АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

26 червня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
квартири особистою власністю подружжя,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 05 травня 2014 року,

встановила:

у квітні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом, в якому
просила поділити спільне сумісне майно
подружжя, яке було придбано в період
шлюбу між нею і відповідачем та визнати
за нею право власності на Ѕ частину
АДРЕСА_1. Також позивач просила
розділити автомобіль марки «Chevrolet
Lacetti», 2007 р. випуску, визнавши за
відповідачем право власності на
автомобіль та стягнути на її користь
грошову компенсацію.

Відповідач ОСОБА_2 у червні 2013 р.
звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив визнати
вказану квартиру його особистою
власністю, оскільки вона була придбана
за його кошти.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 травня 2014 року основний
позов було задоволено частково -
проведено розподіл квартири по Ѕ
частині, відмовлено у розподілі
автомобіля, в задоволенні зустрічного
позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати в частині поділу
квартири та зустрічного позову і
ухвалити нове, яким зустрічний позов
задовольнити, а в задоволенні вимог про
поділ квартири відмовити, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
посилалась на те, що 11 вересня 1999 року
між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб,
від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась
донька - ОСОБА_4, 21 жовтня 2008 року шлюб
було розірвано. Зазначала, що за час
проживання у шлюбі ними як подружжям
була придбана 2-х кімнатна квартира
АДРЕСА_2 та 14.11.2007 року придбаний в
кредит автомобіль Chevrolet Lacetti, 2007 року
випуску, які і просила розділити.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом, ОСОБА_2 просив визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_2,
посилаючись на те, що вона була
придбана за його власні кошти.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 травня 2014 року основний
позов було задоволено частково -
проведено розподіл квартири по Ѕ
частині, відмовлено у розподілі
автомобіля, в задоволенні зустрічного
позову - відмовлено.

Задовольняючи позов частково та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що спірна квартира набута
подружжям під час шлюбу, належить
чоловікові та дружині на праві
спільної сумісної власності та
позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2
не надано належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
квартиру придбано за його особисті
кошти.

Такий висновок суду є законним,
обґрунтованим та відповідає
встановленим по справі обставинам.

В частині відмови в задоволенні
позовної вимоги про розподіл
автомобіля рішення суду не
оскаржується, а тому судом апеляційної
інстанції не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
спірна квартира є двокімнатною
ізольованою квартирою, жилою площею 29,9
кв.м., загальною - 44,5 кв.м, яка була
придбана на підставі договору
купівлі-продажу, укладеному 15 грудня 2003
р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Згідно
розписки за квартиру було сплачено 26 000
дол. США (т. 1, а/с 38).

В своїй апеляційній скарзі апелянт
зазначає, що судом помилково не було
враховано, що ОСОБА_1 не надавалися
кошти на придбання спірної квартири,
яка була придбана за його особисті
кошти, які були отримані від продажу
квартири АДРЕСА_3. Такі доводи апелянта
не обґрунтовані та можуть бути
підставою для скасування рішення суду.

Згідно договору купівлі продажу
квартири від 12 жовтня 2000 року
укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7
та ОСОБА_8, останній придбав квартиру
АДРЕСА_4, яка належала ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_7 на праві приватної власності у
рівних частинах. Продаж вчинено за 22 255
грн. 97 коп. (т. 1 а.с. 43-44).

Згідно договору купівлі продажу
квартири від 12.10.2000 року укладеного між
ОСОБА_9 та ОСОБА_2, останнім придбано
квартиру АДРЕСА_5 вчинено за 3072,00 грн. (т.
1, а.с. 41-42).

Згідно договору купівлі продажу
квартири від 16.08.2001 року укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_10, остання придбала в
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6. Продаж
вчинено за 3900,00 грн. (т.1, а.с. 40).

Згідно договору купівлі продажу
квартири від 16.08.2001 року укладеного між
ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_1 та
ОСОБА_13, останнім було придбано
квартиру АДРЕСА_7. Продаж вчинено за
18300,00 грн. (т.1, а.с. 77).

Згідно договору купівлі продажу
квартири від 16.08.2001 року укладеного між
ОСОБА_14, ОСОБА_17 та ОСОБА_2, останній
придбав квартиру АДРЕСА_8. (т.1, а.с. 39).

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 15.12.2003 року ОСОБА_2 було
продано квартиру АДРЕСА_8 та того ж дня
ОСОБА_2 придбано у ОСОБА_15 квартиру
АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 9).

З лютого 2004 р. ОСОБА_1 перебуває на
реєстраційному обліку у спірній
квартирі. На даний час в спірній
квартирі зареєстровані: ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_16 (2013 р.). та ОСОБА_11
- батько ОСОБА_1

Апелянтом не надано належних доказів
на підтвердження того, що спірна
квартира була придбана за його
особисті кошти, суду не надано
розписок, листів, договорів або інших
письмових доказів, які б містили
інформацію про обсяг внеску коштів на
купівлю спірної кварти. Пояснення
ОСОБА_2 про те. що квартира по вул. Ак.
Шліхтера була продана за 26 000 дол. США
колегія суддів вважає неспроможними з
огляду на те, що її було придбано за 9 500
дол. США. і доказів про те, що її стан за
час проживання сім»ї з 2001 року значно
поліпшився в матеріалах справи немає.

Крім того, при зверненні до суду з
позовом ОСОБА_1 зазначала, що спірну
квартиру було придбано за кошти, надані
і позивачу і відповідачу їх батьками та
як вбачається з матеріалів справи,
після продажу 16 серпня 2001 року
квартири АДРЕСА_7, ОСОБА_1 та в червні 2001
року належних матері позивача ОСОБА_10
акцій ЗАТ «Фанплит», її родичами не
було придбано іншої нерухомості.
ОСОБА_1 та її батько ОСОБА_11 на даний час
зареєстровані у спірній квартирі.

Таким чином, судом першої інстанції
було вірно зроблено висновок про те, що
спірна квартира набута подружжям під
час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю та підлягає розподілу.

Посилання апелянта на те, що позивачем
було пропущено строк позовної давності
також були предметом перевірки під час
розгляду справи судом першої
інстанції. Апелянт зазначав, що в
позовній заяві про стягнення аліментів
від червня 2013 р. ОСОБА_1 вказала, що
вони не проживають більше 4 років,
адресу вказала на АДРЕСА_9 , що
суперечить посиланню позивача на те, що
в спірній квартирі вона не проживає
лише з 2012 року. Однак, в судовому
засідання ОСОБА_1 пояснила, що при
зверненні до суду з позовом про
стягнення аліментів вона зазначала, що
не проживає з відповідачем більше
чотирьох років як подружжя, однак в
спірній квартирі проживала.

Доводи апелянта про те, що пояснення
свідків зі сторони позивача ОСОБА_1 не
відповідають дійсності, не
заслуговують на увагу, оскільки судом
першої інстанції було критично оцінено
свідчення свідків, оскільки останні,
будучи в родинному зв'язку зі
сторонами, надали свідчення, які
суперечать один одному.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно із положенням ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно положень ст.57 СК України, не
належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них.

За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу
України, у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначене за домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, перевірено їх
доказами, правильно застосовано норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 05 травня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8250/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.