АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1069/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2184/14
Головуючий у 1-й інстанції Альошина Н.М.
Доповідач Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О.,
Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 02 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Попівської сільської ради
Миргородського району Полтавської
області про визначення додаткового
строку для подачі заяви про прийняття
спадщини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року позивач звернулася до
місцевого суду з позовом до
відповідача про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини. Свої позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла її мати ОСОБА_3. Після її смерті
спадщина не не оформлялась, оскільки
позивач пропустила шестимісячний
строк звернення з заявою до
нотаріальної контори. Строк був
пропущений на декілька днів, тому що
позивач виїжджала за межі регіону
Полтавської області, а потім захворіла.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 02 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення місцевого суду скасувати та
ухвалити нове по суті позовних вимог,
посилаючись на те, що рішення суду не
відповідає дійсним обставинам справи
та вимогам закону, оскільки в разі
визнання відповідачем позову,
обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 -
мати позивача. Факт родинних відносин
підтверджується свідоцтвом про
народження та про укладення шлюбу.

ОСОБА_1 23.04.2014р. звернулася до
приватного нотаріуса з усною заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину та отримала відмову,
викладену в постанові про відмову у
вчинення нотаріальної дії (а.с.4).
Нотаріус в постанові зазначив, що
ОСОБА_1, як спадкоємицею пропущено
визначений законом шестимісячний
строк для подачі заяви про прийняття
спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надала жодних доказів на
підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції з'ясувавши всі обставини по
справі та норми законодавства, що
регулюють вирішення даного спору,
вірно дійшов висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою, для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1
ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Тобто, право на спадщину належить
спадкоємцеві з моменту її відкриття й
закон зобов'язує спадкоємця, який
постійно не проживав із спадкодавцем, у
шестимісячний строк подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272
ЦК України можуть бути застосовані,
якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для
подання такої заяви; 2) ці обставини
визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а
він не скористався правом на прийняття
спадщини через відсутність інформації
про спадкову масу, то положення ч. 3 ст.
1272 ЦК України не застосовуються.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р.
«Про судову практику у справах про
спадкування» вирішуючи питання про
визначення особі додаткового строку,
суд досліджує поважність причин
пропуску строку для прийняття
спадщини. При цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом визнаються поважними причинами -
тривала хвороба, перебування
спадкоємця тривалий час за межами
України, відбування покарання в місцях
позбавлення волі, перебування на
строковій службі у Збройних Силах
України, тощо.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_1 посилалася на те, що виїжджала
на декілька днів в інший регіон
Полтавської області, а потім захворіла.

Однак, належних та допустимих доказів
на підтвердження фактів, якими
обґрунтовуються наявність обставин
поважності пропуску строку подачі
заяви про прийняття спадщини,
позивачем не надано.

Окрім того, в апеляційній скарзі
ОСОБА_1 вказує на те, що її нетривала
простудна хвороба не потребувала
виклику швидкої допомоги та
дільничного лікаря, а лікування нею
здійснювалося за допомогою народних
засобів (чаї, мед, тощо), в зв'язку з чим у
неї відсутні докази, підтверджуючі її
хворобу.

Таким чином, відсутні докази хвороби
позивача, яка потягла за собою тяжке
погіршення здоров'я, що перешкоджало
особі звернутися до нотаріальної
контори.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Доводи апелянта про порушення судом
процесуальних норм, внаслідок чого не
було взято до уваги визнання
відповідачем позову, а відтак і
відсутність необхідності доказування
обставин, не беруться до уваги,
виходячи з наступного.

У разі визнання відповідачем позову,
яке має бути безумовним, суд ухвалює
рішення про задоволення позову,
обмежившись у мотивувальній частині
рішення посиланням на визнання позову
без з'ясування і дослідження інших
обставин справи. Проте, якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
(наприклад, відповідач визнає
безпідставний позов) або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб
(наприклад, малолітніх або
недієздатних), суд постановляє ухвалу
про відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд ( ч. 4 ст. 174 ЦПК України
та п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» № 2 від 12.06.2009 р.).

Від визнання позову слід відрізняти
визнання фактів. Визнання стороною в
суді фактів, якими друга сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, не є для суду обов'язковим.
Суд може вважати визнаний факт
встановленим, коли у нього не виникає
сумніву в тому, що визнання відповідає
дійсним обставинам справи і не порушує
будь-чиїх прав та законних інтересів.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позивачкою не надано
суду належних, достатніх та допустимих
доказів на підтвердження того, що
причини пропуску нею строку для подачі
заяви на прийняття спадщини пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами та є поважними.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, є
безпідставними, а тлумачення норм
чинного процесуального законодавства
здійснено апелянтом поверхового без
повного та системного аналізу, що
призвело до неправильного їх
розуміння.

Розгляд справи проведений місцевим
судом з дотриманням принципу
змагальності та диспозитивності, а
оцінка наданих сторонами доказів
проведена з дотриманням ст. 212 ЦПК
України.

Колегія суддів вважає, що висновок
місцевого суду ґрунтується на законі,
зроблений на підставі повного,
всебічного та об'єктивного дослідження
наданих сторонами доказів, доводів та
заперечень сторін, яким судом дана
відповідна правова оцінка.

Апеляційна скарга не містять нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції, а наведені в ній доводи не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування місцевим
судом норм матеріального та
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи, тому підстав для її
задоволення немає.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом були вірно враховані та
застосовані норми матеріального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 02 червня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Дряниця Ю.В.

Судді: (підпис)
Кривчун Т.О.

(підпис)
Пилипчук Л.І.

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Дряниця Ю.В.