У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Маляренка А.В.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом представника ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 16 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому
просила поділити майно, набуте ними за
час шлюбу, визнавши за нею право
власності на кіоск площею 18 кв. м,
розташований на АДРЕСА_1, а у власності
відповідача залишити кіоск площею 8 кв.
м, що розташований за тією ж адресою, та
автомобіль ЗАЗ 110307, державний номерний
знак НОМЕР_1.

Позивачка посилалась на те, що з 23
жовтня 1999 року по 06 грудня 2010 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем, за час якого ними
набуто у власність ряд рухомого майна.
Після розірвання шлюбу між ними
досягнуто згоди щодо поділу частини
майна. Разом із тим невирішеними
залишились питання про поділ іншого
рухомого майна, зокрема, двох кіосків,
пристосованих для провадження
торговельної діяльності, площами: 8 кв.
м, вартістю 9 592 грн та 18 кв. м, вартістю 31
972 грн, які знаходяться на АДРЕСА_1, а
також автомобіля ЗАЗ 110307, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю
22 979 грн.

На підтвердження вказаних обставин
посилалась на копії договорів
купівлі-продажу конструкцій
торговельних кіосків, укладених
відповідачем ОСОБА_5, а також на
відомості ЦНП ВДАІ УМВС України в
Рівненській області щодо реєстрації за
відповідачем спірного автомобіля ЗАЗ
11307, державний номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_4, в якому просив
поділити майно, набуте ним та ОСОБА_4 за
час шлюбу, виділивши йому у власність
автомобіль марки ЗАЗ 11 0307 та дві
металеві конструкції на ринку
«Млинівський» на загальну суму 47 555 грн,
а ОСОБА_4 виділити все інше
спільно нажите майно на загальну суму
75 095 грн.

ОСОБА_5 посилався на те, що, крім майна,
зазначеного у позовній заяві
позивачки, зокрема, кіосків та
автомобіля, ними набуто ряд іншого
майна на суму 75 095 грн, а саме: побутову
техніку та будівельні матеріали, які
використовувались при ремонті
квартири АДРЕСА_2, в якій залишилась
проживати ОСОБА_4 з дітьми. Крім цього,
автомобіль ЗАЗ був придбаний ним у
розстрочку та оскільки виплати з
придбання вказаного автомобіля були
здійсненні після розірвання шлюбу,
вважає, що автомобіль є його власністю.

На підтвердження вказаних обставин
ОСОБА_5 посилався на копії договорів
купівлі-продажу кіосків, квитанцій про
оплату вартості автомобіля, квитанцій
до прибуткових касових ордерів,
товарних чеків, накладних про
придбання такого майна.

Рішенням Млинівського районного суду
від 18 лютого 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_5
задоволено частково.

Виділено ОСОБА_5 у власність автомобіль
марки ЗАЗ 1103307, державний номерний знак
НОМЕР_1, вартістю 21 155 грн та
металоконструкцію кіоску розміром 8 кв.
м, вартістю 6 120 грн, залишивши у
власності ОСОБА_4 інше спільно
нажите майно вартістю 36 228 грн, а саме:
будівельні матеріали згідно з
накладною від 26 травня 2009 року № К на
загальну суму 15 516 грн; вікна
металопластикові - 2 шт., підвіконник
пластиковий - 2 шт., водовідлив
пластиковий - 2 шт. на загальну суму 2 590
грн; москітну сітку - 2 шт. вартістю 140
грн; кухню з 9 модельних секцій вартістю
6 500 грн; шафу-купе вартістю 6 500 грн;
плінтуса вартістю 560 грн; дверне
полотно - 1 шт., балки 0,1 x0,1x 4,5 - 5 шт.,
крокви 0,05 x 0,1 x 45 - 10 шт. на загальну суму 1
895 грн; вагонку 13 кв. м, полову дошку 3,5
кв. м, лаги 0,07 x 0,12 x 1,5 - 7 кв. м, притворна
планка - 30 шт., плінтус - 16 м.п., обналічка
9 м.п. на загальну суму 1 847 грн; нождачку
12 м.п. вартістю 168 грн, лак ґрунтувальний
- 5 банок, лак акриловий - 4 банки на
загальну суму 512 грн. В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 16 квітня 2014
року рішення Млинівського районного
суду від 18 лютого 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Здійснено поділ спільного сумісного
майна колишнього подружжя ОСОБА_4,
шляхом виділення у власність ОСОБА_4
кіоску площею 18 кв. м, що розташований
на АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 виділено кіоск
площею 8 кв. м, який розташований на
території того ж самого ринку, та
автомобіль ЗАЗ 1103307, державний номерний
знак НОМЕР_1. У задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення суду апеляційної
інстанції передбачено у ст. 316 ЦПК
України, у якій, зокрема визначено, що
описова частина повинна бути із
зазначенням: короткого змісту
позовних вимог і рішення суду першої
інстанції; короткого змісту вимог
апеляційної скарги; узагальнених
доводів особи, яка подала апеляційну
скаргу; узагальнених доводів та
заперечень інших осіб, які беруть
участь у справі; мотивувальна частина
із зазначенням: мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції та
не оспорених обставин, а також
обставин, встановлених апеляційним
судом, і визначених відповідно до них
правовідносин; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі», у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких виходив суд при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанцій не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
в період з 23 жовтня 1999 року по 06 грудня
2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Також встановлено, що сторонами було
придбано наступне майно:

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 та частково
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5
шляхом виділення останньому у
власність із спільного майна подружжя
автомобіль марки ЗАЗ 1103307, державний
номерний знак НОМЕР_1, та
металоконструкцію кіоску розміром 8 кв.
м, а ОСОБА_4 - будівельні матеріали,
металопластикові вікна, пластикові
підвіконники та водовідливи, москітну
сітку, кухню з 9 модельних секцій,
шафу-купе, плінтуси, дверне полотно,
крокви, вагонку, полову дошку, лаги,
притворну планку, плінтус, обналічку,
нождачку, лак ґрунтувальний та лак
акриловий, суд першої інстанції
виходив з того, що саме це майно є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4, яке було в наявності на час
розгляду справи і підлягає поділу,
відповідно до положень ст. ст. 70, 71 СК
України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та здійснюючи поділ
спільного сумісного майна колишнього
подружжя ОСОБА_4 шляхом виділення у
власність ОСОБА_4 кіоску площею 18 кв. м,
що розташований на АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 -
кіоску площею 8 кв. м, який розташований
на території того ж самого ринку, та
автомобіль ЗАЗ 1103307, державний номерний
знак НОМЕР_1, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що вказаний варіант
поділу спільного майна подружжя є
найбільш оптимальним, оскільки в
рівній мірі враховує права та інтереси
обох сторін у даній справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про поділ холодильника,
газової плити, котла, кухні та шафи
купе, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що в матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази,
на підставі яких можливо було дійти
висновку, що дане майно є дійсно
спільною сумісною власністю
колишнього подружжя ОСОБА_5 і це майно є
в наявності на час розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позовні вимоги
ОСОБА_5 про визнання спільним майном
подружжя будівельних матеріалів,
металопластикових вікон, пластикових
підвіконників та водовідливів,
москітної сітки, плінтусів, дверного
полотна, крокв, вагонки, полової дошки,
лаг, притворної планки, плінтусів,
обналічки, нождачки, лаку
ґрунтувального та акрилового є
безпідставними, оскільки на час
розгляду справи було встановлено, що це
майно вже було використано на ремонт
житлового приміщення, власником якого
є інша особа, а саме: мати позивача
ОСОБА_4, тому це майно не можна вважати
спільним майном подружжя ОСОБА_4.
Сторони у даній справі мають лише право
порушувати питання про відшкодування
їм вартості вищевказаного майна від
власника житлового приміщення, на
ремонт якого це майно було використано.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст.
60 ЦК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК
України).

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Проте вищезазначені вимоги закону суд
апеляційної інстанції залишив поза
увагою, належним чином не встановив
обсяг спільного майна подружжя,
наявного на час розгляду справи, не
з'ясовував джерело і час придбання
спільно нажитого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 08
вересня 2006 року між приватним
підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був
укладений договір купівлі-продажу
металевої конструкції - кіоску площею 18
кв. м, що розташована на АДРЕСА_1

Суд апеляційної інстанції виходив з
того, що факт наявності вказаної
металевої конструкції - кіоску площею 18
кв. м доказуванню не підлягає.

Однак суд апеляційної інстанції не
перевірив доводи ОСОБА_5 про те, що він
продав металеву конструкцію - кіоск
площею 18 кв. м ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу від 01 червня
2010 року, а тому дійшов передчасного
висновку про можливість поділу між
сторонами зазначеного майна.

Встановлення вказаних обставин має
важливе значення для вирішення спору.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 16 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк