У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

Гулька Б.І. Луспеника Д.Д.
Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу у справі за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації,
ОСОБА_5 про визнання незаконними наказу
та свідоцтва про право власності на
квартиру, визнання права власності на
квартиру за касаційними скаргами
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 19 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що у 2004 році він уклав
інвестиційний договір на будівництво
квартири у будинку АДРЕСА_1. На
виконання умов договору 22 квітня 2004
року ним було сплачено 308 678 грн, що є
його особистою приватною власністю.
Решту суми за договором, 20 160 грн
було сплачено 20 лютого 2006 року, після
укладення 02 листопада 2005 року шлюбу із
ОСОБА_5 У 2011 році під час розлучення із
ОСОБА_5 він дізнався, що свідоцтво про
право власності на спірну квартиру
було оформлено Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації на
нього та на ОСОБА_5 у рівних частках.
Зазначав, що загальна вартість спірної
квартири склала 328 838 грн, із яких лише 20
160 грн були сплачені ним під час шлюбу, а
тому відсутні підстави для видачі
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру в рівних частках на
нього та на ОСОБА_5

У зв'язку з цим позивач просив суд
визнати незаконними наказ Головного
управління житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації від 18 липня 2006 року №
1360-С/КІ та свідоцтво про право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, видане 25 липня 2006 року на
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах, та
визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 листопада 2013 року
провадження у вказаній справі в
частині позовних вимог ОСОБА_4
про визнання незаконними наказу та
свідоцтва про право власності на
квартиру закрито.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року ухвалу районного суду
скасовано, питання передано для
продовження розгляду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року рішення районного
суду скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано недійсним наказ
Головного управління житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації від 18 липня 2006
року № 1360-С/КІ та свідоцтво про право
власності, видане 25 липня 2006 року на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою
площею 33,60 кв. м, загальною площею 79,20 кв.
м, на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині
права власності в рівних долях. Визнано
за ОСОБА_4 право власності на 97/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5
право власності на 3/100 частини квартири
АДРЕСА_1.

У касаційних скаргах ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу та рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі ухвалу та рішення суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд на підставі доказів,
поданих сторонами, що належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до
правильного висновку про те, що з
урахуванням джерела та часу придбання
спірної квартири 94/100 її частин
вартістю 308 678 грн, оплачені позивачем 22
квітня 2004 року за інвестиційним
договором від 25 грудня 2003 року, тобто до
укладення із ОСОБА_5 02 листопада 2005
року шлюбу, є його особистою приватною
власністю.

6/100 частин спірної квартири вартістю 20
160 грн, оплачені ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5
у лютому 2006 року, тобто після укладення
шлюбу, є спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках.

Доводи касаційної скарги про те, що
ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з 2001 року проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не
свідчать про незаконність рішення
апеляційного суду, оскільки вимог про
встановлення такого юридичного факту
та застосування ст. 74 СК України ОСОБА_5
не заявлялось.

Скасовуючи ухвалу районного суду від 05
листопада 2013 року про закриття
провадження у справі в частині вимог
ОСОБА_4 про визнання незаконними наказу
та свідоцтва про право власності на
квартиру, апеляційний суд з
урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України дійшов правильного висновку
про те, що такі вимоги не є тотожними
вимогам, які заявлялись позивачем у
іншій цивільній справі, провадження в
якій ухвалою суду від 25 липня 2013
року було закрито, оскільки склад
сторін змінився.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги цих
висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу і залишити
судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Б.І.
Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта