АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Бреславського О.Г.,
Савчук М.В.

секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю представника позивача
Головного управління юстиції у
Чернівецькій області Штефанчук
Світлани Василівни, представника
відповідача ОСОБА_3, прокурора відділу
захисту прав і свобод дітей
прокуратури Чернівецької області
Колун Вероніки Павлівни

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про забезпечення
повернення малолітньої дитини за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 14 травня 2014 року,

встановила:

ОСОБА_5 у лютому 2010 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про
забезпечення повернення малолітньої
дитини.

Вимоги обгрунтовував тим, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м.Падуя Італії.

Зазначав, що ОСОБА_6 з неповнолітньою
дитиною у липні 2009 року поїхали в
Україну і до Італії не повернулися.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 без його
погодження змінила місце проживання і
визначила нове місце проживання в
Україні неповнолітнього ОСОБА_7,
незаконно утримує неповнолітню дитину
на території України, ОСОБА_5 просив
забезпечити повернення
неповнолітнього ОСОБА_7 до Італії.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 14 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини відмовлено.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 14 травня 2014 року
змінити шляхом виключення з
мотивувальної частини положень про
дослідження судом

№22ц-1039 2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Слободян Г.М.

Категорія: 48
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

правових підстав в'їзду відповідача на
територію України, висновків суду про
недоведеність позивачем, що піклування
про дитину на території України
здійснюється з порушенням принципів
Декларації прав дитини та Закону
України «Про охорону дитинства»,
положень Декларації прав дитини, ч.2 ст.
33 Конституції України, ч.2 ст.10
Конвенції ООН про права дитини, ст.171 СК
України, ст.16 Закону України «Про
охорону дитинства», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_5 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в сумі
першої інстанції.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду
України у п.4 постанови від 24 жовтня 2008
року №12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» рішення суду першої
інстанції, у тому числі додаткові,
заочні, можуть бути оскаржені в
апеляційному порядку як у цілому, так і
в частині, а також щодо обставин
(фактів), встановлених судом (незалежно
від того, чи вплинули висновки суду про
ці обставини (факти) на вирішення
справи по суті), або резолютивної
частини з питань розподілу судових
витрат між сторонами, порядку та
способу виконання рішення тощо.

Не можна погодитися з доводами
апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо виходу
судом першої інстанції за межі
позовних вимог в частині дослідження
обставин в»їзду ОСОБА_6 з
неповнолітньою дитиною ОСОБА_7 на
територію України та здійснення
піклування про дитину на території
України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову ОСОБА_5 є
матеріально-правова вимога визнати
незаконним утримання його
неповнолітньої дитини ОСОБА_7 на
території України та повернути до
Італії, стосовно якої він просить
ухвалити рішення.

Обставинами, якими ОСОБА_5
обгрунтовував свої вимоги, тобто
підставою позову, були виконання
належним чином своїх обов»язків до
переміщення дитини на Україну,
відсутність згоди на постійне
проживання дитини в Україні.

Разом з тим доводи ОСОБА_5, на які є
посилання в апеляційній скарзі,
фактично зводяться до порушення норм
процесуального права, якими
встановлено правила дослідження
доказів.

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги и заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (
причини пропуску строку позовної
давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Отже, ОСОБА_5 пов»язувалося дослідження
судом першої інстанції правових
підстав в»їзду ОСОБА_6 з неповнолітньою
дитиною ОСОБА_7 на територію України та
здійснення піклування про дитину на
території України із встановленням
обставин, що не мають значення для
справи.

Виходячи з аналізу норм цивільного
процесуального права, само по собі
встановлення судом першої інстанції
обставин в»їзду ОСОБА_6 з
неповнолітньою дитиною ОСОБА_7 на
територію України та здійснення
піклування про дитину на території
України, не є виходом за межі позовних
вимог ОСОБА_5 про визнання незаконним
утримання неповнолітньої дитини
ОСОБА_7 на території України та
повернення до Італії.

Крім того, ОСОБА_6, заперечуючи проти
позову, вказувала на в»їзд з
неповнолітньою дитиною ОСОБА_7 на
територію України за згодою батька
ОСОБА_5, поставлення дитини під загрозу
психічної шкоди та створення
нестерпної обстановки у разі
повернення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008
року №12 перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що
входять до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Водночас апеляційна скарга ОСОБА_5
не містить доводів щодо
невідповідності висновків суду першої
інстанції про в»їзд ОСОБА_6 з
неповнолітньою дитиною ОСОБА_7 на
територію України та здійснення
піклування про дитину на території
України обставинам справи.

Ураховуючи викладене, підстав для
виключення з мотивувальної частини
судового рішення дослідження судом
правових підстав в'їзду відповідача на
територію України, висновків суду про
недоведеність позивачем, що піклування
про дитину на території України
здійснюється з порушенням принципів
Декларації прав дитини та Закону
України «Про охорону дитинства» немає.

За змістом апеляційної скарги ОСОБА_5
до спірних правовідносин підлягає
застосуванню Конвенція про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей.

З матеріалів справи вбачається, що
права та обов»язки сторін у спірних
правовідносинах визначено на підставі
положень Конвенція про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей.

Також мотивувальна частина судового
рішення містить посилання на Закон
України «Про охорону дитинства»,
положення Декларації прав дитини, ч.2
ст. 33 Конституції України, ч.2 ст.10
Конвенції ООН про права дитини, ст.171 СК
України, ст.16 Закону України «Про
охорону дитинства», керуючись якими
суд першої інстанції установив
обставини, якими обґрунтовувалися
заперечення ОСОБА_6

У такому разі не заслуговують на увагу
твердження ОСОБА_5 про неправильне
застосування судом першої інстанції
наведених нормативно-правових актів.

З огляду на наведене підстав для
виключення з мотивувальної частини
посилання на положення Декларації прав
дитини, ч.2 ст. 33 Конституції України, ч.2
ст.10 Конвенції ООН про права дитини,
ст.171 СК України, ст.16 Закону України
«Про охорону дитинства» немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 14 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: