Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/3422/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Шандри М.М.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника КС «Львів» - Сабодашки
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
14 березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Львів»,
ОСОБА_5 про визнання кредитних
договорів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 14 березня 2014 року у
задоволенні вищезазначеного позову
відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд не взяв до
уваги докази, що були подані ОСОБА_2 та
КС «Львів», які належним чином
засвідчують факт використання
отриманих ОСОБА_5 у позику коштів на
користь сім'ї шляхом придбання
побутової техніки - холодильника.

Апелянт стверджує, що суд неправильно
встановив правовідносини, що
випливають із фактичних обставин
справи і помилково дійшов висновку про
те, що спір опосередковується
правовідносинами, що врегульовують
питання розпорядження спільною
сумісною власністю подружжя, хоча
підстав для такого висновку не було, а
відтак, вирішуючи спір, суд не
застосував до спірних правовідносин
закон який підлягає застосуванню, а
саме - положення ч. 4 ст. 65 СК України.

Апелянт також зазначає, що суд не надав
правової оцінки поданій ОСОБА_5 заяві
про визнання позову, в якій ОСОБА_5
повністю визнав заявлені ОСОБА_2
позовні вимоги та зазначені у позові
обставини.

Апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалите нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що
09.07.2008 року між ОСОБА_5, який перебуває в
зареєстрованому шлюбі з позивачкою -
ОСОБА_2 з 21.08.1998 року, та кредитною
спілкою «Львів» був укладений
кредитний договір № 2008-105, за умовами
якого кредитна спілка надала ОСОБА_5
кредит в сумі 3000 грн. строком до 09.07.2011
року, з визначенням плати за
користування кредитом 36 процентів
річних від суми залишку кредиту за
кожен день користування кредитом.
Означеним договором встановлено
періодичність та розміри платежів з
повернення кредиту та сплати
процентів.

17.10.2008 року між ОСОБА_5 та кредитною
спілкою укладено кредитний договір №
2008-173, за умовами якого кредитною
спілкою надано позичальнику 21500 грн.
строком до 17.10.2011 року зі сплатою 36
процентів річних за користування
кредитом і встановлено періодичність
та розміри платежів з повернення
кредиту й сплати процентів.

За змістом ст.202 ЦК України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Зміст правочину
відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ст.203 ЦК, саме на момент
вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання недійсними кредитних
договорів, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що відсутні
правові підстави, передбачені ст.ст.203,
215 ЦК України для визнання цих
договорів недійсними.

Положення статті 65 СК України, на
порушення яких, як на підставу визнання
кредитних договорів недійсними
посилається позивач, визначає право
подружжя на розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з п.25 роз'яснень Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30.03.2012
року, при оспорюванні кредитного
договору іншим із подружжя суди мають
виходити з того, що положення ст.65 СК
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Відтак, з урахуванням положень ч.1 ст.1054
ЦК України кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів позичальником і не
створює обов'язків для другого із
подружжя, а лише для позичальника як
сторони договору.

За таких обставин, суд обґрунтовано не
прийняв до уваги посилання позивача -
ОСОБА_2, як на підставу визнання
недійсними кредитних договорів,
укладених між сторонами, відсутність
її згоди, як дружини позичальника, на
отримання останнім грошових коштів.

Крім того, як встановлено матеріалами
справи, між позивачкою та цією ж
кредитною спілкою 04.03.2010 року був
укладений кредитний договір, за яким
позивачці надано грошові кошти в сумі
5000 грн. В цей же день з отриманих
коштів нею було внесено 2500 грн. в
погашення боргу за кредитним договором
від 17.10.2008 року, укладеним між
кредитною спілкою та ОСОБА_5, що
спростовує посилання позивачки на те,
що про наявність оспорюваних
кредитних договорів вона дізналася
лише в листопаді 2012 року з ухвал
Сихівського районного суду м.Львова
від 25.09.2012 року у справах про стягнення
заборгованості.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи, доказам та вимогам
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, підстав
для задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 14 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
Курій Н.М.

Судді:
Мельничук О.Я.

Шандра М.М.