Номер провадження: 22-ц/785/5359/14
Головуючий у першій інстанції Єршова
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_3 та
представників відповідачки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4, - ОСОБА_5, на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 17 лютого 2012 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4, Департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Комунальне
підприємство "Міське агентство з
приватизації житла", про визнання
недійсними приватизації квартири,

в с т а
н о в и л а:

23 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона
проживає у квартирі спільного мешкання
АДРЕСА_1. У вересні 2011 року їй стало
відомо, що 17 грудня 2007 року 630/1000 частин
вказаної квартири були приватизовані в
рівних частках на неї та матір,
відповідачку ОСОБА_4, на підставі
розпорядження органу приватизації
№209096 та свідоцтва про право власності
на житло №8-21531. Однак вона не надавала
письмової згоди на приватизацію житла,
що є підставою для визнання
приватизації недійсною.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", позивачка
ОСОБА_3 просила суд позов задовольнити
(а.с. 2-3).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав
недійсними розпорядження органу
приватизації №209096 від 17.12.2007 року 630/1000
частин квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва
про право власності на житло №8-21531 від
17.12.2007 року, видане на ім'я ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 (а.с. 34-35).

В апеляційній скарзі представник
відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_5, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права
(а.с. 42-46).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_5, пояснення
на апеляцію позивачки ОСОБА_3 та
представників відповідачки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
представника відповідачки підлягає
задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони у справі були зареєстровані та
проживали у квартирі спільного
проживання АДРЕСА_1. (а.с. 21).

17 грудня 2007 року 630/1000 вказаної
квартири були приватизовані в рівних
частках на ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на
підставі розпорядження органу
приватизації №209096 та свідоцтва про
право власності на житло №8-21531 (а.с. 8).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
ОСОБА_3 не підписувала заяву про
оформлення квартири у спільну часткову
власність безоплатно й тому не давала
згоду на її приватизацію.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо за
таких підстав.

Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або
юридична особа може набути право
власності у разі приватизації
державного майна та майна, що є в
комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку,
встановленому законом.

Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року
передбачено, що передача займаних
квартир (будинків, кімнат у
гуртожитках) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі (будинку, кімнаті у
гуртожитку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку, кімнати у гуртожитку).

Згідно із п. 5 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету по
житлово-комунальному господарству № 56
від 19 вересня 1992 року, чинного на час
приватизації квартири, передача
займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для одиноких
наймачів) та у спільну (сумісну або
часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і
більше років) членів сім'ї з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

До членів сім'ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно мешкають у
квартирі (будинку) разом з наймачем або
за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Колегія суддів вважає, що в порушення
положень ст. ст. 10, 57, 60, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції не
з'ясував повно та всебічно обставини,
які мають значення для вирішення
справи, не дослідів та не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_3 народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1, тому на час приватизації
квартири їй виповнилось 17 років.

Згідно із ст. 32 ЦК України фізична особа
у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяті років мають неповну
дієздатність й у відповідності до ч. 1
ст. 242 ЦК України батьки є законними
представниками своїх малолітніх та
неповнолітніх дітей.

Аналізуючи зазначенні положення
закону, враховуючи вказані обстави та
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність приведених доказів
кожного окремо і у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що заява на
оформлення приватизації квартири була
підписана матерію позивачки ОСОБА_3 як
законним представником в її інтересах.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 в
судовому засіданні не доведено, що
відповідачка порушує її право на
приватизацію житла. Тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
її вимоги не підлягають захисту судом.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь -
якого висунутого проти нього
кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Таким чином, у даному випадку рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням принципу справедливого
судочинства - дотримання справедливої
рівноваги між інтересами сторін у
справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини та ст. 1 ЦПК України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 2121,
213, 214 ЦПК України, та матеріального
права, а саме, ст. 8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення суду про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3,
- ОСОБА_5, задовольнити, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 17 лютого 2012 року скасувати й
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Комунальне
підприємство "Міське агентство з
приватизації житла", про визнання
недійсною приватизації квартири,
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної силу з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту набрання законної сили
рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький