Номер провадження: 22-ц/785/3130/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
дарування,-

встановила:

У червні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
просив визнати недійсним договір
дарування 21/50 часток житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 24.12.2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом він є власником 29/50
частини домоволодіння АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
загальною площею 801 кв.м., яке
складається з: житлового будинку,
площею 19,2 кв.м., житлового будинку,
площею 20,4 кв.м., літньої кухні, двох
сараїв з дощок, туалету з дощок.

Власницею інших 21/50 часток до 24.12.2012
року була ОСОБА_4, на даний час
власником зазначеної частини
домоволодіння, відповідно до договору
дарування, є ОСОБА_3.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 05 листопада 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та переведення прав та
обов'язків покупця, зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_5 були задоволені в
частині переведення прав і обов'язків
покупця, у інших вимогах сторонам було
відмовлено.

Позивач зазначив, що, не зважаючи на це
рішення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснили
удаваний правочин договору дарування
спірних частин домоволодіння, ввели в
оману нотаріуса зазначивши, що 21/50
частка домоволодіння не перебуває в
спорі, та що відчужувана частка не є
спільною сумісною власністю.

Позивач вважає, що договір дарування,
укладений з метою приховати дійсний
правочин, а саме договір
купівлі-продажу, тому просив визнати
договір дарування недійсним.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 листопада 2013 року позов
задоволений. Визнано недійсним договір
дарування 21/50 часток житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 24 грудня 2012 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних
частках витрати по сплаті судового
збору у розмірі 229,4 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду
апеляційну скаргу, в якій просять
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким у задоволенні
позову відмовити, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити, з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та
визнаючи договір дарування між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
дарування є удаваним правочином, який
був вчинений для приховання іншого
правочину, а саме - договору
купівлі-продажу частини будинку.

Однак колегія суддів повністю не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 листопада 2013 року зазначеним
вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що позивач
ОСОБА_5 є власником 29/50 частин
домоволодіння будинку АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом та
реєстраційним посвідченням (а.с.10-11).

Власником інших 21/50 частин
зазначеного домоволодіння є ОСОБА_4.

11 квітня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі - продажу дійсним та
визнання права власності, відповідно
до якого просила суд визнати дійсним
договір купівлі - продажу, що був
укладений 02 березня 2012 року між нею та
ОСОБА_4, згідно якого вона купила 21/50
частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_5, який не був учасником
процесу, був залучений судом до
вказаної справи та ним наданий
зустрічний позов про визнання
недійсним договору купівлі - продажу та
переведення прав та обов'язків покупця.

Рішенням Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 05 листопада 2012 року в задоволені
позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено
повністю, а позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено частково, переведено на
ОСОБА_5 права та обов'язки покупця по
договору купівлі - продаж 21/50 частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

24 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
був укладений договір дарування 21/50
часток домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
(а.с.5).

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 та визнаючи договір дарування
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним,
посилався на рішення Білгород -
Дністровського міськрайонного суду
Одеської області від 05 листопада 2012
року.

Але рішенням апеляційного суду
Одеської області від 16 квітня 2014 року
зазначене рішення було скасовано та у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про переведення прав
та обов'язків покупця відмовлено.

Також суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення посилався на ст. 235 ЦК України,
відповідно до якої удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Таким чином, матеріальний закон не
передбачає недійсність удаваного
правочину, а лише пропонує застосувати
до відносин сторін норми, що регулюють
той правочин, який сторони дійсно мали
на увазі, що підтверджується правовою
позицією Верховного Суду України.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
за удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Визнаючи недійсним договір дарування,
суд першої інстанції не зазначив, який
в дійсності був укладений правочин, та
не застосував відповідних норм
матеріального права.

Також колегія суддів звертає увагу, що,
визнаючи нотаріально посвідчений
договір дарування недійсним, суд
першої інстанції не зазначив якій
нормі закону суперечить зазначений
правочин.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на усі
зазначені обставини уваги не звернув
та дійшов помилкового висновку про
недійсність удаваного правочину, що
призвело до ухвалення незаконного,
необґрунтованого рішення, яке підлягає
скасуванню.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з відмовою в задоволенні
позову про визнання недійсним договору
дарування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 листопада 2013 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування відмовити.

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.О. Суворов