Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №282/813/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - орган опіки та піклування
Любарської районної державної
адміністрації Житомирської області
про отримання дозволу для виїзду за
кордон неповнолітньої, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Любарського
районного суду Житомирської області
від 19 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом.

Зазначала, що з 1990 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За
період спільного проживання з
відповідачем у них народилася донька
ОСОБА_3.

На даний час шлюб між ними розірвано.
Донька проживає з нею та перебуває на
повному її утриманні. Відповідач
участі у вихованні дитини не приймає,
не виявляє ніякої батьківської уваги
та турботи, тільки сплачує аліменти на
утримання неповнолітньої доньки.

Так, як вона оформляє документи для
виїзду за кордон разом з дитиною, то
потрібна згода обох батьків.
Відповідач відмовляється надавати
дану згоду в добровільному порядку,
тому вона була змушена звернутися до
суду за даним дозволом.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила
постановити рішення, яким дозволити
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзд за кордон
разом з матір'ю ОСОБА_1 за відсутності
згоди батька - ОСОБА_2.

Рішенням Любарського районного суду
Житомирської області від 19 червня 2014
року позов задоволено.

Надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд за кордон разом з
матір'ю ОСОБА_1 за відсутності згоди
батька - ОСОБА_2.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу. Посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачці у задоволенні
позову за безпідставністю.

Зокрема зазначає, що судом першої
інстанції не з'ясовано наявність
обставин, якими позивачка
обґрунтовувала свій позов. А саме:
позивачкою не надано документів про
навчальний заклад, де має навчатися
донька, не підтверджено участь у
Програмі про отримання освіти за
кордоном, не зазначено термін виїзду
дитини за кордон та в яку країну,
багаторазово чи одноразово без надання
згоди батька.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання щодо: наявності
обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Так, матеріалами справи доведено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі і є батьками
неповнолітньої доньки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду від 26.03.2014
року шлюб між сторонами розірвано і
неповнолітню доньку ОСОБА_3 залишено
проживати з матір'ю ОСОБА_1 (а.с.5).

Також, відповідно до судового рішення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
аліменти на утримання доньки ОСОБА_3
(а.с.6).

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріального
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, у
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Проте, як свідчить зміст позовної заяви
та доданих до позовної заяви
документів, позивачкою не зазначено та
не надано відповідних доказів про те, в
яку країну має виїздити неповнолітня
ОСОБА_3 та на який термін перебування в
цій країні. Відтак, заявлену вимогу про
надання дозволу неповнолітній ОСОБА_3
виїзду за кордон без зазначення
терміну перебування можливо
розцінювати як надання дозволу на
виїзд за кордон без обмеження будь-яким
терміном.

В процесі розгляду справи позивачка
відповідно до ст.31 ЦПК України позовних
вимог не змінювала.

В свою чергу, суд першої інстанції
вирішуючи спір на зазначене уваги не
звернув та постановив рішення про
задоволення позову, яким надав дозвіл
неповнолітній ОСОБА_3 виїзду за кордон
за відсутності згоди батька ОСОБА_2 не
вказавши країну в'їзду та терміну
перебування.

Тобто оскаржуваним рішенням суд
фактично надав дозвіл неповнолітній
ОСОБА_3 виїзду за кордон без згоди
батька без обмеження будь-яким
терміном. Проте законом не передбачено
вирішення питання про виїзд дитини за
кордон на постійне місце проживання в
судовому порядку.

Зазначене суперечить нормам
матеріального права, які визначають
рівність прав та обов'язків батьків
відносно виховання дитини та фактично
може позбавити батька можливості брати
участь у вихованні дитини та
спілкування з нею.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів, що позивачка зверталася до
відповідача з питанням надати дозвіл
на виїзд доньки ОСОБА_3 за кордон, а
відповідач відмовив у наданні такої
згоди.

Відтак, передбачених законом підстав
для задоволення позову у суду не було.

За наведених обставин доводи
апеляційної скарги слід визнати
обґрунтованими, а оскаржуване рішення
суду не може вважатися законним та
обґрунтованим.

Тому, відповідно до ст.309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Любарського районного суду
Житомирської області від 19 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та
піклування Любарської районної
державної адміністрації Житомирської
області про отримання дозволу для
виїзду за кордон неповнолітньої
ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді