Справа № 454/1070/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2770/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ДП «Львіввугілля» -
Горбачової Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 26 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, -

в с т
а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вищезазначеним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
протягом 1960-2000 років працювала в
шкідливих умовах на підприємствах ДП
«Львіввугілля», а саме ДВАТ шахта № 5
«Великомостівська». У зв'язку з
тривалою роботою в особливо шкідливих
та тяжких умовах праці в неї погіршився
стан здоров'я, внаслідок чого вона
неодноразово була змушена звертатись
за медичною допомогою. Згодом її було
скеровано на стаціонарне обстеження та
лікування в Червоноградську ЦМЛ, де їй
було встановлено діагноз: хронічний
бронхіт фаза загострення; емфізема
легень II ст., пневмоконіоз -
захворювання професійні, встановленні
вперше. 30.10.2000 року її звільнено з
роботи у зв'язку із ліквідацією шахти.
26.07.2007 року було складено акт
розслідування хронічного
професійного, згідно якого професійне
захворювання знаходиться в
причинно-наслідковому зв'язку із
шкідливими та небезпечними умовами
праці. 21.08.2007 року висновком МСЕК їй
вперше встановлено 30 відсотків втрати
працездатності в зв'язку із
профзахворюванням безтерміново.
Внаслідок отримання професійного
захворювання їй було завдано великої
моральної шкоди у вигляді фізичних та
душевних страждань, порушено всі
нормальні умови її життя; вона відчуває
великі незручності при веденні
домашнього господарства; їй стало
важко займатись домашніми справами, що
потребують навіть невеликих фізичних
зусиль; вона змушена докладати
додаткових зусиль для організації
життя, що порушує установлені життєві
зв'язки та позбавляє її надії на
майбутнє; в неї з'явились кашель, біль у
грудях та спині, задишка. Просить
стягнути з відповідача моральну шкоду,
яку оцінює в 30 000 (тридцять тисяч)
гривень 00 копійок.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2
до ДП «Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає
його таким, що ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, при неповному з'ясуванні судом
обставин, що мають значення для справи
та невідповідністю висновків
обставинам справи. Ухвалюючи рішення,
суд прийшов до помилкового висновку, що
належним відповідачем по справі є ДП
ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація». З
таким висновком не погоджується в силу
того, що ДВАТ «Шахта № 5
«Великомостівська» на день її
звільнення входила в склад ДВАТ
«Укрзахідвугілля», правонаступником
якої є ДП «Львіввугілля». Просить
скасувати рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
26 червня 2013 року та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ДП «Львіввугілля» -
Горбачової Н.О., межі та доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково. Відповідно до статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Встановлено, що у суді першої інстанції
ОСОБА_3, який представляв інтереси
позивачки ОСОБА_2 підтримав позовні
вимоги у повному обсязі, надав
пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві, просив задовольнити
позов та заперечив щодо заміни
відповідача з ДП «Львіввугілля» на ДП
ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація».

Відмовляючи в позові районний суд
дійшов правильного висновку, що
належним відповідачем по справі є ДП
ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація»,
оскільки позивачка протягом 1960-2000
років працювала на ДВАТ шахта № 5
«Великомостівська». У відповідності з
наказом № 248 від 11.07.2000 року «Про
ліквідацію ДВАТ «Шахта № 5
«Великомостівська ДХК
«Укрзахідвугілля» шахту передано в
склад Західно-української дирекції з
ліквідації шахт ДК
«Укрвуглереструктуризація», яка
відповідно до наказу Міністерства
палива та енергетики України від 29.06.2004
року № 360 є структурним підрозділом
Державного підприємства
«Центрально-Західна Компанія (ЦЗК)
«Вуглеторфреструктуризація» (а.с. 27, 47),
тому вірно відмовив в позові та
роз?яснив, що це не позбавляє позивачку
права на звернення з даним позовом до
ДП ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація».

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті рішення.

Посилання апелянта у скарзі на те, що
належним відповідачем все-таки є ДП
«Львіввугілля» спростовуються тим-же
наказом Міністерства палива та
енергетики України № 248 від 11.07.2000 року
«Про ліквідацію ДВАТ «Шахта № 5
«Великомостівська ДХК
«Укрзахідвугілля», пунктом 9 якого
визначено, що правонаступником ДВАТ
шахта № 5 «Великомостівська»
призначити державну компанію
«Укрвуглереструктуризація» (а.с. 27).

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 26 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.