22-ц/775/483/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.

суддів Попової
С.А., Мироненко І.П.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 17
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої
служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції,
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції - Москальчук Т.С.,
територіального органу державної
казначейської служби України -
Білоцерківського управління державної
казначейської служби України про
визнання рішень, дій, бездіяльності
неправомірними, визначення
заборгованості по сплаті аліментів,
зобов'язання вчинити певні дії та
відшкодування матеріальних збитків і
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
даним позовом, просив обчислити розмір
заборгованості ОСОБА_5 у сплаті
аліментів за виконавчим листом № 2-1874/02,
виданим 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом м.
Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 аліментів на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у загальній сумі 33 842
гривень 17 копійок; визнати його, ОСОБА_3,
право на стягнення з ОСОБА_5
заборгованості по аліментам у
загальній сумі 33 842 гривні 17 копійок та
зобов'язати ВДВС вчинити певні дії,
передбачені законом зі стягнення
вказаного розміру заборгованості з
боржника; бездіяльність державного
виконавця щодо не проведення
розрахунку заборгованості і не надання
відповіді визнати неправомірними,
постанову від 15 лютого 2013 року про
закінчення виконавчого провадження
визнати незаконною, зобов'язати
начальника ВДВС скасувати постанову й
прийняти виконавчий лист до виконання;
рішення, дії та бездіяльність
начальника ВДВС щодо проведення
неповної, необ'єктивної перевірки за
скаргою ОСОБА_3 та його постанову від 24
січня 2013 року визнати незаконною і
зобов'язати скасувати оскаржувану
постанову і провести додаткову
перевірку.

Посилаючись на те, що діями та
бездіяльністю посадових осіб
державної виконавчої служби йому
завдано майнової і моральної шкоди,
просив стягнути відповідно 327 гривень 90
копійок (витрати на поштові
відправлення, переписку, відсотки за
договором позики) і 600 гривень (душевні
страждання, яких він зазнав у зв'язку з
протиправними діями та бездіяльністю
посадових осіб щодо вирішення його
заяв у зв'язку з неналежним виконанням
рішення суду).

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 лютого 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати,
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

В обґрунтування посилався на те, що суд
безпідставно дійшов до висновків про
те, що заявлені вимоги повинні
вирішуватися не в порядку позовного
провадження, а за скаргою відповідно до
розділу VII ЦПК України, оскільки
оскаржуючи дії ВДВС, позивач поряд з
цим порушував питання і про
відшкодування заподіяної такими діями
матеріальної та моральної шкоди. Суд
першої інстанції дослідивши усі докази
по справі, разом з тим, ухилився від
надання висновків. Боржницею з Італії
до України було перераховано 50 709
гривень 85 копійок, що в розумінні п.11
ст.170 Податкового кодексу України,
вважаються зарубіжними доходами, і
саме з цієї частини відповідач мав би
стягнути ? частину аліментів за
рішенням суду. Обґрунтовуючи
відсутність заборгованості по сплаті
аліментів, суд неправомірно прийняв до
уваги квітинції які не містять в собі
призначення платежу та ініціалів особи
отримувача, врахував квитанції
адресовані на ім'я третіх осіб. Крім
того, судом не наведено розрахунків на
підставі яких він дійшов висновку про
відсутність заборгованості.

Представники відповідачів міського
відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного УЮ та Білоцерківського
управління державної казначейської
служби України до суду не з'явилися,
подали відповідні заяви про розгляд
справи без участі їх представників.
Заперечуючи проти доводів апеляційної
скарги, надали письмові заперечення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_3, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Виходячи зі змісту заявлених позовних
вимог відповідно до положень ст. 214 ЦПК
України суд повинен був вирішити такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом м.
Маріуполя було видано виконавчий лист
№ 2-1874/2002 про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 аліментів на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини усіх
видів заробітку (доходу), починаючи з 05
лютого 2002 року і до досягнення дитиною
повноліття (т.1 а.с. 41).

27 січня 2006 року державним виконавцем
відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного УЮ було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження за вищевказаним
виконавчим листом (т.1 а.с. 40).

Відмовляючи в задоволені позову в
частині визнання рішення, дій,
бездіяльності неправомірними і
зобов'язання вчинити певні дії, суд
виходив з того, що спірні
правовідносини повинні вирішуватися
не в порядку позовного провадження, а
за скаргою на дії державного виконавця,
а позивачем невірно застосовані норми
матеріального та процесуального права.
Вважаючи передумовою звернення до суду
з позовом про відшкодування
матеріальних збитків та моральної
шкоди є доведеність факту
неправомірності (незаконності) дій
державного виконавця, що призвели до
завдання шкоди, який повинен бути
встановлений у передбаченому законом
порядку (ухвалою, рішенням, постановою,
вироком суду), тому заявлені вимоги в
цій частині є безпідставними.

Відмовляючи у задоволені позову в
частині визначення розміру
заборгованості по аліментам, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності позивачем заявлених
вимог.

Проте, погодитися з таким висновком
суду не можна, адже він не відповідає
обставинам справи, вимогам норм
матеріального та процесуального права.

Шкода, завдана неправомірними
рішеннями діями або бездіяльністю
державного виконавця, підлягає
відшкодуванню в порядку, передбаченому
цивільним законодавством.

Статтею 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно з ч.2 ст. 87 Закону України «Про
виконавче провадження» збитки, завдані
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України
«Про державну виконавчу службу» шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави. Отже, при
вирішенні зазначених спорів суду слід
залучати до участі у справі відповідні
державні органи, які здійснюють
розпорядження бюджетними коштами.

У разі завдання шкоди неправомірними
рішеннями, діями або бездіяльністю
державного виконавця особа має право
звернутись до суду з позовом про
відшкодування шкоди, завданої
посадовою або службовою особою органу
державної влади (ст.ст. 1174, 1166, 1167 ЦК
України).

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду визначені ст. 1166
ЦК України, відповідно до якої майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала; особа,
яка завдала шкоду, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоду завдано не з її вини. Вказана
стаття унормовує загальні підстави для
відшкодування шкоди в рамках
позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відповідно до ст. 1167 ЦК України
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Фактичною підставою для застосування
такого виду відповідальності є
наявність у діях особи складу
цивільного правопорушення, елементами
якого, з урахуванням особливостей,
передбачених ст. 1174 ЦК України є шкода,
протиправна поведінка та причинний
зв'язок між шкодою та протиправною
поведінкою. Відсутність хоча б одного з
цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок)суду, що набрало законної сили
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач
посилався на те, що 23 червня 2010 року він
звернувся до Білоцерківського відділу
ДВС із заявою про проведення
розрахунку та надання
довідки-розрахунку заборгованості по
сплаті аліментів боржниці ОСОБА_5
Проте, протягом двох років ні відповіді
на заяву, ні відповідного розрахунку
йому надано не було.

Задля отримання відповіді на заяву,
ОСОБА_3 15 січня 2013 року направив до
міського відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
скаргу на дії державного виконавця, в
який просив начальника ДВС зобов'язати
державного виконавця надати йому
інформацію про хід виконавчого
провадження,довідку-розрахунок
заборгованості у сплаті аліментів.
Проте, протягом трьох місяців
постанови за результатами розгляду
скарги йому направлено не було.

З метою захисту свого права на
своєчасне отримання
інформації-відповіді та притягнення
посадових осіб ВДВС до
відповідальності, 04 березня 2013 року
позивачем були направлені скарги до
Управління СБУ та прокуратури в м.
Б.Церква. Також аналогічна скарга була
направлена до Головного управління
юстиції в Київській області.

Лише після цього, 16 квітня 2013 року, на
адресу позивача надійшов лист за
підписом начальника Білоцерківського
відділу ДВС, до якого були долучені
постанова державного виконавця від 15
лютого 2013 року про закінчення
виконавчого провадження, довідка про
нарахування заборгованості у сплаті
аліментів від 19 лютого 2013 року,
повернутий виконавчий лист і винесена
минулою датою постанова начальника
цього ж ДВС від 24 січня 2013 року про
розгляд його скарги.

З урахуванням встановлених обставин,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214
ЦПК України, не з'ясував підстави
позову, не визначився з характером
правовідносин, нормами матеріального
права, які мали бути застосовані, не
дослідив докази у справі у їх
сукупності та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволені
позову.

Як вбачається з копії виконавчого
провадження 07 липня 2010 року державним
виконавцем було складено довідку
розрахунок, яка за вихідним № 20730
направлена сторонам виконавчого
провадження боржнику ОСОБА_5 та
стягувачеві ОСОБА_3 (т.2 а.с. 13).

Проте, з оглянутого судом першої
інстанції журналу вихідної
кореспонденції за 2010 рік, відповідний
запис про направлення відповіді
(довідки-розрахунку) стягувачеві
ОСОБА_3 відсутній.

Зі змісту постанови начальника
міського відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції від
24 січня 2013 року не вбачається, що
питання надання відповіді на звернення
позивача від 23 червня 2010 року було
предметом перевірки.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про доведеність факту
неправомірної бездіяльності
державного виконавця щодо ненадання
позивачу ОСОБА_3 довідки-розрахунку про
заборгованість по аліментам на його
звернення від 23 червня 2010 року.

Разом з тим, постановою начальника
управління ДВС Головного управління
юстиції Київського області від 10
квітня 2013 року відмовлено в задоволені
скарги ОСОБА_3 від 04 березня 2013 року на
дії, бездіяльність начальника міського
відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області.

В ході перевірки було встановлено, що 24
січня 2013 року начальником міського
відділу ДВС Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
була розглянута скарга ОСОБА_3 та
проведена перевірка виконавчого
провадження по виконанню виконавчого
листа № 2-1874, виданого 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом м.
Маріуполя, про стягнення аліментів з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі ? частини, але не менше ?
неоподаткованого мінімуму доходу
громадян щомісячно.

За результатами перевірки начальником
винесено поставу, копія якої
направлена стягувачеві для відома за
вихідним № 1063 від 24 січня 2013 року.

15 лютого 2013 року державним виконавцем
було винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження згідно п.6 ст.
49, 52 Закону України «Про виконавче
провадження». Копія постанови разом з
виконавчим листом та довідкою про
нарахування аліментів була направлена
на адресу стягувача за вихідним № 2514
від 19 березня 2013 року. Однак,
рекомендований лист, направлений на
адресу стягувача повернуто поштою, у
зв'язку з не врученням стягувану.

Позивачем, окрім тверджень, будь-яких
доказів на спростування встановлених
обставин не надано. Постанова, у
встановленому законом порядку, не
оскаржена і не скасована.

З урахуванням викладених обставин,
колегія суддів вважає, що в цій частині
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не
підлягають за недоведеністю.

Що стосується оскарження рішення, дій
та бездіяльності державного виконавця
та посадових осіб державної виконавчої
служби в частині визначення розміру
заборгованості по аліментам, колегія
суддів не може погодитися з рішенням
суду першої інстанції про відмову в
задоволені позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Статтею 119 ЦПК України передбачено, що
викладаючи зміст позовної заяви,
дійсно саме позивач визначає коло
відповідачів, до яких він заявляє
позовні вимоги.

Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
визначено, що суд під час проведення
попереднього судового засідання
вирішує питання про склад осіб, які
братимуть участь у справі, та
відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Таким чином, на суд як державний орган,
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
він має право й зобов'язаний визначити
суб'єктний склад учасників спору
залежно від характер у правовідносин і
норм матеріального права, які
підлягають застосуванню.

Як роз'яснено у п.17 постанови № 6
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», справи за
скаргами на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
посадової особи державної виконавчої
служби розглядаються судом за
загальними правилами ЦПК з
особливостями, встановленими ст. 386 ЦПК
України, за участю державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби, рішення,
дії або бездіяльність якої
оскаржуються. До участі у справі як
заінтересованої особи залучається
інша сторона виконавчого провадження,
оскільки судовим рішенням може бути
вирішено питання про її права чи
інтереси.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. 33 ЦПК України, враховуючи характер
правовідносин і норми матеріального
права, які підлягали застосуванню,
відповідно не визначив процесуального
становища боржника ОСОБА_5 та не
залучив її до участі в справі в якості
співвідповідача з належним
оформленням цієї процесуальної дії.

За таких підстав, позовні вимоги ОСОБА_3
в цій частині задоволенню не
підлягають.

Враховуючи, що колегією суддів
встановлено доведеність факту
неправомірної бездіяльності
державного виконавця щодо ненадання
позивачу ОСОБА_3 довідки-розрахунку про
заборгованість по аліментам на його
звернення від 23 червня 2010 року,
заподіяна позивачу цією бездіяльністю
майнова та моральна шкода, яка
відповідно до ст.ст. 1166, 1167 та 1174 ЦК
України підлягає відшкодуванню
державою, оскільки за шкоду, заподіяну
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування чи їх
посадовими особами при здійсненні ними
своїх повноважень несе
відповідальність держава, незалежно
від вини цих органів і посадових осіб,
підлягає відшкодуванню частково.

Зокрема, позовні вимоги ОСОБА_3, з
урахуванням наведених ним
обґрунтувань щодо моральної шкоди,
підлягають задоволенню шляхом
стягнення на його користь 100 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 на замовні відправлення до ДВС
було витрачено 6 гривень, які також
підлягають стягненню на його користь в
рахунок відшкодування понесених
збитків.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду Донецької області від 17 лютого 2014
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Визнати неправомірною бездіяльність
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції щодо ненадання
ОСОБА_3 довідки розрахунку про
заборгованість по аліментам на його
звернення від 23 червня 2010 року.

Стягнути з Білоцерківського
управління державної казначейської
служби України шляхом безспірного
списання з єдиного казначейського
рахунку на користь ОСОБА_3 у
відшкодування матеріальних збитків 6
гривень, моральної шкоди 100 гривень.

В решті частини позову ОСОБА_3
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Т.Г. Ігнатоля

Судді
С.А. Попова

І.П. Мироненко