У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Ставищенської сільської ради
Попільнянського району Житомирської
області, ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
шляхом визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3,
поданою представником - ОСОБА_5, на
рішення Попільнянського районного
суду Житомирської області від 18
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 16 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він є власником будинку №
АДРЕСА_1. Рішенням Ставищенської
сільської ради Попільнянського району
Житомирської області від 10 листопада
2005 року йому передано у приватну
власність земельну ділянку розміром 0,09
га для обслуговування житлового
будинку за вказаною адресою. Провівши
обмір земельної ділянки та отримавши
кадастровий план, він дізнався, що
розмір його земельної ділянки складає
0,0792 га, що на 0,0108 га менше від тієї, що
передана йому у власність. У той же час,
згідно з державним актом про право
власності на землю ОСОБА_6, спадкоємцем
якого є ОСОБА_4, земельна ділянка
останнього більше ніж на 0,01 га
накладається на його земельну ділянку.
Також позивач зазначав, що технічна
документація при складанні державного
акта на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_6 не виготовлялась, межі
земельної ділянки в натурі на
місцевості не встановлювались та із
суміжними землекористувачами не
погоджувались.

Ураховуючи викладене, позивач просив
усунути перешкоди у здійсненні його
права користування земельною ділянкою
шляхом визнання недійсним державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,3054 га,
виданого 22 грудня 1995 року ОСОБА_6

Рішенням Попільнянського районного
суду Житомирської області від
18 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 16 квітня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_5, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити рішення про задоволення
позову ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що вимога про скасування
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку є
похідною й залежить від доведеності
незаконності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
виданий оспорюваний державний акт, а
оспорюваний державний акт виданий на
підставі рішення Ставищенської
сільської ради Попільнянського району
Житомирської області від 15 грудня 1993
року № 9, яке не скасовано та є чинним.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши також, що позивач не довів,
які саме його права були порушені у 1993
році при виділенні земельної ділянки
покійному нині ОСОБА_6 і якими діями
ОСОБА_4 перешкоджає
користуватись належною йому земельною
ділянкою.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
тому що суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
мешканцями сусідніх земельних ділянок.
Рішенням виконавчого комітету
Ставищенської сільської ради
Попільнянського району Житомирської
області від 15 грудня 1993 року № 9
ОСОБА_6, було надано земельну ділянку
площею 0,30 га у довільне
користування. Згідно з державним актом
на право приватної власності на землю
батько відповідачки - ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був власником
земельної ділянки площею 0,3054 га, що
розташована на території
Ставищенської сільської ради
Попільнянського району Житомирської
області, з цільовим призначенням -
ведення особистого підсобного
господарства. Спадкоємцем померлого
ОСОБА_6 за заповітом є його дочка -
ОСОБА_4 Рішенням 24 сесії IV скликання
Ставищенської сільської ради
Попільнянського району Житомирської
області від 10 листопада 2005 року ОСОБА_3
було передано у приватну власність
земельну ділянку розміром 0,09 га, в тому
числі 0,09 га для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1. Позивач
став власником указаного будинку на
підставі судового рішення від 14 грудня
2009 року. У період з 1995 - 1998 роки ОСОБА_3
сплачував земельний податок за 0,09 га, у
подальшому, як пенсіонер, був
звільнений від сплати податку.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
а саме: ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, посвідчується
відповідною Радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-кадастрових документах, з
наступною видачею державного акта на
право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок
посвідчення права приватної власності
громадян на земельні ділянки та
документи, що посвідчують право на
земельну ділянку. Таким документом
може бути відповідний запис у
земельно-кадастрових документах.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
30 травня 2012 року № 6-31цс12, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що у 1977
році ОСОБА_3 поряд з іншими
спадкоємцями, після смерті спадкодавця
ОСОБА_7, біля будинку АДРЕСА_1
правлінням колгоспу ім. Петровського
виділена земельна ділянка площею 0,09 га,
що підтверджується рішенням
Попільнянського районного суду
Житомирської області від 30 травня 1995
року, яке набрало законної сили.

Пунктом 5 постанови Верховної Ради
Української РСР від 18 грудня 1990 року №
562 «Про порядок введення в дію
Земельного кодексу Української РСР»
встановлено, що громадяни,
підприємства, установи, організації,
які мають у користуванні земельні
ділянки, надані їм до введення в дію
Кодексу, зберігають свої права на
користування до оформлення ними у
встановленому порядку прав власності
на землю або землекористування.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

Так, згідно із записами в книзі обліку
платежів земельного податку
Ставищенської сільської ради
Попільнянського району Житомирської
області ОСОБА_3 у період з 1995 - 1998 роки
сплачував земельний податок за
земельну ділянку площею 0,09 га, що є
підтвердженням того, що в користуванні
позивача біля будинку АДРЕСА_1
перебувала земельна ділянка площею 0,09
га, яка у подальшому в 2005 році рішенням
сільської ради була передана ОСОБА_3 у
приватну власність для обслуговування
житлового будинку.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами.

Відповідно до ч. 1 цієї статті рішення
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Таким чином, як на час передачі у
користування земельної ділянки
ОСОБА_6, так і на час отримання останнім
державного акта на право власності на
земельну ділянку спірна земельна
ділянку перебувала в користуванні
ОСОБА_3

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна
особа має право на захист свого права у
разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
права.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені вище обставини справи уваги
не звернув, не встановив фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та не
врахував, що в спорах, пов'язаних із
правом власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
рішення, на підставі яких видано
відповідні державні акти, так і самі
акти на право власності на земельні
ділянки, при цьому визнання недійсними
державних актів на право власності
вважається законним, належним та
окремим способом поновлення порушених
прав у судовому порядку.

Аналогічні висновки викладені в
постановах Верховного Суду України від
24 квітня 2013 року № 6-14цс13 та від 22
травня 2013 року № 6-33цс13, які згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для
судів.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 16 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська