Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 05
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 31 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, посилаючись на
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за кредитним договором від
15 січня 2008 року, унаслідок чого виникла
кредитна заборгованість.

Під час розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги й просив
стягнути з ОСОБА_4 861 328 грн 70 коп.
кредитної заборгованості.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 05 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 31 січня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати і ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у
задоволенні позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
розгляду справи відсутня прострочена
заборгованість відповідача перед
банком, крім того, банком у порушення
вимог п. 1.9.1 кредитного договору не було
надіслано позичальнику вимогу про
дострокове повернення суми кредиту, а
відтак відсутні правові підстави для
дострокового стягнення заборгованості
за договором кредиту.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками й залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Однак, саме з висновками апеляційного
суду погодитися не можна виходячи з
наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом установлено, 15 січня 2008 року між
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір №010/02-2/41-08,
на підставі якого відповідачу було
відкрито мультивалютну
невідновлювальну кредитну лінію в
розмірі 1 100 000 грн, або еквівалент у
доларах чи євро, строк повернення
кредиту до 14 січня 2018 року.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором між
сторонами того ж дня було укладено
договір іпотеки, за умовами якого
ОСОБА_4 передала в іпотеку банку
нерухоме майно - магазин промислових
товарів, загальною площею 89, 9 кв. м, що
розташований по АДРЕСА_1.

22 березня 2012 року відповідач звернувся
до банку із заявою про здійснення
рефінансування кредитних договорів, а
саме переведення договорів у валюті в
гривню, у зв'язку з чим додатковою
угодою до кредитного договору №4 від 03
травня 2012 року було здійснено
реструкторізацію отриманих кредитних
коштів та переведено валютні кредити
на національну валюту.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК
України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від
позичальника виконання основного
зобов'язання не з моменту закінчення
строку дії договору, а з моменту
прострочення повернення чергової
частини грошових коштів.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Як роз*яснено у п. 29 постанови № 5
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2013
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
при вирішенні спорів про дострокове
повернення кредиту суд має враховувати
положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з
того, що якщо договором встановлено
обов'язок позичальника повернути
кредит частинами (із розстроченням), то
в разі прострочення повернення
чергової частини кредитодавець має
право вимагати дострокового
повернення частини кредиту, що
залишилася, та сплати процентів,
належних йому від суми кредиту.
Передбачене статтею 1050 ЦК право
кредитодавця вимагати від
позичальника дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, є
самостійним.

Звертаючись до суду з даним позовом ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» зазначало, що
станом на 15 травня 2013 року за ОСОБА_4
рахується заборгованість за тілом
кредиту 687 134 грн 04 коп., за відсотками -
16 416 грн 17 коп., 1 733 грн - пені, а також 34 961
грн 24 коп. неустойки за порушення вимог
щодо страхування іпотечного майна, а
всього 740 244 грн 66 коп., у
подальшому розмір заборгованості за
кредитом було збільшено до 861 328 грн 70
коп.

Таким чином, вважаючи що відповідач має
прострочену заборгованість, ПАТ «
Райфайзен Банк Аваль» з урахуванням
положень ст. 1050 ЦК України
скористався своїм правом вимоги на
дострокове погашення всієї суми.
Посилання судів на довідку банку від 03
жовтня 2013 року про відсутність
простроченої заборгованості по тілу та
відсотках (а.с.76), не є обґрунтованим,
оскільки погашення суми
заборгованості під час розгляду справи
не може бути підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Крім того, позивачем під час розгляду
справи в апеляційному порядку, на
підставі клопотання від 09 січня 2014 року
було долучено до матеріалів справи
копію претензії про виконання умов
кредитного договору №140-10-3-00/207
від 22 січня 2013 року, якою повідомлено
ОСОБА_4 про наявність кредитної
заборгованості та необхідність її
сплати, та про наслідки незадоволення
претензії за рахунок іпотечного майна.

Згідно з ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Проте суд апеляційної інстанції на
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 315 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув, не встановив
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору, не
перевірив наявність чи відсутність
заборгованості відповідача перед
позивачем на час звернення останнього
до суду, не з'ясував, коли саме була
погашена заборгованість за тілом
кредиту та відсоткам на підставі
довідки банку від 03 жовтня 2013 року
(а.с.76).

Крім того, суд не мотивував чому не взяв
до уваги, надані позивачем нові
докази, унаслідок чого належним чином
не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін, передчасно
погодившись із висновком про
недоведеність позовних вимог.

Розгляд справи апеляційним судом
здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Таким чином, апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених законом,
ухвала апеляційного суду, як така, що
постановлена з порушенням норм
матеріального права, підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 31 січня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко