У х в а л а

іменем україни

12 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
шляхом виселення, та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від
25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
мотивуючи його тим, що в серпні 1987 року
він отримав ордер на вселення до
квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира
була приватизована на відповідачку,
оскільки ОСОБА_4 було вже використане
право на приватизацію іншої квартири. В
квартирі АДРЕСА_1 позивач був
зареєстрований як член сім'ї власника
квартири. Оскільки між сторонами
виникли неприязні стосунки позивач був
змушений проживати у своєї матері в
м. Дніпропетровську. 24
квітня 2013 року ОСОБА_4 вирішив
повернутися до вищезазначеної
квартири, проте відповідачка забрала в
нього ключі від квартири та почала
чинити перешкоди в доступу до неї. В
спірні квартирі залишилися особисті
речі позивача, якими він не може
користуватися, оскільки відповідачка
чинить йому перешкоди в цьому.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд вселити його в
квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_5
усунути перешкоди у користуванні
спірною квартирою шляхом надання йому
ключів від неї.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що вона є власником
спірної квартири, у відповідача також у
власності перебувала двокімнатна
квартира АДРЕСА_2, яку він відчужив,
грошові кошти від реалізації якої
використав на власні потреби. На
теперішні час він не позбавлений житла,
оскільки проживає у своєї матері в м.
Дніпропетровську. Зазначала, що ОСОБА_4
систематично порушував правила
співмешкання, що робить неможливим
спільне проживання в квартирі, він
постійно її ображає, застосовує
фізичне насилля. У червні 2013
року відповідач перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, наніс їй
тілесні ушкодження, за фактом чого
відносно ОСОБА_4 було відкрито
кримінальне провадження. 22 червня 2013
року відповідач написав розписку про
зобов'язання звільнити належну їй
квартиру, у зв'язку із чим кримінальне
провадження було закрито за
примиренням сторін.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_5 просила суд визнати ОСОБА_5
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1, виселити
відповідача із вищезазначеної
квартири без надання іншого житлового
приміщення, зобов'язати Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти відповідача з
реєстраційного обліку.

Рішенням Першотравенського міського
суду Дніпропетровської області від 9
грудня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено
частково.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини
зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 лютого
2014 року рішення Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 9 грудня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди
ОСОБА_4 в користуванні вищезазначеною
квартирою.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 305 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення (ч. 1
ст. 116 ЖК УРСР).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
апеляційний суд обґрунтовано виходив
із того, що порушені права позивача
відповідно до вимог ст. 405 ЦК України
підлягають захисту шляхом вселення
останнього до спірної квартири та
зобов'язання відповідачки не чинити
перешкоди в користуванні квартирою.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову апеляційний суд правильно
виходив із того, що ОСОБА_5 не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог про
виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири
без надання іншого житлового
приміщення.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційним судом
правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено із
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова