АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/8653/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - ГайдукС.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 травня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розірвання договору довічного
утримання,

встановила:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про розірвання
договору довічного утримання,
укладеного між сторонами 19 жовтня 2010
року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 травня 2014 року у
задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на його
необґрунтованість та незаконність,
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

Вказувала, що паспорт до
договору довічного утримання, на який
посилається суд першої інстанції, не є
невід'ємною частиною договору або
додатком до нього, його умови не мають
юридичної сили та не тягнуть за собою
правових наслідків, а також вказаний
паспорт не вчинений в нотаріально
посвідченій формі. Розмір комунальних
платежів, визначений в паспорті, є
орієнтовним, про що зазначено в самому
паспорті. Реальний розмір платежів за
договором, в тому числі комунальних,
прямо визначений в п. 7 договору
довічного утримання. Відсутність в
договорі фіксованої вартості
комунальних послуг не суперечить
законодавству і є логічною, оскільки
вартість цих послуг є змінною і в
більшості випадків залежить від
тарифів, що встановлюється та
регулюються органами державної влади.

Посилалась на те, що вона не зобов'язана
була надавати квитанції про сплату
житлово-комунальних послуг, оскільки
це не передбачено ні умовами договору,
ні чинним законодавством. З травня 2012
року власником особового рахунку на
квартиру є відповідач, а тому остання
має право одержувати в ЖЕО всю
інформацію про перелік послуг, їх
вартість, тощо. Посилалась на те, що
відповідач, здійснюючи платежі за
договором, не вказувала у платіжних
документах, яка частина коштів
призначена для сплати комунальних
платежів, а яка - на утримання позивача,
а тому позивач, отримавши платіж за
договором, була зобов'язана сплатити в
повній мірі комунальні послуги згідно
виставлених рахунків і лише залишок
коштів мала можливість
використовувати на своє утримання.
Однак, судом першої інстанції вказані
обставини не було взято до уваги та не
надано належної оцінки в оскаржуваному
рішенні.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; відповідач та
її представник вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що протягом
лютого-травня 2013 року відповідач
ОСОБА_3 не виконує у повному обсязі
взяті на себе за договором грошові
зобов'язання, які за умовами договору
складаються із 800 грн. грошового
утримання та суми, необхідної для
повної оплати комунальних послуг.

Так, у лютому, березні, квітні та травні
2013 року відповідач щомісяця сплачувала
по 1100 грн., тоді як з урахуванням суми,
необхідної для оплати комунальних
послуг, розмір належних до сплати
платежів складав : у лютому - 1186 грн. 36
коп. , тобто недоплата 86 грн. 36 коп., у
березні - 1167 грн. 26 коп., тобто недоплата
склала 67 грн. 26 коп., у квітні 2013 року - 1180
грн. 64 коп. , тобто недоплата склала 80
грн. 64 коп., у травні - 1165 грн. 99 коп.,
тобто недоплата склала 65 грн. 99 коп.
Загальна сума недоплати за 4 місяці - 300
грн. 25 коп.

Враховуючи, що з боку ОСОБА_3 має місце
систематичне порушення умов договору
довічного утримання, що виражається у
неналежному виконанні грошових
зобов'язань та порушенні строків їх
виконання, у зв'язку з чим ОСОБА_2 вже
зверталась до суду у серпні 2011 року,
позивач просила задовольнити вимоги та
розірвати договір довічного
утримання.

При вирішенні даного спору судом
встановлено, що 19 жовтня 2010 року між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3 був укладений договір довічного
утримання, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої Київської державної
нотаріальної контори ВойстрікО.В.,
відповідно до якого позивач передала у
власність відповідача належну їй на
праві власності двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалась
довічно утримувати ОСОБА_2 на умовах
договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем умови укладеного
договору виконуються належним чином,
оскільки сума в розмірі 1100 грн., які
щомісяця сплачує відповідач,
складається із коштів на оплату
житлово-комунальних послуг - 300 грн. та
коштів на утримання позивача - 800 грн.,
як передбачено договором довічного
утримання та паспортом до нього.

Крім того, судом встановлено, що
позивач самостійно сплачує комунальні
платежі та не зверталась до
відповідача про збільшення розміру
коштів на оплату комунальних платежів,
як і про проведення індексації
щомісячного грошового утримання.

Несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання , а саме - прострочення
платежу за жовтень 2012 року, відбулось з
вини установи банку, яка здійснила
перерахування коштів за жовтень 2012
року лише в листопаді 2012 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача є аналогічними
доводам, викладеним в обґрунтування
позовних вимог, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
правильно не були прийняті до уваги
судом.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона ( відчужувач)
передає другій стороні ( набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
або доглядом довічно.

Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір
довічного утримання ( догляду) може
бути розірваний за рішенням суду,
зокрема, на вимогу відчужувача або
третьої сторони, на користь якої він
був укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Умовами укладеного між сторонами
договору , зокрема пунктом 7,
передбачено, що ОСОБА_3 зобов'язалась
довічно утримувати ОСОБА_2, тобто
забезпечувати грошовими ресурсами для
задоволення потреб та створення умов
нормальної життєдіяльності, на які
відчужувач самостійно буде
забезпечувати себе харчуванням,
одягом, лікарськими засобами,
необхідними послугами та всім
необхідним для повноцінного життя.
Сторони домовились, що утримання, у
тому числі забезпечення харчуванням,
одягом, необхідною допомогою,
включаючи і медичну, має грошовий
еквівалент і оцінюється сторонами за
спільною згодою у розмірі 800 грн. на
місяць, які будуть щомісячно
надаватись відчужувачу шляхом
банківського або поштового переказу,
або готівкою під розписку.

Пунктом 7 договору також передбачено,
що набувач зобов'язаний сплачувати
комунальні послуги за квартиру у
терміни, встановлені відповідними
договорами про надання таких послуг,
незалежно від того, з ким вони укладені
( набувачем чи відчужувачем). До
оплачуваних щомісячних витрат на
комунальні послуги належать: послуги
ЖЕК по утриманню будинку, плата за
користування природним газом,
теплопостачання, водопостачання (
гарячу та холодну воду) та
електроенергія в обсязі до 150 кВт/год,
абонентська плата за телефон ( крім
міжнародних та міжміських розмов), за
послуги соціального пакету кабельного
телебачення та оплата домофону.

Набувач має право передавати гроші за
вказані вище комунальні послуги
безпосередньо відчужувачу для оплати
останнім. У випадку отримання
відповідних коштів відчужувач несе
відповідальність за сплату вказаних
вище комунальних послуг в розмірі
отриманих ним коштів. Якщо на момент
укладання цього договору відчужувач
не користувався якимось видом
вищезазначених послуг, а згодом почав
ними користуватись, він зобов'язаний
протягом п'яти календарних днів
письмово повідомити про це набувача.

Пунктом 9 договору довічного утримання
також передбачено, що відчужувач
отримав від набувача перед
підписанням цього договору одноразове
грошове утримання, яке визначено
сторонами за спільною згодою у розмірі
60 000 грн.

Згідно з п.10 договору відчужувач
засвідчує, що визначене сторонами
грошове утримання є достатнім для
повноцінного та якісного життєвого
рівня відчужувача та не потребуватиме
подальшого перегляду сторонами умов
договору.

Пунктом 13 договору довічного утримання
передбачено, що договір може бути
розірваний за згодою сторін, а у
випадку невиконання його істотних умов
і відмови від добровільного розірвання
однією із сторін - у судовому порядку.

Таким чином, сторони у договорі
узгодили, що підставою для розірвання
договору в судовому порядку може бути
лише невиконання його істотних умов.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено,
що істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Зі змісту договору вбачається, що
сторони, укладаючи договір, діяли
добровільно та перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій та
правові наслідки укладеного договору,
попередньо ознайомлені нотаріусом з
приписами цивільного законодавства, що
регулюють укладений ними правочин ( а.с.
6). Отже, підписавши даний договір,
сторони визначили усі істотні його
умови.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що зазначена нею недоплата є
істотним порушенням умов договору
довічного утримання та що відповідач
самостійно могла дізнатись про розмір
оплати за комунальні послуги, колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки висновків суду ці доводи не
спростовують.

Так, за умовами договору ( п. 7) обов'язок
сплачувати комунальні платежі
покладено на набувача ОСОБА_3 В цьому
пункті договору визначено лише перелік
послуг, які підлягають оплаті, без
зазначення їх вартості, з чого слід
зробити висновок, що набувач
зобов'язана оплатити всі перелічені у
договорі житлово-комунальні послуги,
незалежно від їх вартості.

З матеріалів справи встановлено, що
позивач ОСОБА_2 самостійно оплачує
вартість усіх комунальних послуг за
квитанціями, що їй надходять, не
передаючи квитанції для оплати ОСОБА_3
У такому разі, за умовами п. 7 договору -
« у випадку отримання відповідних
коштів відчужувач несе
відповідальність за сплату вказаних
вище комунальних послуг в розмірі
отриманих ним коштів».

За таких обставин, є обґрунтованими
висновки суду першої інстанції про те,
що взявши на себе обов'язок самостійно
сплачувати за комунальні послуги за
рахунок коштів, які для цього їй надає
відповідач, позивач мала б повідомити
відповідача про збільшення розміру цих
платежів.

При укладенні договору позивачем було
підписано паспорт до договору, в якому
зазначено, що орієнтовний розмір плати
за житлово-комунальні послуги складає
300 грн., які відповідач сплачувала у
повному обсязі, не зважаючи на те, що в
2011 році загальна сума вартості
житлово-комунальних послуг становила
менше, ніж 300 грн. ( 259 грн., 245 грн., 277 грн.,
279 грн.), тобто відбувалась переплата,
яка станом на серпень 2012 року становила
591 грн. 60 коп. ( а.с. 193). Про збільшення
розміру вартості комунальних послуг
позивач відповідача не повідомляла та
не пред'являла претензій щодо
недоплати.

З матеріалів справи також вбачається,
що у серпні 2013 року відповідач
здійснила перерахування на рахунок
позивача 1600 грн., тим самим сплативши
платежі, про недоплату яких заявлено у
позовній заяві ( а.с. 121).

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції пояснила, що про претензії
позивача щодо недостатньої суми на
оплату житлово-комунальних послуг вона
дізналась лише з позовної заяви, тому
відповідач стала сплачувати позивачу
ОСОБА_2 для оплати комунальних послуг
суму в розмірі 500 грн. щомісячно. На
даний період часу заборгованості за
житлово-комунальні послуги немає.

Вказані обставини визнав представник
апелянта в судовому засіданні.

Крім того, рішенням Апеляційного суду
м. Києва від 20 лютого 2013 року було
скасоване рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 10.12.2012 року,
та відмовлено ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3
про розірвання договору довічного
утримання. При цьому зазначеним
рішенням та матеріалами справи
встановлено, що ОСОБА_2 отримала до
підписання договору одноразове
грошове утримання в розмірі 60 000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованими висновки суду першої
інстанції про те, що обставини, на які
посилається ОСОБА_2 як на підставу для
розірвання договору довічного
утримання, неможливо визнати
неналежним виконанням зобов'язань
відповідачем по договору чи істотним
порушенням його умов.

Суд першої інстанції дійшов законного
і обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: