 червня
2011 року, за яким загальна сума боргу
ОСОБА_1 становить 3488048,61 гривень, з яких:
залишок заборгованості за кредитом -
630176,83 гривень; сума відсотків,
несплачених за користування кредитом -
128091,99 гривень; сума пені - 2729779,79 гривень,
штрафні санкції - 75,00 гривень.

При цьому сума пені розрахована за
період з 26 червня 2009 року по 24 червня 2011
року.

Як встановлює ст. 551 ч.3 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно п.27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу. Істотними
обставинами в розумінні частини
третьої статті 551 ЦК можна вважати,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Згідно рішення Конституційного Суду
України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року,
Конституційний Суд України виходить з
того, що вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у пункті 6 статті 3, частині третій
статті 509 та частинах першій, другій
статті 627 Кодексу засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з
огляду на приписи частини четвертої
статті 42 Конституції України участь у
договорі споживача як слабкої сторони,
яка підлягає особливому правовому
захисту у відповідних правовідносинах,
звужує дію принципу рівності учасників
цивільно-правових відносин та свободи
договору, зокрема у договорах про
надання споживчого кредиту щодо сплати
споживачем пені за прострочення у
поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН «Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів» від 09
квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено:
визнаючи, що споживачі нерідко
перебувають у нерівному становищі з
точки зору економічних умов, рівня
освіти та купівельної спроможності,
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд
України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг (абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

У наведених «Керівних принципах для
захисту інтересів споживачів»
визначено, що споживачі мають бути
захищені від таких зловживань, як
односторонні типові контракти,
виключення основних прав у контрактах
та незаконні умови кредитування
продавцями.

Захист від цих зловживань базується на
положеннях законодавства, зокрема
частини третьої статті 551 Кодексу,
відповідно до якої розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.
За практикою судів загальної
юрисдикції України істотними
обставинами в розумінні вказаних
положень Кодексу вважаються, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, а й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Виходячи з викладеного суд приходить
до висновку про зменшення заявленої
суми пені з 2729779,79 гривень до 79730,00
гривень (10000,00 доларів США).

З приведеного вище аналізу досліджених
судом відомостей сукупно випливає, що
існує законне підґрунтя для часткового
задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» та за даним спором стягненню з
відповідача підлягають вказані
грошова сума.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором - задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 на користь
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму
заборгованості за кредитним договором
№RML-502/004/2007 від 09 серпня 2007 року з
урахуванням процентів та штрафних
санкцій - в загальному розмірі 838073,82
гривень, з яких: залишок заборгованості
за кредитом - 630176,83 гривень; сума
відсотків, несплачених за користування
кредитом - 128091,99 гривень; штрафні
санкції - 75,00 гривень; сума пені - 79730,00
гривень.

В задоволенні інших вимог ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: