Справа № 625/210/14-ц
Провадження № 4-с/625/1/14
У Х В А Л А

Іменем України

21.07.2014 року
с.Різуненкове

Коломацький районний суд Харківської
області

в складі: головуючого - Скляренка М.О.,

за участю секретаря - Талавирі С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в с. Різуненкове
цивільну справу за скаргою ОСОБА_1,
заінтересовані особи: начальник
відділу державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Кравченко
Тетяна Вікторівна, ОСОБА_3, про визнання
неправомірними дій начальника відділу
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області у
виконавчому провадженні, визнання
незаконною постанови про закінчення
виконавчого провадження та її
скасування, а також про зобов'язання
поновити виконавче провадження,

В С Т А Н О В И В :

27 травня 2014 року до Коломацького
районного суду Харківської області з
Краснокутського районного суду
Харківської області надійшла цивільна
справа за скаргою ОСОБА_1 на дії
начальника відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області.

В скарзі ОСОБА_1 вказала, що у відділі
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області на
примусовому виконанні до 16 травня 2013
року перебував виконавчий лист №2-1337,
виданий 05 грудня 2000 року
Краснокутським районним судом
Харківської області , про стягнення із
ОСОБА_3 на її користь
заборгованості за договором позики в
сумі 8740 гривень.

Та, як вказала заявниця, 16 травня 2013
року старшим державним виконавцем ВДВС
Краснокутського РУЮ Харківської
області Сбітнєвим С.В. винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження в зв'язку з виконанням
боржником зобов'язання, проте, за
твердженням ОСОБА_1, в зв'язку з
порушенням вимог Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження закрите до повного і
належного виконання боржником
зобов'язання.

Так, ОСОБА_1 вказала, що на момент
закриття виконавчого провадження
боржник повністю не виконав перед нею
своє зобов'язання, вказане у
відповідному виконавчому листі,
оскільки сплатив їй лише 8390 гривень 00
копійок, а не 8740 гривень 00 копійок, які
повинен був сплатити згідно
відповідного виконавчого листа.

Тому заявниця просила суд визнати дії
начальника відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області Кравченко Т.В.
неправомірними та зобов'язати її
поновити виконавче провадження та
здійснити виконавчі дії у повному
обсязі, а також вирішити питання
стосовно судових витрат, шляхом
стягнення із відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області на її користь суму
сплаченого судового збору та 200
гривень, сплачених нею за юридичні
послуги.

Відповідними заявами від 17 липня 2014
року (а.с. 136, 137), копії яких із
відповідними додатками вручені
заінтересованим особам, ОСОБА_1
доповнила свої вимоги та наряду з
вищезазначеними вимогами просила суд
визнати незаконною постанову, винесену
16 травня 2013 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Сбітнєвим
С.В. про закінчення виконавчого
провадження, скасувати цю постанову та
вирішити питання про судові витрати
шляхом стягнення із відділу Державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області на її користь
понесені витрати по справі в сумі 1312
гривень 60 копійок, які складаються з
витрат, пов'язаних з явкою до суду в
сумі 30 гривень 72 копійки, витрат,
понесених на придбання паперу та
копіювання документів, 200 гривень 00
копійок понесених витрат на правову
допомогу, судового збору в сумі 243
гривні 60 копійок та 963 гривень 00 копійок
збитків, понесених в зв'язку із
нездійсненням нею в дні судових
засідань підприємницької діяльності.

Також, ОСОБА_1 просила суд поновити їй
строк на подання відповідної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1
підтримала свої вимоги, викладені в
скарзі та просила задовольнити їх.

Заінтересовані особи начальник
відділу ДВС Краснокутського РУЮ
Харківської області Кравченко Т.В. та
залучений до у часті у справі боржник
ОСОБА_3 заперечили проти задоволення
заяви, вважаючи її безпідставною та
необґрунтованою, просили суд
відмовити у її задоволенні.

Заслухавши пояснення заявниці,
врахувавши пояснення заінтересованих
осіб, дослідивши матеріали справи та
матеріали виконавчого провадження, суд
приходить до висновку про можливість
поновлення строку на подання
відповідної скарги, обґрунтованість
скарги та необхідність її часткового
задоволення з наступних підстав.

Поновлюючи строк на подання
відповідної скарги, визначений ст. 385
ЦПК України, суд виходив із того, що
вказаний строк пропущений заявницею з
поважних причин.

Так, оскаржувана заявницею постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження винесена 16
травня 2013 року, її копія отримана
заявницею 31 травня 2013 року, після чого 07
червня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Краснокутського районного суду
Харківської області із відповідним
адміністративним позовом щодо
скасування вищезазначеної постанови,
ухвалою Краснокутського Районного
суду Харківської області від 29 жовтня
2013 року (а.с.26), залишеною в силі ухвалою
колегії суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2013 року (а.с. 27-29),
провадження у справі за вищезазначеним
адміністративним позовом закрито, в
зв'язку з чим, 24 грудня 2013 року, після
отримання зазначеної вище ухвали
апеляційного адміністративного суду,
ОСОБА_1 звернулася до Краснокутського
районного суду Харківської області із
цивільним позовом про скасування
оскаржуваної постанови державного
виконавця, однак, ухвалою судді
Краснокутського районного суду
Харківської області від 26 грудня 2013
року у відкритті провадження у справі
за цим позовом відмовлено (а.с. 30),
оскільки оскарження рішень, дій, або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби розглядаються за
відповідною скаргою сторони
виконавчого провадження, а не в порядку
позовного провадження.

13 січня 2014 року ОСОБА_1 знову звернулася
до Краснокутського районного суду
Харківської області із відповідною
скаргою, що 27 травня 2014 року надійшла
на розгляд до Коломацького районного
суду Харківської області на підставі
ухвали судді Краснокутського
районного суду Харківської області
від 14 травня 2014 року.

Вказані обставини свідчать про
поважність причин пропуску ОСОБА_1
строку на подання відповідної скарги
та необхідність його поновлення.

З роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах" № 6 від 07
лютого 2014 року, вбачається, що
відповідно до частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України. У пункті 9 частини
третьої статті 129 Конституції України
до основних засад судочинства
віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Отже, виконання судових рішень у
цивільних справах є складовою права на
справедливий суд та однією з
процесуальних гарантій доступу до
суду, що передбачено статтею 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про
виконавче провадження" примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Відповідно до ст.6 вказаного Закону
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.82 Закону рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Згідно ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду зі скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією чи
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ст.385 ЦПК України скаргу може
бути подано до суду у десятиденний
строк з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
її прав чи свобод. Пропущений з
поважних причин строк для подання
скарги може бути поновлено судом.

У відповідності до вимог п.8 ч.1 ст.49
Закону України "Про виконавче
провадження" виконавче провадження
підлягає закінченню у разі фактичного
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом.

Згідно ч. 3 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» про закінчення
виконавчого провадження державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстави її
винесення, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований. Копія
постанови у триденний строк
надсилається сторонам і може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із досліджених в
судовому засіданні матеріалів справи
та матеріалів відповідного
виконавчого провадження 28 грудня 2005
року, ОСОБА_1 як стягувач звернулася до
відділу державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області із заявами
про прийняття на виконання виконавчих
листів за № 2-1337 та № 2-46, виданих
Краснокутським районним судом
Харківської області 05 грудня 2000 року та
27 лютого 2001 року, відповідно, про
стягнення із ОСОБА_3 на її користь 8740
гривень 00 копійок заборгованості за
договором позики та 3000 гривень 00
копійок моральної шкоди.

Постановами, винесеними 11 січня 2006 року
заступником начальника державної
виконавчої служби у Краснокутському
районі Кравченко Т.В. відкриті
виконавчі провадження за виконавчим
листом №2-1337 про стягнення із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 заборгованості за
договором позики в сумі 8740 гривень 00
копійок та виконавчим листом за № 2-46
про стягнення із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 3000 гривень 00 копійок моральної
шкоди і вказані виконавчі провадження
окремою постановою заступника
начальника державної виконавчої
служби у Краснокутському районі
Кравченко Т.В. об'єднані в одне - зведене
виконавче провадження.

Таким чином, на примусовому виконанні у
відділі державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області з 11 січня
2006 року перебувало зведене виконавче
провадження за виконавчими листами за
№ 2-1337 та № 2-46, виданих Краснокутським
районним судом Харківської області 05
грудня 2000 року та 27 лютого 2001 року,
відповідно, про стягнення із ОСОБА_3 на
її користь 8740 гривень 00 копійок
заборгованості за договором позики та
3000 гривень 00 копійок моральної шкоди.

Отже, загальна сума, що підлягала
стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
за двома виконавчими листами складала
11740 гривень 00 копійок.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Троценко
М.В. від 27 травня 2008 року виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа за № 2-46, виданого
Краснокутським районним судом
Харківської області 27 лютого 2001 року
про стягнення із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 3000 гривень 00 копійок моральної
шкоди закрите у зв'язку із сплатою
боржником суми боргу (а.с.15).

Іншою постановою старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області Сбітнєва С.В. від 16
травня 2013 року закінчено і виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа за № 2-1337, виданого
Краснокутським районним судом
Харківської області 05 грудня 2000 року
про стягнення із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 8740 гривень 00 копійок
заборгованості за договором позики
(а.с. 17).

Таким чином, виходячи із того, що в
рамках виконання двох вищевказаних
виконавчих листів ОСОБА_3 повинен був
сплатити ОСОБА_1 загальну суму 11 740
гривень 00 копійок, в матеріалах
зведеного виконавчого провадження
повинні міститися відповідні
підтвердження про повну сплату ним
вищевказаної суми.

Однак, із досліджених в судовому
засіданні матеріалів виконавчого
провадження, в яких містяться
відповідні фіскальні чеки: від 03 січня
2006 року на суму 50 гривень, 02 лютого 2006
року на суму 50 гривень, 01 березня 2006
року на суму 100 гривень, 03 квітня 2006 року
на суму 150 гривень, 03 червня 2006 року на
суму 50 гривень, 04 червня 2006 року на суму
150 гривень, 07 липня 2006 року на суму 150
гривень, 05 серпня 2006 року на суму 150
гривень, 02 жовтня 2006 року на суму 150
гривень, 10 листопада 2006 року на суму 150
гривень, 12 грудня 2006 року на суму 150
гривень, 15 січня 2007 року на суму 150
гривень, 19 лютого 2007 року на суму 150
гривень, 19 квітня 2007 року на суму 150
гривень, 05 червня 2007 року на суму 150
гривень, 05 липня 2007 року на суму 150
гривень, 07 серпня 2007 року на суму 150
гривень, 11 вересня 2007 року на суму 150
гривень, 15 жовтня 2007 року на суму 150
гривень, 13 листопада 2007 року на суму 150
гривень, 13 березня 2008 року на суму 150
гривень, 14 травня 2008 року на суму 150
гривень, 15 липня 2008 року на суму 150
гривень, два чеки від 05 вересня 2008 року
на суму 150 гривень кожен, 29 жовтня 2008
року на суму 150 гривень, 27 лютого 2009 року
на суму 150 гривень, 27 березня 2009 року на
суму 150 гривень, 28 квітня 2009 року на суму
300 гривень, 26 травня 2009 року на суму 150
гривень, 10 липня 2009 року на суму 150
гривень, 27 серпня 2009 року на суму 150
гривень, 10 лютого 2010 року на суму 200
гривень, 15 березня 2010 року на суму 350
гривень, 15 квітня 2010 року на суму 350
гривень, 13 травня 2010 року на суму 350
гривень, 14 червня 2010 року на суму 350
гривень, 11 березня 2011 року на суму 250
гривень, 12 березня 2011 року на суму 100
гривень, 29 березня 2011 року на суму 150
гривень, 15 квітня 2011 року на суму 250
гривень,26 квітня 2011 року на суму 250
гривень, 11 травня 2011 року на суму 250
гривень, 30 травня 2011 року на суму 250
гривень, 14 червня 2011 року на суму 250
гривень, 01 липня 2011 року на суму 250
гривень, 19 липня 2011 року на суму 250
гривень, 26 березня 2012 року на суму 400
гривень, 30 березня 2012 року на суму 150
гривень, 23 квітня 2012 року на суму 550
гривень, 24 травня 2012 року на суму 550
гривень, 30 березня 2013 року на суму 550
гривень та 16 травня 2013 року на суму 140
гривень, вбачається, що загальна сума,
що відповідними грошовими переказами
сплачена боржником ОСОБА_3 стягувачу
ОСОБА_1 складає 10 890 гривень 00 копійок.

Крім того, незважаючи на відсутність в
матеріалах виконавчого провадження
відповідної розписки ОСОБА_1, взявши до
уваги ту обставину, що вона та інші
учасники судового розгляду
підтвердили факт особистої сплати
ОСОБА_3 в готівковій формі стягувачу
ОСОБА_1 в рахунок погашення існуючої
заборгованості грошових коштів в сумі
550 гривень 00 копійок, до сплаченої ним
відповідними грошовими переказами
суми боргу слід додати і цю суму.

При цьому, суд вважає за доцільне
зазначити, що в матеріалах виконавчого
провадження є фіскальний чек від 16
квітня 2008 року на суму 150 гривень 00
копійок, в якому отримувачем грошового
переказу зазначено: «ПР», а також
механічно пошкоджений чек від 26 червня
2009 року, в якому відсутня його верхня
частина, а тому вказані чеки судом не
взяті до уваги як докази при визначенні
загальної суми, сплаченої ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 під час виконання
відповідних рішень суду.

Таким чином, загальна сума, що
відповідними грошовими переказами та
особисто в готівковій формі сплачена
боржником ОСОБА_3 стягувачу ОСОБА_1
складає 11440 гривень 00 копійок (10 890
гривень 00 копійок + 550 гривень 00 копійок
= 11 440 гривень 00 копійок).

З огляду на це, беручи до уваги ту
обставину, що в рамках виконання двох
вищевказаних виконавчих листів ОСОБА_3
повинен був сплатити ОСОБА_1 загальну
суму 11 740 гривень 00 копійок, а фактично
сплатив лише 11 440 гривень 00 копійок,
суд приходить до висновку, що грошове
зобов'язання як на час закінчення
виконавчого провадження (станом на 16
травня 2013 року), так і на теперішній час
ще не виконано повністю, оскільки сума
його боргу складає 300 гривень (11740
гривень 00 копійок - 11 440 гривень 00
копійок = 300 гривень 00 копійок).

Враховуючи це, а також те, що виконавче
провадження щодо стягнення 3000 гривень
00 копійок моральної шкоди відповідною
постановою державного виконавця від 27
травня 2008 року закінчене у зв'язку
сплатою боржником вказаної суми,
постанова від 16 травня 2013 року про
закриття виконавчого провадження щодо
виконання рішення суду про стягнення
із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за
договором позики в сумі 8740 гривень 00
копійок, винесена старшим державним
виконавцем відділу ДВС
Краснокутського РУЮ Харківської
області Сбітнєвим С.В. до повного
фактично виконання боржником
відповідного рішення суду згідно
виконавчого документа, тобто
передчасно та в порушення вимог п.8 ч.1
ст.49 Закону України "Про виконавче
провадження", що, в свою чергу, свідчить
про незаконність вказаної постанови та
необхідність її скасування.

Згідно наказу начальника головного
управління юстиції у Харківській
області Мохончука С.М. від 19 липня 2013
року за № 475/4 (а.с. 148) старшого
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Сбітнєва
С.В. звільнено з роботи за власним
бажанням.

А тому, в розумінні вимог ч.3 ст. 386 ЦПК
України, вимога ОСОБА_1 правомірно
поставлена до начальника відповідного
відділу державної виконавчої служби як
до посадової особи, до компетенції якої
належить вирішення питання про
усунення порушення прав заявниці.

Крім того, слід зазначити, що у
відповідності до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 83
Закону України «Про виконавче
провадження», контроль за
своєчасністю, правильністю і повнотою
виконання рішень державним
виконавцем здійснюють начальник
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
а також керівник вищестоящого органу
державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, при здійсненні
контролю за рішеннями, діями
державного виконавця під час
виконання рішень має право у разі, якщо
вони суперечать вимогам закону, своєю
постановою скасувати постанову або
інший процесуальний документ (або їх
частину), винесені у виконавчому
провадженні державним виконавцем,
визнати недійсним складений
державним виконавцем акт,
зобов'язати державного виконавця
провести виконавчі дії в порядку,
встановленому цим Законом.

Також, слід зазначити, що ОСОБА_1 як
стягувач у виконавчому провадженні
неодноразово, а саме: 27 березня 2013 року,
14 травня 2013 року, 22 травня 2013 року, 30
травня 2013 року та 31 травня 2013 року,
реалізуючи своє право, передбачене ч.1
ст. 12 Закону України «Про виконавче
провадження», зверталася до начальника
відділу державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Кравченко
Т.В. із відповідними заявами (а.с.8, 9, 10, 11,
12) про ознайомлення із матеріалами
виконавчого провадження та вжиття
заходів щодо повного виконання
відповідного рішення суду, однак в
матеріалах виконавчого провадження
відсутні вказані заяви а також будь-які
належні і допустимі докази, які б
свідчили про ознайомлення ОСОБА_1 із
вказаними матеріалами, що, в свою чергу,
свідчить про незабезпечення своєчасно
та належним чином начальником відділу
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Кравченко
Т.В. права ОСОБА_1 як стягувача на
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 83 Закону
України «Про виконавче провадження»
на начальника відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області Кравченко Т.В.
законом покладений обов'язок
здійснення контролю за своєчасністю,
правильністю і повнотою виконання
рішень державним виконавцем, а також
забезпечення реалізації прав сторін
виконавчого провадження, зокрема права
на ознайомлення із матеріалами
виконавчого провадження, проте, беручи
до уваги вищеперелічені обставини, а
також те, що постанова державним
виконавцем винесена передчасно і в
порушення вимог п.8 ч.1 ст.49 Закону
України "Про виконавче провадження",
суд приходить до висновку, що дії
начальника відповідного відділу
державної виконавчої служби в частині
не забезпечення права стягувача на
ознайомлення із матеріалами
виконавчого провадження та здійснення
неналежним чином контролю за
своєчасністю, правильністю і повнотою
виконання рішення щодо стягнення із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми
заборгованості за договором позики не
відповідають вимогам ст. 83 та ч.1 ст. 12
Закону України «Про виконавче
провадження», а тому ці дії є
неправомірними.

За таких обставин, згідно вимог
закріплених ч.2 ст. 387 ЦПК України,
встановивши обґрунтованість скарги
суд визнає оскаржуване рішення, дію чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення, іншим
шляхом поновлює його порушені права чи
свободи, тобто, суд вважає за необхідне
визнати незаконною та скасувати
постанову від 16 травня 2013 року про
закінчення виконавчого провадження
щодо виконання рішення суду про
стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
боргу за договором позики в сумі 8740
гривень 00 копійок, винесену старшим
державним виконавцем відділу ДВС
Краснокутського РУЮ Харківської
області Сбітнєвим С.В., а також визнати
дії начальника відділу ДВС
Краснокутського РУЮ Харківської
області Кравченко Т.В. в частині не
забезпечення права стягувача на
ознайомлення із матеріалами
виконавчого провадження та здійснення
неналежного контролю за своєчасністю,
правильністю і повнотою виконання
рішення щодо стягнення із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 суми заборгованості за
договором позики неправомірними.

Стосовно ж вимоги заявниці щодо
необхідності зобов'язання судом
начальника відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області Кравченко Т.В.
поновити виконавче провадження та
здійснити виконавчі дії у повному
обсязі суд зазначає, що задоволення цих
вимог є недоцільним та передчасним з
тих підстав, що, в розумінні ст.ст. 383
ЦПК України, право заявниці як сторони
виконавчого провадження в цій частині
не може вважатися таким, що є на
теперішній час порушеним.

Так, у відповідності до вимог ч.1 та ч.3
ст. 51 Закону України «Про виконавче
провадження» у разі якщо постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження визнана
судом незаконною та скасована,
виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження відповідного
рішення суду. Про відновлення
виконавчого провадження державний
виконавець виносить постанову, копії
якої не пізніше наступного дня
надсилаються до суду, який визнав
незаконною постанову державного
виконавця, сторонам, а також органу
(посадовій особі),

який видав виконавчий документ.

З огляду на імперативні приписи
вказаної норми на державного
виконавця, до якого згідно ч.1 ст. 4
Закону України «Про державну виконавчу
службу» віднесено і начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби, Законом покладений
обов'язок протягом трьох робочих днів з
дня надходження відповідного рішення
суду про визнання незаконною та
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження відновити
відповідне виконавче провадження.

Згідно ст.1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених
цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

І, вразі не відновлення виконавчого
провадження на підставі відповідного
рішення суду про визнання незаконною
постанови про закінчення виконавчого
провадження та її скасування, а також
нездійснення всієї сукупності
необхідних дій, визначених Законом та
спрямованих на примусове виконання
рішення, за правилами ст. 383 ЦПК
України, це може бути окремим предметом
оскарження дій (бездіяльності)
державного виконавця, чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення.

При цьому, суд вважає за доцільне
роз'яснити заявниці ОСОБА_1 про те, що
згідно вимог ч. 4 ст. 51 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
відновлення виконавчого провадження
стягувач зобов'язаний у тримісячний
строк з дня надходження відповідної
постанови пред'явити відповідний
виконавчий документ до виконання.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 388 ЦПК
України судові витрати, пов'язані з
розглядом скарги, покладаються судом
на заявника, якщо було постановлено
рішення про відмову в задоволенні його
скарги, або на відділ державної
виконавчої служби, якщо було
постановлено ухвалу про задоволення
скарги заявника.

Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати
складаються із судового збору та
витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать: витрати на правову
допомогу; витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

З приводу розподілу судових витрат по
справі у виді судового збору,
сплаченого заявницею при зверненні до
суду із відповідною заявою, суд
зазначає, що сплачена сума судового
збору підлягає поверненню заявниці,
позаяк Пленум Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п. 14 Постанови "Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах" № 6 від 07
лютого 2014 року роз'яснив, що
провадження з виконання судових рішень
є завершальною і невід'ємною частиною
(стадією) судового провадження по
конкретній справі, в якій провадження
за скаргою не відкривається. Ні
розділом VII ЦПК України, ні Законом
України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про
судовий збір" (частина перша статті 3) не
передбачено необхідність сплати
судового збору за подання скарги на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби, то за подання скарги судовий
збір не сплачується.

Відповідно до преамбули Закону України
„Про судовий збір" правові засади
справляння судового збору, платників,
об'єкти та розміри ставок судового
збору, порядок сплати, звільнення від
сплати та повернення судового збору
визначаються зазначеним Законом.

У відповідності до вимог ч.2 ст.50
Бюджетного кодексу України Державне
казначейство України веде
бухгалтерський облік всіх надходжень,
що належать Державному бюджету
України, та за поданням органів
стягнення здійснює повернення коштів,
що були помилково або надмірно
зараховані до бюджету.

У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 7
Закону України "Про судовий збір"
сплачена сума судового збору за
ухвалою суду повертається, зокрема, у
разі внесення судового збору у
більшому розмірі, ніж встановлено
законом, а це означає, що 243 гривні 60
копійок судового збору, сплаченого
ОСОБА_1, підлягають поверненню їй
повністю.

Стосовно витрат на правовому допомогу
в сумі 200 гривень 00 копійок, які
заявниця просила покласти на відділ
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області, суд
зазначає, що вказані витрати, хоча і
віднесені до судових витрат, проте
покладені на вказаний відділ державної
виконавчої служби бути не можуть,
оскільки заявницею не надано
документального підтвердження
понесення нею вказаних витрат.

Так, ОСОБА_1, надавши суду копію
договору про надання юридичних послуг
(а.с.31-33), укладеного 24 грудня 2013 року між
нею та ФОП ОСОБА_7, в п 6.1. якого
зазначено, що сума винагороди, яка
повинна бути сплачена Замовником
Виконавцю за надання юридичних послуг
складає 3000 гривень, проте доказів про
перерахування будь-якої суми на
поточний рахунок Виконавця чи сплату
грошових коштів готівкою, ОСОБА_1 суду
не надала.

Щодо витрат понесених ОСОБА_1 на
придбання паперу на придбання паперу
та копіювання документів в сумі 46
гривень 00 копійок, та 963 гривень 00
копійок збитків, понесених в зв'язку із
нездійсненням заявницею в дні судових
засідань підприємницької діяльності,
суд вказує, що ці витрати, в розумінні
ст. 79 ЦПК України, не є судовими
витратами, пов'язаними із розглядом
справи, а тому, за правилами ст. 388 ЦПК
України, на відповідний відділ
державної виконавчої служби покладені
бути не можуть, питання щодо стягнення
таких збитків і упущеної вигоди
вирішуються судом у позовному
провадженні.

Витрати, що пов'язані з явкою заявниці
до суду, в сумі 30 гривень 72 копійки, з
огляду на задоволення скарги, суд
вважає за необхідне покласти на відділ
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області.

Керуючись ст.ст. 383 - 387 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на подання
скарги.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати
постанову, винесену 16 травня 2013 року
старшим державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Краснокутського районного управління
юстиції Харківської області Сбітнєвим
С.В. про закінчення виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа №2-1337, виданого 05
грудня 2000 року Краснокутським районним
судом Харківської області щодо
примусового стягнення із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 боргу за договором
позики в сумі 8740 гривень 00 копійок.

Дії начальника відділу ДВС
Краснокутського РУЮ Харківської
області Кравченко Т.В. в частині не
забезпечення права стягувача на
ознайомлення із матеріалами
виконавчого провадження та здійснення
неналежним чином контролю за
своєчасністю, правильністю і повнотою
виконання рішення щодо стягнення із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
заборгованості за договором позики в
сумі 8740 гривень 00 копійок визнати
неправомірними.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір,
сплачений нею 13 січня 2014 року о 14 годині
47 хвилин 10 секунд у філії Харківського
обласного управління АТ «Ощадбанк»
згідно квитанції від 13 січня 2014 року на
рахунок 0315, МФО 851011, банк
одержувача: ГУ ДКСУ у Харківській
області, в сумі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 (шістдесят) копійок, в зв'язку з
чим зобов'язати управління Державної
казначейської служби України у
Краснокутському районі Харківської
області здійснити повернення вказаної
суми судового збору.

Стягнути із відділу державної
виконавчої служби Краснокутського
районного управління юстиції
Харківської області на користь ОСОБА_1
30 гривень 72 копійки судових витрат,
пов'язаних із явкою заявниці до суду.

Ухвала суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку через
Коломацький районний суд Харківської
області шляхом подачі в 5-денний строк з
дня проголошення ухвали апеляційної
скарги, а особами, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення ухвали,
апеляційна скарга може бути поданою
протягом 5 днів з дня отримання її
копії.

Головуючий
М. О. Скляренко