Номер провадження: 22-ц/785/5472/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: третьої особи ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21 січня 2014 року за позовом ОСОБА_5 до
Державного нотаріуса
Білгород-Дністровської державної
нотаріальної контори Одеської області
Кушнір Ірини Валентинівни, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, ОСОБА_3, про визнання
частково недійсним та скасування
свідоцтва про право на спадщину,

в с т а
н о в и л а:

29 листопада 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що ОСОБА_7 на праві
власності належало 2/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, який
розташований на земельній ділянці
площею 600 кв.м., та складався в
цілому з житлового будинку житловою
площею 51 кв.м., літньої кухні, кам'яної
вбиральні, сараю, бетонної вбиральні,
споруд, на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 31 жовтня 1991
року після смерті чоловіка ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (гараж літ «Д» у
свідоцтві відсутній). 15 червня 2010 року
державним нотаріусом Кушнір І.В. йому
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом на 2/10 частини вказаного
житлового будинку, після смерті батька
ОСОБА_8, у якому зазначено, що
самовільно збудовані споруди:
прибудова літ. «а1», прибудова літ. «а5»,
гараж літ «Д» у свідоцтво не включено,
їх вартість не зарахована. 19 червня 2012
року після смерті ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, державний нотаріус Кушнір
І.В. видала третій особі ОСОБА_3
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 2/10 частини вказаного
житлового будинку, у якому зазначено,
що до складу житлового будинку входить,
у тому числі гараж літ. «Д», який вже не
був самочинною спорудою, що порушує
його права.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 55
Конституції України, позивач ОСОБА_5
просив суд визнати частково недійсним
та скасувати свідоцтво про право на
спадщину за законом від 19 червня 2012
року, видане ОСОБА_3 державним
нотаріусом Кушнір І.В., зареєстрованим
в реєстрі за № 2031, спадкова справа
№87/2010 в частині того, що до складу
житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому
входить гараж літ. «Д» та встановити, що
гараж літ. «Д» є самочинно збудованою
спорудою, яка не включається в
свідоцтво про право на спадщину від 19
червня 2012 року та не зараховується у
вартість спадкового майна (а.с. 1-3).

Відповідачка, держаний нотаріус Кушнір
І.В., в судове засіданні не з'явилася.

Третя особа ОСОБА_3 проти позову
заперечувала й в своїх поясненнях
зазначала, що рішенням апеляційного
суду Одеської області від 27 листопада
2013 року по цивільній справі № 22-ц/785/8458/13
за позовом ОСОБА_5 до
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області,
Білгород-Дністровського МБТІ Одеської
області, Управління містобудування та
архітектури м. Білгород-Дністровського
про визнання права власності на
самочинно зведені будівлі, у тому
числі, гараж літ. «Д», встановлено, що
вказаний гараж не був збудований
позивачем ОСОБА_5 й належав ОСОБА_7,
тому його вимоги є безпідставними (а.с.
20-21).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

Позивач ОСОБА_5 та відповідач,
державний нотаріус Кушнір І.В., в судове
засідання не з'явилися, про розгляд
справи сповіщені належними чином.
Позивач ОСОБА_5 звернувся до
апеляційного суду з заявою про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
сімейними обставинами, але не надав
переконливих доказів у підтвердженні
поважності причини неявки в суд, тому
підстав для відкладення розгляду
справи немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_5,
пояснення на апеляцію третьої особи
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
15 червня 2010 року після смерті батька
ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_5 державним
нотаріусом Кушнір І.В. видано свідоцтво
про право на спадщину за законом на 2/10
частини вказаного житлового будинку, у
якому зазначено, що самовільно
збудовані споруди: прибудова літ. «а1»,
прибудова літ. «а5», гараж літ «Д» у
свідоцтво не включені, їх вартість не
зарахована (а.с. 48).

19 червня 2012 року третій особі ОСОБА_3
після смерті ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, державний нотаріус Кушнір
І.В. видала свідоцтво про право на
спадщину за законом на 2/10 частини
вказаного житлового будинку у якому
зазначено, що до складу житлового
будинку входить в цілому, у тому числі
гараж літ. «Д» (а.с. 72).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 27 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 лютого 2014 року, по цивільній
справі № 22-ц/785/8458/13 за позовом ОСОБА_5 до
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області,
Білгород-Дністровського МБТІ Одеської
області, Управління містобудування та
архітектури м. Білгород-Дністровського
про визнання права власності на
самочинно зведені будівлі, у тому
числі, гараж літ. «Д», встановлено, що
вказаний гараж не був збудований
позивачем ОСОБА_5 й належав ОСОБА_7 (а.с.
22-24).

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що позивач ОСОБА_5 не довів в судовому
засіданні те, що відповідач, державний
нотаріус Кушнір І.В. порушує його права
на гараж літ. «Д». Тому у відповідності
до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги не
підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи позивача ОСОБА_5 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним, оскільки суд не
звернув уваги на те, що відповідачка,
державний нотаріус Кушнір І.В.,
порушила його права, оскільки
зазначила у свідоцтві про право на
спадщину за законом від 19 червня 2012
року самочинно збудований гараж літ.
«Д», не приймаються до уваги за таких
підстав.

Згідно із ст. 68 Закону України «Про
нотаріат» та п. 4.14 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22 лютого 2012 року
№296/5, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22 лютого 2012 року за №
282/20595, при видачі свідоцтва про право на
спадщину нотаріус обов'язково
перевіряє: факт смерті спадкодавця, час
і місце відкриття спадщини, наявність
підстав для закликання до
спадкоємства, якщо має місце
спадкування за законом, прийняття
спадкоємцем спадщини у встановлений
законом спосіб, склад спадкового майна,
на яке видається свідоцтво про право на
спадщину. На підтвердження цих
обставин від спадкоємців
витребуваються документи, які
підтверджують вказані факти.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_5 був зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які він посилався як на
підставу своїх вимог, а саме те, що
держаний нотаріус Кушнір І.В. порушила
його права на гараж літ. «Д».

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статті 12, 16 ЦК України передбачають, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови № 5 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" роз'яснив, що уточнюючи
позовні вимоги або заперечення проти
позову, суд визначає характер спірних
правовідносин сторін, зміст їх
правових вимог і матеріальний закон, що
їх регулює, і яким належить керуватися
при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з'ясувати предмет позову (що конкретно
вимагає позивач), підставу позову (чим
він обґрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав). З'ясовується правильність
об'єднання кількох однорідних вимог,
наявність у позивача інших вимог до
відповідача, які можуть бути
пов'язаними між собою, для вирішення
питання про їх об'єднання або
роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У
відповідача суд з'ясовує суть
заперечення проти позову та характер
такого заперечення (процесуальний чи
матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень
сторін, обставин, на які посилаються
інші особи, які беруть участь у справі,
а також норм права, які підлягають
застосуванню, суд визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору, і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню
(предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

В обґрунтування своїх вимог позивач
надав суду лише свідоцтво про право на
спадщину за законом від 15 червня 2010
року, видане йому, та свідоцтво про
право на спадщину за законом від 19
червня 2012 року, видане третій особі
ОСОБА_3 (а.с. 47, 72).

Третя особа ОСОБА_3 надала суду
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 27 листопада 2013 року. яким
встановлено, що гараж літ. «Д» не був
збудований позивачем ОСОБА_5 й належав
спадкодавцю ОСОБА_7 (а.с. 22-24).

Таким чином, як вбачається з
матеріалів справи, спір фактично виник
між позивачем ОСОБА_5 та третьою особою
ОСОБА_3 щодо належності гаража літ. «Д»,
тому не має підстав вважати, що
держаний нотаріус Кушнір І.В. порушує
права позивача на гараж, що свідчить
про те, що вона є неналежним
відповідачем у справі.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

У п. 27 постанови Пленуму № 7 "Про судову
практику у справах про спадкування" від
30 травня 2008 року Верховний Суд України
роз'яснив, що відповідно до статті 1301 ЦК
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, права позивача не
підлягають захисту шляхом пред'явлення
позову до державного нотаріуса з
використанням правового механізму,
встанов леного ст. 55 Конституції
України.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, дав належну оцінку наданим
сторонами у справі доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що законних
підстав для задоволення позову не має.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д, Громік