УХВАЛА

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, компенсації за
невикористану відпустку за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 12
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 16
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що у період з 8 квітня 2013 року по
30 листопада 2013 року
працювала продавцем-консультантом у
магазинах «Rodi Mood» та «Sevenhill» на
підставі трудового договору від 8
квітня 2013 року. Оскільки
відповідач не виплачував їй заробітну
плату, утворилась заборгованість у
розмірі 9 446 грн 92 коп.

З урахуванням викладеного позивачка
просила стягнути на її користь з
відповідача вказану суму
заборгованості, а також компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 607
грн 91 коп. та середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 4 093 грн 26 коп.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 12 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 16 квітня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 заборгованість по заробітній
платі у розмірі 4 723 грн 46 коп.,
середній заробіток за весь час
затримки у розмірі 2 790 грн
63 коп. та грошову компенсацію за
невикористані дні щорічної відпустки у
розмірі 324 грн 21 коп., а усього 7 838 грн 30
коп. У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення в частині
розміру стягнутих коштів та
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
роботодавцем не було проведено повний
розрахунок при звільненні позивачки, а
тому відповідачка повинна сплатити
заборгованість із заробітної плати,
проте виходячи з 4-годинного робочого
дня позивачки.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками, зазначивши також про те, що
встановлення між сторонами саме
4-годинного робочого дня
підтверджується табелями обліку
використання робочого часу.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 8 квітня 2013 року
між ОСОБА_4, як фізичною особою, яка
використовує найману працю, та ОСОБА_3
було укладено трудовий договір, згідно
якого останню було прийнято на посаду
продавця непродовольчих товарів та
встановлено 2-й тарифний розряд згідно
постанови Кабінету Міністрів України
від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату
праці працівників на основі Єдиної
тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів
з оплати праці працівників установ,
закладів та організацій окремих
галузей бюджетної сфери». 30 листопада
2013 року ОСОБА_3 була звільнена за угодою
сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Згідно з п. 3 цього договору ОСОБА_4
зобов'язалась проводити оплату праці
позивачки за тарифним коефіцієнтом 1,06
до мінімальної заробітної плати 1 147
грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та
ст. 24 Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним органом
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Суди наведене врахували та вірно
вважали, що відповідач зобов'язаний
виплатити позивачці заборгованість із
заробітної плати.

Проте не можна погодитись з висновком
апеляційного суду про те, що
заборгованість по заробітній платі має
проводитись виходячи з 4-годинного
робочого дня позивачки.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 56 КЗпП України
за угодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом може
встановлюватись як при прийнятті на
роботу, так і згодом неповний робочий
день або неповний робочий тиждень. На
просьбу вагітної жінки, жінки, яка має
дитину віком до чотирнадцяти років або
дитину-інваліда, в тому числі таку, що
знаходиться під її опікуванням, або
здійснює догляд за хворим членом сім'ї
відповідно до медичного висновку,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний встановлювати їй неповний
робочий день або неповний робочий
тиждень. Оплата праці в цих випадках
провадиться пропорціонально
відпрацьованому часу або залежно від
виробітку.

Суди зазначене не врахували, не
звернули уваги на те, що сторонами не
надано доказів укладення угоди щодо
встановлення позивачці неповного
робочого дня.

Згідно з ч. 1 ст. 29 КЗпП України до
початку роботи за укладеним трудовим
договором власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний роз'яснити
працівникові його права і обов'язки та
проінформувати під розписку про умови
праці, наявність на робочому місці, де
він буде працювати, небезпечних і
шкідливих виробничих факторів, які ще
не усунуто, та можливі наслідки їх
впливу на здоров'я, його права на пільги
і компенсації за роботу в таких умовах
відповідно до чинного законодавства і
колективного договору.

Тобто, наявність розписки про
ознайомлення працівника про умови
праці, зокрема, про встановлення
неповного робочого часу, є
обов'язковою.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази встановлення для позивачки
неповного робочого часу та
ознайомлення її з такими умовами праці.

Також суди не врахували, що у п. 3
трудового договору передбачено обідню
перерву працівника з 13 год. 00 хв. по 14
год. 00 хв., а п. 4 договору встановлено
підсумковий облік робочого часу з
погодинною оплатою за відпрацьований
час з обліковим періодом 1 рік, але не
більше 40 годин на тиждень. Згідно з п. 5
договору вихідні надаються за
графіком, але не менше 2 днів на тиждень.

З огляду на наведене, договором
передбачено повний робочий день.

Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці допускається зміна істотних умов
праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Суди зазначене не врахували, як і те, що
між сторонами жодних угод щодо праці
позивача на умовах неповного робочого
дня не укладалось.

За таких обставин, висновки судів щодо
4-годинного робочого дня позивачки
ґрунтується на припущенням, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, усупереч ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України апеляційний суд не
дослідив умови трудового договору, не
перевірив доводів, викладених в
апеляційній скарзі, та прийшов до
передчасного висновку про те, що
позивачу встановлено неповний робочий
день.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 16 квітня
2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська