ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року м.
КиївСудова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Гуменюка
В.І.,Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,Патрюка
М.В.,Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про припинення права на частку у
спільному майні за заявою ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 березня 2014 року,

в с т а н о в
и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що їй на
праві власності належить Ѕ частина
житлового будинку АДРЕСА_1, у порядку
спадкування за заповітом ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте відповідачі
за її відсутності неправомірно
вселились до будинку, оформили
реєстрацію за місцем проживання,
перешкоджають їй користуватися
будинком.

Позивачка просила зобов'язати
відповідачів не чинити їй перешкод у
користуванні спадковим майном і
вселити її до будинку.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 від свого імені та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5
звернулись до суду із зустрічним
позовом, в якому просили

припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ
частину житлового будинку,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
спільне володіння та користування цим
будинком неможливе, частка ОСОБА_1 не
може бути виділена в натурі, ними
внесено на депозитний рахунок
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Одеській області 100 тис. грн, що
дорівнює вартості Ѕ частини спірного
будинку.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 16 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено, зустрічний позов
задоволено. Постановлено припинити
право власності ОСОБА_1 на Ѕ
частину житлового будинку з
надвірними спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 60,1 кв. м, у тому числі
37,2 кв. м житлової площі; виплатити
ОСОБА_1 100 тис. грн з депозитного рахунку
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Одеській області, що внесені ОСОБА_2 7
жовтня 2013 року за квитанцією № 3980;
визнати за неповнолітнім ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину житлового
будинку з надвірними спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 5 лютого 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
16 жовтня 2013 року скасовано, ухвалено
нове рішення, яким позов ОСОБА_1
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3
не чинити перешкод ОСОБА_1 у
користуванні будинком АДРЕСА_1, що
знаходиться у спільній частковій
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5, і вселити
ОСОБА_1 до цього будинку. У
задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Апеляційного суду Одеської області від
5 лютого 2014 року на підставі пункту 5
частини четвертої статті 328 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України
заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять
скасувати ухвалу судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 березня 2014 року й рішення
Апеляційного суду Одеської області від
5 травня 2014 року, постановити нове
рішення про задоволення їхніх позовних
вимог, посилаючись на неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, а саме статті 365
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2
та ОСОБА_3 наводять ухвалу судді
Верховного Суду України від 27 червня 2008
року, рішення колегії суддів Судової
палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 28 січня
2009 року та ухвалу колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 22 грудня 2010
року.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 19 травня 2014 року справу допущено до
провадження у Верховному Суді

України.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхнього
представника, перевіривши доводи
заяви, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
визнає, що заява підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Судами встановлено, що житловий
будинок з надвірними спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_1 та неповнолітньому
ОСОБА_5 у рівних частках - кожному
співвласнику по Ѕ частині.

ОСОБА_5 та його батьки: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 -
зареєстровані й постійно проживають у
цьому будинку, іншого житла вони не
мають.

ОСОБА_1 є громадянкою Російської
Федерації, постійно мешкає в будинку
АДРЕСА_2, спірним будинком користується
лише під час відпочинку в літній
період.

Згідно з висновком
судової будівельно - технічної
експертизи від 16 серпня 2013 року
ринкова вартість Ѕ частини спірного
будинку складає 100 тис. грн, технічна
можливість поділити спірний будинок
між співвласниками відсутня.

7 жовтня 2013 року ОСОБА_2
внесла на депозитний рахунок
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Одеській області 100 тис. грн.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 та задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив із того, що технічної
можливості поділити будинок між
співвласниками немає, спільне
користування будинком неможливе,
ОСОБА_1 постійно проживає та працює на
території Російської Федерації, а
припинення права власності на Ѕ
частину спірного будинку не завдасть
істотної шкоди її інтересам.

Скасовуючи рішення районного суду й
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в
задоволенні зустрічного позову, суд
апеляційної інстанції, з яким
погодився й суд касаційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_1 у спірному
будинку належить Ѕ частка, яка є рівною
частці ОСОБА_5, тому вона не може
вважатись незначною. Сторони
знаходяться в неприязних стосунках,
спільне володіння та користування
спірним будинком є неможливим.
Незважаючи на те, що згідно з
висновком судової
будівельно-технічної

експертизи неможливо поділити будинок
у рівних частках, сторони мають
можливість установити порядок
користування будинком, оскільки він
має три житлові кімнати та інші
приміщення, а внесення ОСОБА_2 100
тис. грн

грошової компенсації на депозитний
рахунок вартості належної ОСОБА_1
частки не є безумовною підставою для
позбавлення її права на частку у
спірному майні.

Проте у наданих для порівняння
заявниками ухвалах Верховного Суду
України від 27 червня 2008 року та від 27
червня 2008 року суд касаційної
інстанції погодився з висновками
попередніх інстанцій про наявність
підстав для припинення права власності
на частку у спільному майні та виходив
із того, що будинок є неподільним,
спільне користування ним через
неприязні стосунки між сторонами є
неможливим, таке припинення не
завдасть істотної шкоди відповідачам,
оскільки вони зареєстровані та
мешкають в іншому місці.

Разом із тим у наданому заявниками для
порівняння рішенні колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 28
січня 2009 року, а також ухвалі колегії
суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 22
грудня 2010 року про припинення права
власності на частку у квартирі, суд
касаційної інстанції, стягнувши на
користь відповідачів компенсацію
вартості їхньої частки у квартирі та
визнавши за позивачами право
власності на квартиру, виходив із того,
що квартира є неподільною, спільне
проживання сторін є неможливим, а
позивач вніс на депозитний рахунок
грошову суму вартості частки
відповідача у спірній квартирі.

Викладене свідчить про те, що має місце
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме статті
365 ЦК України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вищенаведених
норм матеріального права, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

Відповідно до статті 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Задовольняючи позов про припинення
права власності ОСОБА_6 на Ѕ частку
житлового будинку з виплатою їй
вартості цієї частки, суд першої
інстанції виходив із того, що таке
припинення (пункт 4 частини першої
статті 365 ЦК України) не завдасть
істотної шкоди її інтересам, оскільки
ОСОБА_6 є громадянином іншої держави,
в якій проживає й працює, а спірну
власність використовує тільки для
літнього відпочинку.

Суд апеляційної інстанції, з
яким погодився й касаційний суд, вважав
такий висновок необґрунтованим з
тих підстав, що порушується принцип

рівності прав співвласників, а
правовий режим спільної часткової
власності враховує інтереси всіх її
учасників і забороняє обмеження прав
одних учасників

за рахунок інших.

Такий висновок суду свідчить про
неправильне застосування статті 365 ЦК
України, оскільки відповідно до цієї
норми, зокрема пункту 4 частини першої
статті 365 ЦК України, право власності
співвласника на частку в спільному
майні може бути припинено, але за умови,
що така шкода не буде істотною. Саме ця
обставина є визначальною при вирішенні
позову про припинення права на частку
у спільному майні за вимогою інших
співвласників.

Відповідно до вимог частини
другої статті 3604 ЦПК України Верховний
Суд України задовольняє заяву у справі,
яка переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини
першої статті 355 ЦПК України, якщо

встановить, що судове рішення є
незаконним.

Ураховуючи викладене, ухвала суду
касаційної інстанції підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий касаційний розгляд.

Керуючись статтею 3603 ЦПК України,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді :
Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін