РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 521/4290/14 ц
Пр. № 2/521/4201/13
27 травня 2014 року
Малиновський районний суд міста Одеси
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі - Бондаренко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним,
У березні 2014р. ОСОБА_2 звернувся до суду
з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
посилаючись на те, що з відповідачкою у
справі ОСОБА_2, він перебував у шлюбі,
зареєстрованому 23 вересня 2006р. Першим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Приморського районного
управління юстиції м. Одеси, актовий
запис №370. Позивач зазначав, що за час
шлюбу, а саме у 2011р. вони з
відповідачкою за спільні кошти
придбали автомобіль марки «Honda Civic», 2008
р.в., д/н НОМЕР_1, право власності на який
було оформлено на ОСОБА_2 За рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 27.09.2013р. шлюб між ними розірваний.
Позивач стверджував, що у грудні 2012р.
він звернувся до Малиновського
районного суду м. Одеси з позовом до
відповідачки про поділ спільно
нажитого майна подружжя, а саме
автомобіля марки «Honda Civic», 2008 р.в., д/н
НОМЕР_1. В ході судового розгляду справи
з довідки рахунку від 19.12.2012р., яка була
надана представником відповідачки,
йому стало відомо, що спірний
автомобіль без його згоди було
відчужено відповідачкою своєму брату
що вказане вище майно є їх з
відповідачкою спільною сумісною
власністю, позивач просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
автомобіля марки «Honda Civic», 2008 р.в., д/н
НОМЕР_1, укладеного 19.12.2012р. між ОСОБА_2
Позивач в судове засідання не з'явився,
надав заяву про підтримання позовних
вимог, а також просив суд розглянути
справу за його відсутністю та в порядку
заочного провадження, у зв'язку з
систематичною неявкою відповідача в
судові засідання (а.с.31).
Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялися
належним чином відповідно до вимог ст.74
ЦПК України (а.с.18, 23, 24, 25, 26, 27).
Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки
в судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд
може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів,
якщо позивач не заперечує проти
такого вирішення справи.
Враховуючи наведене та дослідивши
матеріали справи, суд вважає за
можливе провести розгляд справи в
заочному порядку та ухвалити заочне
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності суд вважає, що
позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
розділом 4 главою 16, книги першої та
главами 26, 29 книги третьої Цивільного
кодексу України, главою 8 Сімейного
кодексу України, тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони перебували в шлюбі,
зареєстрованому 23 вересня 2006р. Першим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Приморського районного
управління юстиції м. Одеси, актовий
запис №370.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 27.09.2013р. шлюб між сторонами
розірваний (а.с.7).

Судом встановлено, що за час шлюбу, а
саме у 2011р. сторони за спільні кошти
придбали автомобіль марки «Honda Civic», 2008
р.в., д/н НОМЕР_1, який був оформлений на
ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом
про реєстрацію транспортного засобу
(а.с.5).

Оскільки, вказаний автомобіль був
придбаний сторонами у період шлюбу для
сім'ї, за спільні кошти, то він є їх
спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК
України не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Таким чином, автомобіль марки «Honda Civic»,
2008 р.в., д/н НОМЕР_1 був придбаний
сторонами у період шлюбу для сім'ї за їх
спільні кошти, тому він є спільною
сумісною власністю подружжя Василенко
і належить їм на праві спільної
сумісної власності в рівних частках, у
зв'язку з чим сторони мають рівні права
відносно нього та відповідно на його
розподіл між собою.

Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

З роз'яснень п.23 Постанови Пленуму ВС
України від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Пунктом 30 вказаної вище Постанови
передбачено, що рівність прав кожного
із подружжя на володіння, користування
і розпорядження майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідністю взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Зі змісту рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 27.09.2013р.
вбачається, що сторони на час звернення
позивача до суду про розірвання шлюбу
та поділ спільного майна разом не
проживали.

Судом встановлено, що відповідачка
після припинення шлюбних відносин з
позивачем, без його згоди зняла з
реєстрації автомобіль марки «Honda Civic»,
2008 р.в., д/н НОМЕР_1, та 19.12.2012р. продала
його ОСОБА_4 за 49956,25 грн., що
підтверджується обліковою карткою від
19.12.2012р. та довідкою-рахунком серії ДПІ
№969104 від 19.12.2012р. (а.с.5,6).

Відповідно до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. Правочин
щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин необхідних
повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не надавав відповідачці ніяких
повноважень на відчуження спірного
автомобіля, який належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема
визнання права.

Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів.

Оскільки спірний автомобіль було
придбано сторонами в період шлюбу, то
їх частки у праві власності на даний
автомобіль є рівними.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є
дія, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Така дія повинна бути
правомірною, а її неправомірність є
підставою для визнання правочину
недійсним.

За таких обставин, суд вважає що між
сторонами на підставі зазначених вище
правочинів виникли зобов'язальні
відносини, отже належним способом
захисту, є зобов'язальний - визнання
цих правочинів недійсними.

Саме до цього зводяться роз'яснення,
надані Пленумом Верховного Суду
України у п. 10 Постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. №9.

За змістом ч.1ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203
цього Кодексу, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК, іншим актам
цивільного законодавства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. №9 вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. №9 вказівка в ч.3
ст.215 ЦК України на те, що правочин може
бути визнаний судом недійсним не лише
за позовом однієї із сторін договору,
але і за позовом іншої заінтересованої
особи, стосується тих випадків, коли
заінтересована особа домагається
відновлення порушеного договором її
права, не вимагаючи повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а вимагаючи повернути сторони
договору до первісного стану.

Тобто, позов особи, яка не була
учасником правочину, про застосування
наслідків такого правочину з підстав
його нікчемності, або про визнання
недійсним оспорюваного правочину може
бути задоволений лише у тому разі, якщо
таким правочином порушено право цієї
особи - не учасника правочину, і воно
може бути відновлено шляхом повернення
сторін цього правочину до первісного
стану.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Тому, за думкою суду, та обставина, що
даний автомобіль був відповідачкою
знятий з реєстрації для продажу, та
проданий, не є перешкодою для
задоволення позовних вимог позивача
відносно визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного автомобіля,
оскільки вказаною угодою його право
власності було порушено.

За таких обставин суд доходить до
висновку про задоволення позовних
вимог позивача про визнання недійсним
договору купівлі-продажу автомобіля
марки «Honda Civic», 2008 р.в., д/н НОМЕР_1,
укладеного 19.12.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, у
тому числі питання щодо розподілу
між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 243,60грн.,
які сплачені позивачем при звернення
до суду та підлягають стягненню на його
користь.

На підставі ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 328, 368, 369
ЦК України, ст.ст. 60, 63,65,70 Сімейного
кодексу України, керуючись ст.10, 11, 209,
212, 214, 215, 218, 224 - 226 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання правочину недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля марки «Honda
Civic», 2008 р.в., д/н НОМЕР_1, укладений 19
грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовій збір в розмірі 243 (двісті сорок
три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Іншими особами, які брали участь у
справі, заочне рішення може бути
оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя:
О.М. Сегеда

27.05.2014