22-ц/775/579/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.

суддів Попової
С.А., Мироненко І.П.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 14 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю Українське
фінансове агентство «Верус» та
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа: відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області, про стягнення допомоги за
період тимчасової непрацездатності,
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ТОВ Українське фінансове
агентство «Верус» та ПАТ «ПриватБанк»
про стягнення допомоги за період
тимчасової непрацездатності, виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування посилався на те, що з 02
лютого 2009 року за сумісництвом
працював в ТОВ УФА «Верус» кредитним
інспектором та в ПАТ КБ «ПриватБанк»
менеджером з банківського
обслуговування фізичних осіб. 11 лютого
2009 року на робочому місці з позивачем
стався нещасний випадок, за даним
фактом складено акт форми Н-1.
Перебуваючи на стаціонарному
лікуванні протягом часу з 11 лютого 2009
року по 24 березня 2009 року та
продовжуючи курс лікування
амбулаторно, не в повному обсязі
отримав компенсаційні виплати з
тимчасової втрати працездатності.
Розмір матеріальної шкоди розраховує,
як несплачену середню заробітну плату
за весь час втрати працездатності, що
дорівнює 4806,97 грн. (43 робочих днів х 111,79
грн. середньої заробітної плати).
Ухиленням від обов'язку сплати
компенсаційних виплат, позивач
наполягав на позбавлені можливості у
повному обсязі забезпечити себе
належним лікуванням, чим спричинено
моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Крім
того, просив стягнути середній
заробіток за дні тимчасової
непрацездатності: 2 дні у вересні 2012
року; 1 день у жовтні 2012 року; 4 дні у
січні 2013 року, оскільки порушуючи
встановлений Кабінетом Міністрів
України порядок обчислення розміру
заробітної плати для здійснення оплати
днів тимчасової непрацездатності,
відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк»
встановлена фіксована сума на рівні 10
грн. За розрахунком позивача загальна
заборгованість ПАТ КБ «ПриватБанк» по
заробітній платі за дні тимчасової
непрацездатності складає 1934,59 грн. При
звільненні 15 березня 2013 року
відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не
було проведено повний розрахунок, у
зв'язку з чим просив стягнути 47 801,43 грн.
за час затримки повного розрахунку при
звільненні.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 14 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги до відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк», стягнувши
заборгованість за дні тимчасової
непрацездатності в загальній сумі 1934,59
грн., середній заробіток за час
затримки повного розрахунку в розмірі
47 801,43 грн., в рахунок відшкодування
моральної шкоди 10 000 грн.

В обґрунтування вказує, що суд першої
інстанції в порушення вимог чинного
законодавства дійшов висновку про
відмову в задоволені позову у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.
Виплати за листками непрацездатності
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності за рахунок коштів
роботодавця та допомога з тимчасової
непрацездатності прирівнюються до
заробітної плати та оподатковуються як
заробітна плата. Відповідач, як
податковий агент, робив утримання
податків та зборів із грошових сум, що
виплачувалися у розмірі 10 грн. за кожен
робочий день в оплату перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності, які
ідентичні вимогам та розміру до
заробітної плати працівника, про що йде
мова у п.164 ст.164 Податкового кодексу
України.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України,
апеляційний суд розглянув справу за
відсутності представника відділення
ВД ФССНВУ, який надав відповідну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, який підтримав доводи
апеляційної скарги і надав письмові
пояснення, заперечення представника
відповідачів ОСОБА_4, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Апеляційний суд, відповідно до вимог
ст. 303 ЦПК України і з урахуванням
роз'яснень п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку», перевіряє
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційного оскарження в
частині відмови в задоволені позову до
ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки рішення
суду про відмову в задоволені позову в
частині стягнення виплат з ТОВ УФА
«Верус» сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з 01
лютого 2009 року на підставі наказу
№П-01098 був прийнятий на посаду
кредитного інспектора до ТОВ УФА
«Верус». З цього ж дня, на підставі
наказу №Є.DN-ПР-2009-13 від 23 січня 2009 року,
прийнятий за сумісництвом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» на посаду менеджера з
банківського обслуговування фізичних
осіб. З 01 жовтня 2009 року ОСОБА_3
переведений на основне місце роботи до
ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу
№РR-2009-346 від 16 вересня 2009 року (а.с. 8-12,
135).

Згідно спільного наказу відповідачів
№СП- від 10 грудня 2010 року «Про
встановлення максимального розміру
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності в наслідок
захворювання або травми непов'язаної з
нещасним випадком на виробництві», за
яким з 01 грудня 2010 року встановлена
компенсація з розрахунку 10 грн. за добу,
за дні тимчасової непрацездатності
позивачу ОСОБА_3 була нарахована
допомога за 2 дні у вересні 2012 року в
розмірі 20 грн., за 1 день у жовтні 2012 року
в розмірі 10 грн., за 4 дні в січні 2013 року
в розмірі 40 грн.(а.с. 66, 119-121).

15 березня 2009 року позивач був
звільнений з посади на підставі ст. 38
КЗпП України за згодою сторін
відповідно до наказу № Э.MR-УВ-2013-40-п від
09 березня 2013 року (а.с. 136.).

Виходячи з положень ст. 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням», п.2 Прядку
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації, затвердженого постановою
КМУ від 06 травня 2001 року № 439 (зі змінами
та доповненнями, внесеними постановами
КМУ від 13 травня 2002 року № 308, та від 19
квітня 2006 року № 545), суд першої
інстанції встановив, що спільний наказ
відповідачів №СП- від 10 грудня 2010
року, яким було визначено максимальний
розмір компенсації не більше 10 грн. за
добу, застосуванню не підлягає.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволені
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» порушено право позивача
на одержання допомоги по тимчасовій
непрацездатності в належному розмірі,
але допомога по тимчасовій
непрацездатності не є видом заробітної
плати, а позивачем пропущено строк
звернення до суду за захистом своїх
інтересів без поважних причин.

З таким висновками колегія суддів не
може не погодитися виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
оплату праці» заробітною платою є
винагорода у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у
ст.2 Закону України «Про оплату праці»,
згідно якої встановлено: основна
заробітна плата, додаткова заробітна
плата та інші заохочувальні та
компенсаційні виплати.

Інструкцією зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Держкомстату України № 5 від 13 січня 2004
року, визначено складові фонду оплати
праці, що включають нарахування
найманим працівникам у грошовій та
натуральній формі (оцінені в грошовому
виражені) за відпрацьований та
невідпрацьований час, що підлягає
оплаті, або за виконану роботу
незалежно від джерела фінансування цих
виплат.

Фонд оплати праці складається з: фонду
основної заробітної плати; фонду
додаткової заробітної плати; інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Пункт 3 Інструкції містить перелік
інших виплат, які не входять до фонду
оплати праці, серед яких підпунктом 3.3
встановлено «оплата перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації».

Отже, з урахуванням наведених положень,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що оплата перших
п'яти днів непрацездатності за рахунок
коштів підприємства не входить до
складу фонду заробітної плати, а доводи
апеляційної скарги в цій частині є
необґрунтованими.

Доводи апелянта з посиланням на норми
Податкового кодексу України про те, що
оплата перших п'яти днів
непрацездатності прирівнюється до
заробітної плати є безпідставними. Так,
п.167.1 Податкового кодексу України
встановлено, що ставка податку
становить 15% бази оподаткування щодо
доходів, нарахованих (виплачених,
наданих) (крім випадків, визначених у
п.п. 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі,
але не виключно у формі заробітної
плати, інших заохочувальних та
компенсаційних виплат або інших виплат
і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами, тощо.

Пунктом 164.1 Податкового кодексу
України встановлено, що базою
оподаткування є загальний
оподатковуваний дохід, з урахуванням
особливостей, визначених цим розділом.

Таким чином, включення до загального
оподатковуваного доходу позивача
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності і здійснення з цієї
суми утримання податку у встановленому
розмірі, не свідчить про те, що оплата
періоду тимчасової непрацездатності
входить до складу чи дорівнюється до
заробітної плати.

Відповідно ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» , встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП
України строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України
строк поширюється на всі випадки
звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору. Якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного чи
тримісячного строку може бути
відмолено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи, права і
обов'язки сторін.

Доводи позивача про те, що судом першої
інстанції невірно з дня звільнення 15
березня 2013 року обчислено строк з якого
починається перебіг позовної давності,
є необґрунтованими.

Так, посилання ОСОБА_3 на те, що на час
роботи у відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» останній жодного разу не
надавав йому розрахункового листа щодо
нарахувань його заробітної плати і він
не мав можливості дізнатися про
проведенні нарахування, не ґрунтуються
на матеріалах справи, не були доведені
ці обставини і під час апеляційного
розгляду справи.

Що стосується листа ПАТ КБ
«ПриватБанк» від 12 серпня 2013 року (а.с.
213), на якій позивач посилається як на
підтвердження своїх доводів звернення
до відповідача, то зі змісту останнього
вбачається, що ОСОБА_3 порушувалося
питання оплати лікарняних за період
роботи ТОВ УФА «Верус», у зв'язку з чим
йому було рекомендовано звернутися до
належної юридичної особи.

За таких обставин, враховуючи, що
виплата лікарняних ПАТ КБ «ПриватБанк»
мала місце у вересні-жовтні 2012 року та
січні 2013 року, про своє порушене право
позивачу стало відомо не пізніше дня,
коли його було звільнено, тобто 15
березня 2013 року.

До суду позивач звернувся лише 19
листопада 2013 року і на наявність
поважних причин пропуску строку
звернення до суду не посилався.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволені
позовних вимог ОСОБА_3 у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду,
передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення, не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 14
березня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Т.Г. Ігнатоля

Судді
С.А. Попова

І.П.
Мироненко