АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7699/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Черновськой Г. В. Доповідач -
Болтунова Л.М. Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: Тамакулової В.О.,
Макарова М.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою КП
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 9» Дніпропетровської міської ради на
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до КП
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 9» Дніпропетровської міської ради
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до КП
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 9» Дніпропетровської міської ради
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Свої вимоги мотивувала тим, що у період
з 01 січня 2004 року вона працювала у
відповідача головним бухгалтером.
Наказом № 14-к від 28 лютого 2014 року була
звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36
КЗпП України (за угодою сторін), і їй
було нарахована заробітну плату за
лютий 2014 року та компенсація за
невикористану відпустку. Однак належні
виплати у день звільнення вона не
отримала, з причини, як повідомив
відповідач, відсутності грошових
коштів у підприємства. Виплата
належних сум була здійснена
відповідачем в розмірі 11 536,45 грн. лише 02
квітня 2014 року. Тому позивачка просила
стягнути з відповідача середній
заробіток за час затримки виплат при
звільненні з 28 лютого по 02 квітня 2014
року в розмірі 6910,86 грн., а також
моральну шкоду, яку вона оцінила в сумі
1218 грн.( а.с.4)

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року
позов задоволено. З КП
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 9» Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_2 стягнуто середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 28 лютого по 02
квітня 2014 року в сумі 6 910,86 грн., та
моральну шкоду в розмірі 1 218 грн. ( а.с.32)

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неповне з*ясування
обставин, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
просить рішення районного суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції керуючись ст.ст.117, 237-1
КЗпП України, виходив із того, що
позовні вимоги ОСОБА_2 є
обґрунтованими, а тому з відповідача
підлягає стягненню на користь
позивачки середній заробіток за час
затримку розрахунку у розмірі 6910,86 грн.
та моральна шкода - 1218 грн.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судом першої інстанції правильно
установлено, що наказом № 14-к від 28
лютого 2014 року ОСОБА_2 звільнено з
посади головного бухгалтера, на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою
сторін). На час звільнення позивачки,
спір між нею та відповідачем про розмір
розрахунку при звільненні не існував.

Однак, в день звільнення відповідач не
розрахувався з позивачкою, а виплатив
належні суми в розмірі 11 536,45 грн. лише 02
квітня 2014 року.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» роз*яснено, що,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв*язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред*явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день ухвалення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Колегія суддів вважає, що позивачка має
право на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за період з 01 березня по 01 квітня 2014
року.

Погоджуючись з наданим розрахунком
позивачки та стягуючи середній
заробіток за час затримки при
звільненні в розмірі 6910,86 грн., колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було допущено порушення
положень Постанови Кабінету Міністрів
України №100 від 08.02.1995 року «Про
затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати» з
подальшими змінами.

Так, середній заробіток позивачки
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими вказаною постановою.

З урахуванням цих норм, зокрема
абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу обчислюється, виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення позивачки з
роботи.

Як вбачається з довідки відповідача,
середньомісячний заробіток ОСОБА_2 за
грудень 2013 року при 22 роб. дн. складає 6
212 грн.,за січень 2014 року при 21 роб. дн. - 6
573,23 грн.( 6 212 грн. + 6 573,23грн.= 12 785,23грн. : 43
роб.дн.), а тому середньоденна
заробітна плата позивачки становить
297,33 грн.

За період з 01.03.2014 року по 01.04.2014
року час вимушеного прогулу складає 32
календарних дні, а отже розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу становить 9514,56 грн.( 297,33 грн. х 32
календ. дн.)

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка звернулась до суду з позовом
і просила стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні в
розмірі 6 910,86 грн.

Враховуючи наведені норми Закону,
колегія суддів вважає, що рішення суду
в цій частині вимог слід залишити без
змін, оскільки судом вони розглянуті в
межах заявленого позову.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення розміру моральної шкоди, то
судова колегія погоджується з рішенням
суду першої інстанції, виходячи з засад
справедливості, а також враховуючи
характер та вищевказані конкретні
обставини по справі.

Наведене спростовує доводи
апеляційної скарги щодо порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
яка до того ж за своїм змістом
відтворює доводи відповідача,
викладені у запереченнях на позовну
заяву і, які суд першої інстанції
врахував під час розгляду справи та
дав їм належну оцінку. Відповідачем, як
в суді першої інстанції, так і в
апеляційному суді, не було надано
жодних доказів, в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК
України, щодо відсутності його вини у
затримки розрахунку при звільненні
позивачки.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу КП
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 9» Дніпропетровської міської ради
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий
Л.М. Болтунова

Судді:
М.О. Макаров

В.О.Тамакулова