Ухвала іменем україни 16 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ліквідатора ПАТ «Банк
«Таврика» Соловйової Наталії
Анатоліївни про зобов'язання вчинити
дії, за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» в особі уповноваженої особи
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика»
ОСОБА_6 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що між
ОСОБА_7 та Публічним акціонерним
товариством «Банк «Таврика» (далі - ПАТ
«Банк «Таврика») були укладені
договори банківського строкового
вкладу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 є його
дружина - позивачка у справі ОСОБА_4
Позивачці на праві спільної сумісної
власності належить 1/2 частини на майно,
набутого подружжям за час шлюбу, та на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, позивачці
належить 1/6 частини в спадщині.
Загальна сума грошових вкладів,
розміщених в АТ «Банк «Таврика»,
складає 318 421 грн 66 коп. та 23 352 грн 86 коп.
нарахованих відсотків, що разом
становить 341 774 грн 52 коп. Відповідно 1/2
частки у праві спільної сумісної
власності за вкладами та нарахованими
відсотками становить 170 887 грн 26 коп. та
1/6 частки в спадщині за вкладами та
нарахованими відсотками становить 56 962
грн 42 коп., що разом складає 227 849 грн 68
коп.

Оскільки АТ «Банк «Таврика» було
ліквідувано, Фондом гарантування
вкладів фізичних осіб позивачу було
відшкодовано суму в розмірі
133 333 грн 35 коп., але ОСОБА_4 вважала, що
залишок невиплачених коштів становить
94 516 грн 33 коп.

У зв'язку з викладеним просила суд:
зобов'язати ліквідатора АТ «Банк
«Таврика» включити її до реєстру
акцептованих вимог кредиторів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 25
березня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Зобов'язано АТ «Банк «Таврика» в особі
ліквідатора Соловйової Н.А. включити
ОСОБА_4 до реєстру акцептованих вимог
кредиторів АТ «Банк «Таврика».

В іншій частині заявлених вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі АТ «Банк «Таврика»
в особі уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію АТ «Банк «Таврика» ОСОБА_6
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у
повному обсязі, обґрунтовуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення суду першої інстанції
та ухвала апеляційного суд не
відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, виходив із того, що
оскільки право позивача на отримання
частини коштів, розміщених на
депозитних рахунках померлого ОСОБА_7
виникло після закінчення 30 днів з дня
опублікування відомостей про
ліквідацію банку та призначення
уповноваженої особи Фонду, позивачеві
безпідставно було відмовлено у
включені до реєстру акцептованих вимог
кредиторів АТ «Банк Таврика».

Проте з такими
висновками суду апеляційної інстанції
не можна погодитись з наступних
підстав.

Судами встановлено, що
у 2012 році між АТ «Банк «Таврика» та
ОСОБА_7 укладено низку договорів
банківських вкладів, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а. с. 18).

Як вбачається зі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, спадкоємцями ОСОБА_7
визначено: сина ОСОБА_8, доньку ОСОБА_9
та дружину ОСОБА_4, із зазначенням
частки у спадщині кожного у розмірі 1/6
(а. с. 21).

Згідно і з свідоцтвом
про право власності, виданим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
посвідчено, що ОСОБА_4 належить Ѕ частки
у праві спільної сумісної власності на
майно, набуте у шлюбі з ОСОБА_7, зокрема,
у грошових вкладах за зазначеними вище
договорами банківського вкладу ПАТ
«Банк «Таврика» (а. с. 20).

Постановою правління
Національного банку України від 20
березня 2013 року № 97 відкликано
банківську ліцензію та постановлено
ліквідувати АТ «Банк «Таврика».

Рішенням Виконавчої
дирекції Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 20 березня 2013 року № 17
розпочато процедуру ліквідації ПАТ
«Банк «Таврика» 21 березня 2013 року.

Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб 09
вересня 2012 року було затверджено
Положення про порядок відшкодування
Фондом гарантування вкладів фізичних
осіб коштів за вкладами № 14 (надалі -
Положення № 14), яке розроблено
відповідно до Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» і визначає порядок відшкодування
Фондом гарантування вкладів фізичних
осіб коштів за вкладами фізичних осіб,
а також порядок здійснення виплат
коштів за вкладами протягом дії
тимчасової адміністрації в межах суми,
гарантованої Фондом, за рахунок
цільової позики Фонду.

Позивач неодноразово
зверталася до відповідача і з заявами
про включення до реєстру акцептованих
вимог кредиторів, зокрема 14 червня 2013
року, за тиждень до отримання свідоцтва
про право на спадщину позивач знову
звернулася до відповідача з такою
заявою на що отримала відмову у зв'язку
з тим, що пропустила строк на звернення
з такою вимогою (а. с. 25, 26).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2
ст. 4 Закону «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» основним
завданням Фонду є забезпечення
функціонування системи гарантування
вкладів фізичних осіб та виведення
неплатоспроможних банків з ринку. На
виконання свого основного завдання
Фонд у порядку, передбаченому цим
Законом, здійснює такі функції: веде
реєстр учасників Фонду; здійснює
заходи щодо організації виплат
відшкодувань за вкладами в разі
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку; здійснює процедуру виведення
неплатоспроможних банків з ринку, у
тому числі шляхом здійснення
тимчасової адміністрації
банків, організовує відчуження активів
і зобов'язань неплатоспроможного
банку, продаж неплатоспроможного банку
або створення та продаж перехідного
банку.

Згідно з ч. 1 ст. 26
зазначеного Закону встановлено, що
Фонд гарантує кожному вкладнику банку
відшкодування коштів за його вкладом.
Фонд відшкодовує кошти в розмірі
вкладу, включаючи відсотки, нараховані
на день прийняття рішення Національним
банком України про віднесення банку до
категорії неплатоспроможних та
початку процедури виведення Фондом
банку з ринку, але не більше суми
граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами, встановленого на
дату прийняття того рішення, незалежно
від кількості вкладів в одному банку.
Сума граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами не може бути меншою
200 тис. грн.

Частиною 2 ст. 26 Закону
№ 4452 та п. 8 розділу 1 Положення
№ 14 визначено, що вкладник набуває
право на одержання гарантованої суми
відшкодування коштів за вкладами після
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку.

Судами встановлено, що
Фонд гарантування вкладів фізичних
осіб виплатив ОСОБА_4 такі суми: 79 044 грн
26 коп., 33 333 грн 34 коп. та 20 955 грн 74 коп., а
всього було виплачено 133 333 грн 34 коп.

Разом з тим ОСОБА_4
вважає, що суму відшкодування за
вкладами їй було виплачено не в повному
обсязі, оскільки лише після одержання
свідоцтва про право на спадщину за
законом у неї виникло право звернутися
до ліквідатора та заявити вимоги
кредитора.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, посилаючись на
Положення про виведення
неплатоспроможного банку з ринку
затвердженого рішенням Виконавчої
дирекції Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 14 вересня 2012 року №
1581/21893), а саме: п. 4.31 розділу V «Дії Фонду
з виведення неплатоспроможного банку з
ринку шляхом його ліквідації», де
зазначено, що у разі необхідності
уповноважена особа Фонду на ліквідацію
банку вносить пропозиції щодо
затвердження виконавчою дирекцією
Фонду змін до реєстру акцептованих
вимог не частіше ніж раз на квартал на
підставі, зокрема рішення суду, яке
набрало законної сили; свідоцтва про
право на спадщину за вимогами
кредиторів, які визнані уповноваженою
особою Фонду на ліквідацію банку та
включені до реєстру акцептованих вимог
кредиторів, ухвалив рішення, що не
відповідає вимогам закону.

Зокрема судом не
враховано, що в своїх запереченнях
відповідач посилався на те, що
гарантована сума за вкладами ОСОБА_7,
який був первісним вкладником,
дорівнює граничному розміру
відшкодування коштів за вкладами та
становить 200 тис. грн. Позивачу як
другому первісному вкладнику належить
право вимоги гарантованої суми за
вкладом у розмірі 1/2 частини вкладу на
підставі свідоцтва про право
власності, що становить 100 тис. грн. та 1/6
- на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, що становить 33 333
грн 34 коп., а всього складає 133 333 грн 34
коп.

Таким чином, суди на
зазначене уваги не звернули, не
перевірили, чи є позовні вимоги ОСОБА_4
обґрунтованими та такими, що
відповідають матеріалам справи, крім
того, не звернули уваги та не надали
належної правової оцінки наявній в
матеріалах справи постанові Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
жовтня 2013 року (а. с. 112-114) та не
перевірили, чи не були вимоги ОСОБА_4,
зазначені в позовній заяві, предметом
розгляду в адміністративному
судочинстві та чи не має в силу ст. 61 ЦПК
України зазначена постанова
преюдиційне значення.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та залишаючи
його без змін, у порушення вимог
ст. ст. 303, 316 ЦПК України зазначені
порушення суду першої інстанції не
усунув.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Таким чином оскільки у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України судами не
правильно застосовано норми
матеріального права, не встановлено
обставини, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» в особі уповноваженої особи
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика»
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 21 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 25
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції. .

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська