АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6279/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Томаш В.І. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Осіяна
О.М., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 28
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
визнання майна таким, що було набуто
під час спільного проживання, поділу
майна та виділення з спільної сумісної
власності 1/2 частину житлової квартири
та встановлення права власності на 1/2
частину житлової квартири, -

В С Т
А Н О В И Л А:

12 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, за яким
просив суд з урахуванням уточнень
позову, - встановити факт спільного
проживання його та відповідача з
вересня 2006 року по день укладення шлюбу
- 16 вересня 2011 року однією сім'єю як
чоловіка та жінки, які не знаходилися у
шлюбі; визнати житлову квартиру
АДРЕСА_1 такою, що належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, так як вона була придбана в
період спільного проживання чоловіка
та жінки, які не знаходилися в шлюбі між
собою; провести поділ майна, придбаного
за час спільного проживання та
виділити ОСОБА_4 1/2 частини спільної з
ОСОБА_2 житлової квартири АДРЕСА_1 та
визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, припинивши
право власності ОСОБА_2 на вказану 1/2
частину квартири. В обґрунтування
заявленого позову позивач зазначив, що
він та ОСОБА_2 у 2006 році після
неодноразових зустрічей спільно
вирішили створити сім'ю для подальшого
спільного проживання як чоловіка та
жінки. З вересня 2006 року позивач з
відповідачкою стали проживати єдиною
сім'єю та вели спільне господарство по
АДРЕСА_2. Винаймати будинок виявилось
для них незручним і вони вирішили
придбати квартиру. 28 лютого 2007 року
вони разом придбали шляхом укладення
договору купівлі-продажу житлову
квартиру АДРЕСА_1. Для придбання
квартири відповідачкою було оформлено
в ПАТ «Надра Банк» кредитний договір,
за яким їй надали кошти для придбання
квартири. А на протязі спільного життя
позивача з відповідачкою за спільні
кошти подружжя погашали отриманий
відповідачкою кредит в банку. Таким
чином, продавець квартири кошти
одержала в день підписання договору. У
зв'язку з тим, що позивач є інвалідом II
групи, через лікування в нього не було
можливості та часу для прийняття
участі в оформленні документів з
приводу купівлі їхньої спільної з
відповідачкою квартири, то
відповідачка у нотаріуса оформила
документи купівлі квартири тільки на
своє ім'я. Одразу позивач цьому не надав
значення, так як у нього не було і думки,
що колись їхні стосунки та шлюбні
відносини будуть припинені. Після
оформлення договору купівлі-продажу
квартири, а саме в лютому 2007 року
позивач з відповідачкою відразу
переїхали і почали проживати разом в
АДРЕСА_1, де вели спільне господарство,
за спільні кошти подружжя погашали
кредит отриманий відповідачкою і
проводили капітальний ремонт в
квартирі. В подальшому відповідачка
зареєструвала право власності на своє
ім'я на квартиру АДРЕСА_1 в КП
«Нікопольське міжміське бюро
технічної інвентаризації». Після
реєстрації квартири в КП «Нікопольське
МБТІ» до квартири були зареєстровані
відповідачка, позивач та її дочка. Всі
вони і зараз зареєстровані в АДРЕСА_1. 16
вересня 2011 року позивач з
відповідачкою одружились, про що в
книзі реєстрації шлюбів відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану Орджонікідзевського міського
управління юстиції у
Дніпропетровській області було
зроблено актовий запис за № 167. В
листопаді 2011 року позивач удочерив
дочку відповідачки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Однак, шлюб з
відповідачкою у позивача виявився
невдалим, відповідачка припинила
шлюбні відносини і в квітні 2013 року
виїхала з дочкою з квартири на інше
постійне місце проживання, де і
проживає в теперішній час.
Відповідачка і в теперішній час за
даними КП „Нікопольське міжміське
бюро технічної інвентаризації"
значиться як власник квартири АДРЕСА_1
та безпідставно заявляє позивачу, що
ділити з ним квартиру вона не бажає, так
як згідно документів тільки вона одна є
її власником. Відповідачка не хоче
визнавати очевидний факт, що житлова
квартира була придбана за спільні
кошти, як чоловіка та жінки, які
проживали єдиною сім'єю без реєстрації
шлюбу. Таким чином, відповідачка своїми
діями грубо порушує його законні права
з володіння та розпорядження частиною
спільної спірної квартири.

Рішенням Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 28
травня 2014 року ухвалено: позовні вимоги
ОСОБА_4 - задовольнити; встановити факт
спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2
з вересня 2006 року по день укладення
шлюбу - 16 вересня 2011 року однією сім'єю
як чоловіка та жінки, які не
знаходилися у шлюбі; визнати житлову
квартиру АДРЕСА_1 такою, що належить на
праві спільної сумісної власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, так як вона була
придбана в період спільного проживання
чоловіка та жінки, які не знаходилися в
шлюбі між собою; провести поділ майна,
придбаного за час спільного проживання
та виділити ОСОБА_4 12 частини спільної з
ОСОБА_2 житлової квартири АДРЕСА_1 та
визнати за ОСОБА_4 право власності на 12
частину квартири АДРЕСА_1, припинивши
право власності ОСОБА_2 на вказану 12
частину квартири; стягнути з ОСОБА_2 на
користь держави судовий збір у розмірі
243,60 коп.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та винести нове рішення по
даній справі, яким відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, а у разі неможливості скасувати
рішення в цілому, змінити рішення в
частині визнання за позивачем права
власності та визнати за ОСОБА_4 право
власності на 13 квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_4 просить рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2
без задоволення, посилаючись на те, що
рішення суду постановлено законно та
справедливо.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторони по справі з вересня 2006 року
проживали однією сім'єю, вели спільний
бюджет, як позивач, так і відповідач
працювали, мали середній дохід, з метою
покращення житлових умов в кредит
придбали 28 лютого 2007 року спірну
квартиру, яка була оформлена на ім'я
відповідача, оскільки позивач вже на
той час був людиною пенсійного віку, що
позбавляло можливості оформити кредит
на ім'я позивача. В цій же квартирі
сторони поступово зробили ремонт та
привели її у відповідний стан. Сторони
одружилися та офіційно узаконили свої
сімейні відносини, позивач виховував
та утримував доньку відповідача,
вважав її своєю донькою, в зв'язку з чим
за рішенням суду був усиновлювачем
дитини. Навіть ті фотографії, які
надані до суду в якості підтвердження
своїх позовних вимог свідчать про
гарні та доброзичливі стосунки між
сторонами по справі, які погіршилися
лише після того, як відповідач в квітні
2013 року виїхала працювати до АР Крим
(теперішнє РФ), де працює і по
теперішній час. Суд встановив також те,
що спірна квартира є предметом іпотеки
за кредитним договором, укладеним між
ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_2, однак
визнання права власності за позивачем
на 12 частину вказаної квартири ніяким
чином не порушить законні права та
інтереси банку, в тому числі і
відповідача по справі. Суд надав
критичну оцінку доводам відповідача та
її представника, висловлені ними в
письмових запереченнях та в судовому
засіданні щодо невизнання позовних
вимог позивача та його представника,
оскільки вони є голослівними,
безпідставними та нічим не
підтвердженими і спростовуються
стабільними поясненнями позивача та
його представника, поясненнями
допитаних свідків з боку позивача,
зокрема ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
які підтвердили факт спільного
проживання сторін по справі однією
сім'єю як чоловіка та жінки спочатку по
АДРЕСА_2, потім по вул. Петровського в м.
Орджонікідзе, поясненнями свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
допитаних з боку відповідача, з
пояснень яких також вбачається те, що
сторони проживали разом, наданими
позивачем письмовими доказами,
матеріалами справи в їх сукупності.
Відповідачка вважає, що ніяких
сімейних відносин та сім'ї у неї з
позивачем не було взагалі, а проживали
вони нібито вимушено разом з позивачем,
який був лише «квартирантом», з чим суд
погодитися не може, оскільки це
спростовується доказами у справі.

Судова колегія не може повністю
погодитися з висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та
роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" від 31.03.95 N 5, - справи про
встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян,
розглядаються в судовому порядку, коли
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх установлення.

Оскільки факт проживання позивача і
відповідача однією сім'єю без шлюбу з
вересня 2006 року по 19 грудня 2006 року,
тобто на час перебування відповідача в
зареєстрованому шлюбі з іншою особою, -
не породжує правових наслідків, то у
суду не має законних підстав для
встановлення цього факту.

Задовольняючи позов у частині позовних
вимог про встановлення факту сумісного
проживання, судом першої інстанції
наведені вище норми закону не
враховані.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
змінює в частині задоволеного позову
про встановлення факту спільного
проживання сторін у справі однією
сім'єю без реєстрації шлюбу щодо дати
початку періоду часу з вересня 2006 року.
В іншій частині рішення суду судова
колегія залишає без змін.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
28.02.2007 року на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом
Орджонікідзевського міського
нотаріального округу ОСОБА_14 і
зареєстрованого в реєстрі за № 642 та
зареєстрованого в КП «Нікопольське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 27.03.2007 року за № 16479503
на ім'я відповідача була придбана
спірна квартира АДРЕСА_1 (а.с.203,59).
Вказана квартира придбана в кредит
згідно кредитного договору №
8/2007/980-К/799-Н від 28 лютого 2007 року,
укладеного між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_2, за умовами якого остання
отримала у банку грошові кошти у сумі 26
800 грн. строком на 180 місяців для
проведення розрахунків по договору
купівлі-продажу спірної квартири, яка
відповідно до умов договору іпотеки №
799-Н від 28 лютого 2007 року є предметом
іпотеки (а.с.46-49).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
(а.с.41) зареєстрований шлюб між ОСОБА_15
та ОСОБА_2 розірвано 19 грудня 2006 року,
про що в Книзі реєстрації розірвання
шлюбів зроблено відповідний актовий
запис за № 232.

Таким чином, позовні вимоги про
встановлення факту спільного
проживання позивача та відповідача з
вересня 2006 року по день укладення шлюбу
- 16 вересня 2011 року однією сім'єю як
чоловіка та жінки, які не знаходилися у
шлюбі, підлягають частковому
задоволенню, оскільки з вересня 2006 року
по 19 грудня 2006 року відповідач перебула
в зареєстрованому шлюбі з іншою особою
- ОСОБА_15, і тому вказаний факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу сторін у справі не
породжує для них правових наслідків, у
зв'язку з чим, судова колегія змінює
дату початку періоду часу встановлення
проживання позивача та відповідача з
вересня 2006 року на дату - 20 грудня 2006
року, тобто після розірвання шлюбу
відповідача з ОСОБА_15, по день
укладення сторонами у справі шлюбу - 16
вересня 2011 року, - однією сім'єю як
чоловіка та жінки, які не знаходилися у
шлюбі.

Оскільки на час придбання спірної
квартири - 28 лютого 2007 року сторони у
справі проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, та цей факт
встановлений судом, що підтверджено
належними та допустимими доказами у
справі, то на ці правовідносини
розповсюджуються норми Сімейного
кодексу України щодо належності в цей
час придбаного майна на праві спільної
сумісної власності сторін.

Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом і мають
взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Згідно ст. 70 СК України частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

Судова колегія дійшла висновку і це
підтверджується матеріалами справи, що
спірна квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності сторін, а
не особистою приватною власністю
відповідача, тому, що вона не довела
свого особистого права на спірне майно.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює
у вказаній частині рішення суду, яке
залишає апеляційний суд без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
поділ майна не було враховано
інтересів малолітньої дитини, яка
зареєстрована в спірній квартири, що є
підставою для відступлення від
рівності часток подружжя у сумісній
власності і збільшення в сумісній
власності частки згідно ч.3 ст. 70 СК
України, судова колегія вважає
неспроможними, оскільки у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. (ст. 70 СК
України), та відповідач не заявляла
суду відповідної позовної вимоги щодо
відступлення від рівності часток
подружжя.

Крім того, з матеріалів справи не
вбачається підстав для можливості
відступити від засади рівності часток
подружжя, так як обставин, що мають
істотне значення для збільшення частки
відповідача не встановлено у
відповідності до вимог статті 70 СК
України.

За положеннями ст. 70 СК України при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

У відповідності до роз'яснень у п. 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", - при
вирішенні спору про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування). Під
обставинами, що мають істотне значення
для справи, потрібно розуміти не тільки
випадки, коли один із подружжя не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Судом першої інстанції не встановлено
обставин, які б свідчили про наявність
підстав для застосування до даних
правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК
України з урахуванням вказаних
роз'яснень постанови Пленуму.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду у вказаній частині, яка
не підлягає зміні, постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування або
зміни у повному обсязі, і доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення суду то відповідно змінює
розподіл судових витрат.

За обставинами справи зміна рішення не
впливає на правильність розподілу
судових витрат за рішенням суду першої
інстанції, то підстав для зміни
розподілу судових витрат не
вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 28
травня 2014 року - змінити в частині
задоволеного позову про встановлення
факту спільного проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу щодо дати початку періоду часу з
вересня 2006 року, та вказати цю дату - з 20
грудня 2006 року.

В іншій частині рішення
Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області від 28 травня
2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді