Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко
С.О., Парінової
І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Керченського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері до Ленінської
районної державної адміністрації
Автономної Республіки Крим, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 про
визнання недійсним розпорядження,
визнання недійсними державних актів та
зобов'язання повернути земельні
ділянки, за касаційною скаргою
заступника прокурора Автономної
Республіки Крим на рішення Ленінського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 28 серпня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 29 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Керченський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що розпорядженням Ленінської районної
державної адміністрації від
23 листопада 2005 року № 874 «Про видачу
державних актів на право власності на
земельні ділянки 30 громадянам (згідно
додатку) для ведення особистого
селянського господарства із земель
резерву Семисотської сільської ради»
затверджено проект землеустрою з
відведення земельних ділянок та
передано відповідачам у власність
земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства
загальною площею 60 га, по 2 га кожному.
Оскільки дані земельні ділянки
знаходяться в межах прибережної
захисної смуги Азовського моря, то їх
передача для ведення особистого
селянського господарства
забороняється. У зв'язку з викладеним
прокурор просив визнати недійсним
розпорядження Ленінської районної
державної адміністрації від 23
листопада 2005 року № 874; визнати
недійсними державні акти на право
власності на земельні ділянки, видані
відповідачам; зобов'язати відповідачів
повернути земельні ділянки загальною
площею 60 га.

Рішенням Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 28
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 29 жовтня 2013 року, в
позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Автономної Республіки Крим
просить скасувати вказані рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду і ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що на час видачі оспорюваного
розпорядження та передачу у власність
відповідачам спірних земельних
ділянок, межа прибережної захисної
смуги на території Ленінського району
Автономної Республіки Крим відповідно
до приписів законодавства не була
встановлена. Таким чином, відповідачі
отримали державні акти на право
власності на земельні ділянки на
законних підставах.

Проте погодитися з таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Судами встановлено, що розпорядженням
Ленінської районної державної
адміністрації від 23 листопада 2005 року
№ 874 «Про видачу державних актів на
право власності на земельні ділянки 30
громадянам (згідно додатку) для ведення
особистого селянського господарства
із земель резерву Семисотської
сільської ради» затверджено проект
землеустрою з відведення земельних
ділянок та передано відповідачем у
власність земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства
загальною площею 60 га, по 2 га кожному.

На підставі зазначеного розпорядження
відповідачам були видані відповідні
державні акти на право власності на
земельні ділянки площею по 2 га
кожному.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 Земельного кодексу
України землі України за основним
цільовим призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 Земельного кодексу України,
недійсними рішень про надання земель,
угод щодо земельних ділянок, відмови в
державній реєстрації земельних
ділянок або визнання реєстрації
недійсною, тощо.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 Водного
кодексу України, ст. 58 Земельного
кодексу України (у редакціях, чинних на
час виникнення правовідносин) до таких
земель відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60
Земельного кодексу України та ст. 88
Водного кодексу України вздовж річок,
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 88
Водного кодексу України у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку
погодження природоохоронними
органами матеріалів щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок
(далі - Порядок), затвердженого наказом
Міністерства охорони навколишнього
природнього середовища України від 05
листопада 2004 року № 434, у разі
відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного
кодексу України та орієнтовних
розмірів і меж водоохоронних зон, що
визначаються відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 08
травня 1996 року № 486 «Про затвердження
порядку визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них» (далі -
Постанова), з урахуванням конкретної
ситуації.

Таким чином, землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84
Земельного кодексу України у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

Частиною 4 ст. 84 Земельного кодексу
України встановлена пряма заборона на
передання земель, які належать до
водного фонду, у приватну власність.

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, чинних на час виникнення
правовідносин) прибережні захисні
смуги вздовж морів не можуть
передаватись у власність громадян,
оскільки є землями водного фонду
України.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні земельні ділянки відносяться до
земель водного фонду, оскільки вони
розташовані на відстані 120 метрів від
урізу води Азовського моря (а.с. 11).

Відповідно до висновку Управління
екологічної інспекції Керченського
регіону від 06 липня 2005 року № 145 спірні
земельні ділянки розташовані в межах
прибережної захисної смуги Азовського
моря (2 км) (а.с. 12).

Відповідно до п. 5 Порядку розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативно
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10 Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства, чинного на час
виникнення правовідносин, відповідно
до положень ст. 88 Водного кодексу
України, Порядку та Постанови розмір та
межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. ст. 50
- 54 Закону України «Про землеустрій»), а
на землях населених пунктів відповідно
до існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови, а при наданні
в користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених ст. 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови з урахуванням
конкретної ситуації.

Відповідний правовий висновок
викладений в постанові Верховного Суду
України від 21 травня 2014 року у справі №
6-16цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Встановивши вказані обставини справи,
суду першої інстанції слід було
з'ясувати, чи відносяться спірні
земельні ділянки до земель водного
фонду та чи можуть вони передаватися в
приватну власність, враховуючи вимоги
ст. ст. 58, 60, 84 Земельного кодексу
України та ст. 88 Водного кодексу
України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315
ЦПК України, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду, належним
чином доводів апеляційної скарги не
перевірив та передчасно залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, ухвала апеляційного
суду не може вважатись законною та
обґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до апеляційному
суду м. Києва відповідно до положень ч. 1
ст. 12 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України».

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Автономної Республіки Крим
задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 29 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до апеляційного суду м.
Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

І.К. Парінова