Ухвала іменем україни 16 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 21
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 21 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, в
обґрунтування якого послався на те, що
18 грудня 1978 року було прийнято на
роботу на шахту № 10 «Великомостівська»
підземним прохідником V розряду. 28
листопада 1979 року переведено на посаду
машиніста гірничих виймальних машин VI
розряду. 14 жовтня 1992 року звільнено у
зв'язку з переводом на іншу шахту. 19
жовтня 1992 року прийнято на роботу на
шахту № 4 «Великомостівська» підземним
машиністом гірничих виймальних машин VI
розряду. У зв'язку з тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього значно погіршився стан
здоров'я, внаслідок чого він
неодноразово був змушений звертатися
за медичною допомогою. Згідно з
довідкою МСЕК від 17 лютого 1997 року
позивачу вперше встановлено III групу
інвалідності та 40 % втрати
профпрацездатності. Згідно з довідкою
МСЕК від 03 лютого 1998 року йому
встановлено 40 % втрати
профпрацездатності. Відповідно до
довідки МСЕК від 18 лютого 2000 року
встановлено безтерміново 45% втрати
профпрацездатності та безтерміново
встановлено III групу інвалідності.
Згідно з довідкою МСЕК від 18 жовтня 2011
року позивачу встановлено
безтерміново 70% втрати
профпрацездатності та безтерміново - II
групу інвалідності.

З урахуванням
викладеного, позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
30 тис. грн на відшкодування моральної
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання.

Рішенням
Червоноградського міський суд
Львівської області від 21 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 21 березня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля»
на користь ОСОБА_4 3 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення, яким
позов задовольнити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, частково
задовольняючи позов, виходив із того,
що внаслідок професійного
захворювання позивачу стійку втрату
працездатності вперше було
встановлено у 1997 році, тому відповідно
до ч. 2 п. 11 Правил відшкодування
власникам підприємства, установи
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 1993 року
№ 492, розмір відшкодування моральної
шкоди не повинен перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати,
розмір якої відповідно до чинного на
той час Указу Президента України від 25
серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову
реформу в Україні» становив 15 грн, тому
дійшов висновку, що розмір морального
відшкодування не повинен перевищувати
3000 грн з розрахунку 15 x 200 = 3000.

Проте з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 з грудня 1978 року
працював на шахті № 10
«Великомостівська», а з листопада 1979
року на шахті № 4 «Великомостівська» та
звільнений за власним бажанням у
1995 році.

Судами встановлено, що
відповідно до довідки МСЕК від 19 лютого
1997 року позивачу вперше було
встановлено III групу інвалідності та
втрату професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням у
розмірі 40 %.

Таким чином, право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 40 % професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 1997 році

На час виникнення спірних
правовідносин можливість
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, за рахунок
роботодавця на підставі рішення суду
передбачалося п. 11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 (далі -
Правила).

Відповідно до п. 38 Правил право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (яка
діяла на момент встановлення втрати
професійної працездатності) моральна
(немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди. Розмір
відшкодування визначається судом з
урахуванням суті позовних вимог,
характеру діяння особи, яка заподіяла
шкоду, фізичних чи моральних страждань
потерпілого, а також інших негативних
наслідків, але не менше п'яти
мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної втрати чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін (власника, профспілкового
органу і потерпілого або уповноваженої
ним особи); рішення комісії по трудових
спорах; рішення суду. Розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього» питання має виходити
з такого розміру мінімальної
заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Таким чином, суд першої інстанції при
визначенні розміру моральної шкоди,
яка підлягає стягненню з відповідача,
на зазначене вище уваги не звернув, не
врахував, що згідно з чинним на час
виникнення спірних правовідносин
законодавством було встановлення
обмеження мінімального розміру
відшкодування моральної шкоди - не
менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати (ст. 440-1 ЦК Української
РСР), та максимального розміру
відшкодування моральної шкоди, який не
може перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати (п. 11 Правил),
що діють на час розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та залишаючи
його без змін, у порушення вимог ст. ст.
303, 316 ЦПК України зазначені порушення
суду першої інстанції не усунув.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України судами не
правильно застосовано норми
матеріального права, не встановлено
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 21 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 21 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська