ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І., Парінової І.К., Карпенко
С.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
Херсонської міської ради про визнання
права власності на спадкове майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 8 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
її батько - ОСОБА_7, після смерті якого
відкрилася спадщина, яка складається з
будинку АДРЕСА_1. Вона звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, однак їй було
відмовлено, у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спадковий будинок. Зазначала, що право
власності батька на будинок
підтверджується необхідними
документами, тому просила суд визнати
за нею право власності в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 13 вересня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
спадкове майно після померлого ОСОБА_7,
а саме: на домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 8 листопада 2013
року апеляційну скаргу Херсонської
міської ради задоволено частково,
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів прийнятого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
підтверджувались доводи апеляційної
скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив з того, що
право власності на спадковий будинок
підтверджується наявними у справі
документами, виданими компетентними
органами у 1954 році, а тому у позивача є
підстави для спадкування за законом
зазначеного будинку.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної виходив з того, що акт про
прийняття житлового будинку до
експлуатації відсутній, отже батько
позивача не набув у встановленому
порядку право власності на спірний
житловий будинок, тому це майно не може
увійти до спадкової маси у вигляді
домоволодіння; успадкувати можливо
лише права та обов'язки забудовника, а
такі вимоги позивач не заявляла.

Проте такий висновок судом апеляційної
інстанції зроблено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_7, після смерті якого залишилася
спадщина, що складається з житлового
будинку АДРЕСА_1. Спадкоємцем першої
черги є позивач ОСОБА_6

На час смерті спадкодавець мав
наступні документи на спірний будинок:
акт зазначення меж земельної ділянки
від 10 квітня 1954 року; проект житлового
будинку ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 який
затверджено 13 травня 1954 року
начальником Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
м. Херсона; план забудови земельної
ділянки за зазначеною адресою,
затверджений 14 травня 1954 року; дозвіл
на право проведення будівельних робіт
за адресою: АДРЕСА_1 виданий 13 травня 1954
року начальником міської інспекції
ДАБК м. Херсона; договір від 24 травня 1954
року між виконавчим комітетом
Херсонської міської ради та ОСОБА_7 на
право спорудження будинку та
безстрокового користування земельною
ділянкою, посвідчений 21 червня 1954 року
державним нотаріусом Херсонської
нотаріальної контори та
зареєстрований у БТІ; генеральний
план-схему з будівлями по АДРЕСА_1 від 20
березня 1980 року; технічний паспорт на
об'єкт нерухомого майна, у якому ОСОБА_7
зазначено власником.

Протягом установленого ст. 1270 ЦК
України строку для прийняття спадщини
позивач подала до нотаріуса заяву про
прийняття спадщини після смерті батька
ОСОБА_7 17 серпня 2013 року державний
нотаріус Третьої херсонської
державної нотаріальної контори
відмовив ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом, мотивуючи
свою відмову тим, що на спадкове майно
відсутні правовстановлюючі документи
на ім'я спадкодавця (а.с. 29).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від 1
липня 2004 року державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме
майно набувається в порядку, який
існував на час його будівництва, а не
виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанова Верховного
Суду України від 13 червня 2012
року № 6-54цс12).

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою статті 5 Цивільного
кодексу України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про
порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
державного замовлення" (втратила
чинність) вперше на законодавчому
рівні було встановлено порядок та
умови прийняття в експлуатацію
об'єктів будівництва. Тобто до 5 серпня
1992 року не передбачалась процедура
введення приватних житлових будинків в
експлуатацію при оформленні права
власності.

З аналізу положень Конституції України
та Цивільного кодексу України
вбачається, що не потребує введення в
експлуатацію приватних житлових
будинків, збудованих до 5 серпня 1992
року, при набутті права власності на
такі об'єкти (лист Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409
"Щодо прийняття в експлуатацію
об'єктів, закінчених будівництвом до 5
серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, які не
підлягають прийняттю в експлуатацію,
вимогам законодавства, будівельних
норм, державних стандартів і правил,
зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт, складений
за результатами технічної
інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України,
листа Міністерства юстиції України №
19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі
смерті власника нерухомого майна,
первинна реєстрація права власності на
яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового
положення про порядок реєстрації права
власності на нерухоме майно" рішення
суду є правовстановлюючим документом,
на основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як вбачається з технічного паспорту
від 26 липня 2013 року (а.с. 19-23),
житловий будинок АДРЕСА_1 збудовано
ОСОБА_7 до 5 серпня 1992 року.

Проте, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України, ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд на зазначене увагу не
звернув; не встановив фактичні
обставини, від яких залежить правильне
вирішення спору; не визначився із
правовідносинами, які випливають із
установлених обставин; не вказав, яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин. Крім того,
апеляційний суд не перевірив доводів
апеляційної скарги щодо процедури
набуття права власності на нерухоме
майно, яка існувала на час його
спорудження, та не зазначив конкретні
обставини і факти, що підтверджують
доводи апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору. За
таких обставин колегія суддів вважає,
що апеляційний суд не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, а тому
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 8 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К.
Парінова О.В. Попович Судді:В.І. Амелін