У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
Державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у м. Києві, Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 31 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 31
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 13 травня 2010 року приватним
нотаріусом було вчинено виконавчий
напис про стягнення з ОСОБА_4 на його
користь 453 912 грн.

9 січня 2013 року до відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиції у м. Києві
(далі - ВДВС) ним надіслано заяву про
примусове виконання виконавчого
напису нотаріуса. Проте постанову ВДВС
від 13 лютого 2013 року про відкриття
виконавчого провадження за цим написом
було отримано позивачем з порушенням
строку, визначеного Законом України
«Про виконавче провадження».
Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2013
року було частково задоволено позов
ОСОБА_3, визнано протиправною
бездіяльність ВДВС щодо не надіслання
йому копії постанови про відкриття
виконавчого провадження; визнано
протиправною бездіяльність начальника
ВДВС щодо невинесення постанови за
результатами розгляду скарги ОСОБА_3 на
бездіяльність державного виконавця
від 30 січня 2013 року. Зазначав, що
бездіяльністю ВДВС йому було завдано
моральної шкоди, яка полягала у
несвоєчасному виконанні виконавчого
документа та порушенні його майнових
прав на отримання належних йому коштів,
необхідності вести листування з ВДВС,
брати участь у судових засіданнях, та
відчутті приниженості та
невпевненості.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з Державного казначейства
України 5 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 31 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 31
березня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем не
доведено, у чому саме винні дії
державного виконавця та начальника
ВДВС, що завдали йому моральної шкоди,
оскільки у постанові відсутні висновки
щодо наявності вини посадових осіб, а
встановлено лише протиправність
бездіяльності.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 13 травня 2010 року
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_5 було вчинено
виконавчий напис про стягнення з
ОСОБА_4 на його користь 453 912 грн.

9 січня 2013 року до ВДВС позивач надіслав
заяву про примусове виконання
виконавчого напису нотаріуса, яка
згідно поштового повідомлення про
вручення була отримана уповноваженою
особою ВДВС 14 січня 2013 року.

Постанову ВДВС від 13 лютого 2013 року про
відкриття виконавчого провадження за
цим написом було отримано позивачем з
порушенням строку, визначеного Законом
України «Про виконавче провадження».

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2013
року було частково задоволено позов
ОСОБА_3, визнано протиправною
бездіяльність ВДВС щодо не надіслання
йому копії постанови про відкриття
виконавчого провадження; визнано
протиправною бездіяльність начальника
ВДВС щодо невинесення постанови за
результатами розгляду скарги ОСОБА_3 на
бездіяльність державного виконавця
від 30 січня 2013 року.

Вищевказане рішення суду набрало
законної сили, є преюдиційним, а
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, судовим рішення встановлено
протиправну бездіяльність державного
виконавця та начальника ВДВС.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів
(ст. 1173 ЦК України).

За положеннями ст. 11 Закону України
«Про державну виконавчу службу» шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

У порушення ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України
суди на зазначені вимоги закону уваги
не звернули і не врахували, що
протиправність дій державного
виконавця та начальника ВДВС при
винесенні постанови про відкриття
виконавчого провадження з порушення
строку, визначеного ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження»,
підтверджується преюдиційним судовим
рішенням.

Посилання судів про те, що позивач не
надав доказів вини ВДВС у завданні йому
шкоди є помилковим, оскільки у
зазначених правовідносинах діє
презумпція завдавача шкоди, яка
звільняє позивача від доведення вини
відповідача і зобов'язує саме ВДВС
довести відсутність своєї вини у
завданні шкоди позивачу, яка ні
позивачем, ні судом не спростована.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 31 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 31
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська