РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/2684/14-ц
Пр. № 2/521/3869/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м.
Одеса

Малиновський районний суд міста
Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди
О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект», третя
особа, яка не заявляє самостійних
вимог: Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», про визнання правочину
недійсним,

встановив:

У лютому 2014р. ОСОБА_2 звернулася до суду
з зазначеним позовом до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), який є
правонаступником Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«Укрсиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»),
посилаючись на те, що 22 грудня 2006р. між
нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений
Кредитний договір №0, відповідно
до умов якого банк зобов'язувався
надати позичальнику кредит в розмірі
95800,00 доларів США зі сплатою 11,3% річних,
строком до 22.12.2027р.

22 грудня 2006р. в якості забезпечення
виконання зобов'язань за Кредитним
договором №0 від 22.12.2006р., між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
було укладено договір іпотеки, за
умовами якого останні передали в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка
належить їм на праві приватної
спільної часткової власності в рівних
частках на підставі договору
купівлі-продажу від 30.12.2004р.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилалася на те, що діяльність Банку є
нечесною підприємницькою діяльністю,
оскільки відповідач ввів її оману
стосовно умов надання кредиту та
негативних наслідків. Надання
неточної, неповної та однобічної
інформації спонукало її до укладення
спірного договору, на якій в іншому
випадку вона б не погодилася.

Позивачка стверджувала, що при
укладанні Кредитного договору №0
від 22.12.2006р. ПАТ «УкрСиббанк» порушило
вимоги Законів України «Про захист
прав споживачів», «Про організацію
формування та обігу кредитних
історій», «Про банки та банківську
діяльність», «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», оскільки перед
укладанням договору про надання
споживчого кредиту банк не надав їй
повну інформацію про кредитний договір
у встановленому законом обсязі,
завчасно не надав їй проект кредитного
договору, та видав кредит в іноземній
валюті, при цьому не попередивши її про
валютні ризики, які під час виконання
зобов'язань за кредитним договором
несе споживач.

Вважаючи, що умови Кредитного договору
не відповідають вимогам вказаних вище
Законів України позивачка просила суд
визнати недійсним Кредитний договір
№0 від 22.12.2006р., укладений між нею
та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою суду від 26.03.2014р. до участі у
справі в якості правонаступника
відповідача ПАТ «УкрСиббанк»
відповідно до ст.37 ЦПК України було
залучено Товариство з обмеженою
відповідальності «Кей-Колект» (далі-
ТОВ«Кей-Колект») (а.с.36-37,50).

Ухвалою суду від 26.03.2014р. до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог було
залучено ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.53).

Позивачка та її представник, діючий за
довіреністю від 05 лютого 2014р. в
судовому засіданні підтримали позовні
вимоги та просили їх задовольнити
(а.с.21).

Представник відповідача ТОВ
«Кей-Колект» в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Раніше в судовому за сіданні
позовні вимоги не визнавав та просив
відмовити в їх задоволенні,
посилаючись на їх необґрунтованість та
незаконність.

Представник ПАТ «УкрСиббанк», діючий
за довіреністю від 20.12.2013р. в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала, та
просила суд відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на те, що
кредитний договір був укладений
відповідно до вимог чинного
законодавства, а саме: зміст угоди
відповідав та відповідає вимогам
закону; додержано письмової форми
угоди; правоздатність сторін за угодою
була з'ясована. Під час підписання
договору сторони погодили та визначили
усі істотні умови договору, позивачка
погодилася на отримання у кредит
коштів саме на тих умовах, що визначені
договором, волевиявлення сторін на
укладання і підписання оспорюваного
кредитного договору було вільним.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи сторін,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, правовідносини, які виникли
між сторонами регулюються розділом 2
главою 52, 53, 73 книги п'ятої Цивільного
кодексу України, тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що
22.12.2006р. між позивачкою та АКІБ
«УкрСиббанк» був укладений Кредитний
договір №0, відповідно до умов
якого банк зобов'язувався надати
позичальнику кредит в розмірі 95800,00
доларів США зі сплатою 11,3% річних,
строком до 22.12.2027р. (а.с.11-18).

При цьому відповідно до вимог ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» позивачка була
ознайомлена з розрахунком сукупної
вартості кредиту та умовами
кредитування, шляхом отримання перед
підписанням Кредитного договору
інформаційного листа, про що зазначено
в п. 9.13 даного договору, та про що
свідчить підпис позивачки на договорі
(а.с. 17).

22.12.2006р. в якості забезпечення
виконання зобов'язань за Кредитним
договором №0 від 22.12.2006р., між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
було укладено договір іпотеки, за
умовами якого останні передали в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка
належить їм на праві приватної
спільної часткової власності в рівних
частках на підставі договору
купівлі-продажу від 30.12.2004р. (а.с.19).

Банк виконав всі свої зобов'язання по
кредитному договору відповідно до
вимог чинного законодавства.

При укладені Кредитного договору
позивачка не оскаржувала його умови і
погоджувалася з ними, шляхом його
підписання та частковим виконанням
його умов.

ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступник
АКІБ «УкрСиббанк» за всіма правами та
обов'язками, є юридичною особою, яка
керується у своїй діяльності Статутом.

Встановлено, що 13.02.2012р. між ПАТ
«УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» (далі -
Фактор), укладений договір факторингу
№2, відповідно до умов якого ПАТ
«УкрСиббанк» зобов'язувалося передати
у власність Фактору, а Фактор-прийняти
Права Вимоги та в їх оплату надати
грошові кошти в розпорядження ПАТ
«УкрСиббанк» за плату та на умовах,
визначених цим Договором. Обсяг (сума)
Прав Вимоги станом на дату укладення
цього договору визначений у додатку 1
цього Договору.

Згідно п.1.4 Договору факторингу
одночасно з відступленням Прав Вимоги
до Фактора переходять усі права ПАТ
«УкрСиббанк» за усіма Договорами
Забезпечення (а.с.40-45).

Стаття 1077 ЦК України передбачає, що за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором.

Згідно ст.1080 ЦК України договір
факторингу є дійсним незалежно від
наявності домовленості між клієнтом
та боржником про заборону відступлення
права грошової вимоги або його
обмеження.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК
України використання іноземної
валюти, в тому числі при здійсненні
розрахунків, на території України за
зобов'язанням допускається у
випадках, в порядку та на умовах,
встановлених законом.

Правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю
регулюються Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю».

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 вказаного Закону
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті під час здійснення розрахунків
на території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
визначає право банку здійснювати
операції з валютними цінностями.

Згідно з п.2.3 Положення про порядок
видачі банкам банківських ліцензій,
письмових дозволів та ліцензій на
виконання окремих операцій
(далі-Положення), затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 17.07.2001р. № 275, за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного банку, банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями.

Встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк»
24.12.2001р. отримав банківську ліцензію №75
від 24.12.2001р. та дозвіл з додатком на
право здійснення операцій, визначених
п.1-4 ч.2,4 ст. 47 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» №75-2 від
19.11.2002р.

Таким чином, банк як фінансова
установа може укладати кредитні
договори, предметом яких є іноземна
валюта, за наявності в нього
банківської ліцензії та відповідного
письмового дозволу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. При цьому, істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення
сторонами в належній формі згоди з усіх
істотних умов договору свідчить про
те, що договір не є укладеним, а згідно з
ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути
визнано лише укладений договір.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст
договору становлять умови (пункти)
визначені на розсуд сторін і
погодженні між ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільний кодекс прямо не визначає
будь-яких істотних умов кредитного
договору, але зі змісту ст.1054 ЦК
вбачається , що істотними умовами
кредитного договору є сума кредиту,
проценти за його використання та
обов'язок позичальника повернути
суму кредиту, що повинен бути виконаний
у певний час.

Зі змісту положень кредитного
договору, укладеного між банком та
позивачем, вбачається що сторони,
підписавши цей договір, досягли згоди
щодо всіх істотних умов, необхідних для
кредитних договорів.

Отже, Кредитний договір, який був
укладений між сторонами, відповідав
всім вимогам законодавства України,
яке діяло на час його укладення і
позивачем не оскаржувався.

Загальними правовими підставами
визнання правочину недійсним є
порушення умов його дійсності.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Дані положення закону при укладенні
Договору були дотримані і не порушені.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою визнання правочину
недійсним є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6
ст. 203 ЦК України.

При цьому, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Судом встановлено, що позивачка до
підписання Кредитного договору
№0, відповідно до вимог ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» була ознайомлена з
розрахунком сукупної вартості кредиту
та умовами кредитування, шляхом
отримання перед підписанням
Кредитного договору інформаційного
листа, про що зазначено в п. 9.13 даного
договору, та про що свідчить підпис
позивачки на договорі (а.с. 17).

Крім того, відповідно до умов
Кредитного договору позивачка була
повідомлена про те, що вона, як
позичальник під час виконання
зобов'язань за цим кредитним договором
несе валютні ризики, відповідно до
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів».

Факт того, що позивачка була
повідомлена про надання кредиту у
доларах США та його отримання у доларах
США не заперечується самою позивачкою,
і зазначається в позовній заяві.

Посилання позивача на те, що діяльність
Банку є нечесною підприємницькою
діяльністю, оскільки відповідач ввів
її в оману стосовно умов надання
кредиту, негативних наслідків,
оскільки надання неточної, неповної та
однобічної інформації спонукало її до
укладення спірного договору, на який в
іншому випадку вона б не погодилась
(частини 1, 2 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів»), не відповідає
вимогам закону.

За положеннями ч.1, п.1,2 ч.2, п.1 ч.3, ч.6 ст.19
Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
діяльність забороняється.

Забороняються як такі, що вводять в
оману стосовно основних характеристик
продукції таких як очікувані
результати споживання; ціни або
способу розрахунку ціни чи наявності
знижок або інших цінових переваг;
пропонувати для реалізації продукцію
за визначеною ціною, якщо існують
підстави вважати, що продавець або
виконавець не зможе надати таку
продукцію за такою ціною. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

В силу ч. 6 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, вказаний Закон встановив
недійсність правочинів, здійснених із
використаннями нечесної
підприємницької діяльності, зокрема, з
підстав зазначених вище, які в силу
вимог ч.1 ст.215 ЦК України повинні
існувати в момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, крім
Кредитного договору позивачкою було
підписано інформацію про умови
кредитування, а в подальшому договір
іпотеки (а.с.19-20).

Оскільки текст укладеного з
відповідачем кредитного договору та
інформація про умови кредитування
містять повну інформацію про умови
кредитування, відсоткову ставку,
валютні ризики та форми забезпечення
кредиту, оплату його обслуговування,
договір повністю відповідає
положенням ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», то за таких
обставин, суд вважає, що відсутні
підстави вважати укладений між
сторонами Кредитний договір таким, що
здійснений з використанням нечесної
підприємницької діяльності.

Крім того, посилання позивача на
несправедливість умов договору про
покладення на неї ризику знецінення
національної валюти як на підставу
визнання договору недійсним, не може
бути прийнято судом до уваги, оскільки
суд вважає, що волевиявлення позивачки
під час укладання кредитного договору
та договору іпотеки було вільним,
свідомим та повністю відповідало її
внутрішній волі та було направлено на
реальне настання правових наслідків,
що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК
сторони є вільними в укладенні
договорів та визначені умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості, а п. 3.8
Правил встановлює, що у разі надання
кредиту в іноземній валюті банки
зобов'язані під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за кредитним
договором несе споживач. Така норма
запроваджена на виконання Закону
України «Про захист прав споживачів»
та дотримана відповідачем у п. 3.9
укладеного сторонами кредитного
договору.

Тому доводи позивачки, щодо
невідповідності умов кредитного
договору №0, від 22.12.2006р., вимогам
Закону України «Про захист прав
споживачів» на думку суду є
безпідставними і не можуть слугувати
підставою для визнання зазначеного
кредитного договору недійсним в
цілому.

Крім того, не погоджуючись з умовами
кредитного договору №0, від
22.12.2006р., позивачка тривалий час
виплачувала кредит та звернулася до
суду із зазначеним позовом за захистом
своїх прав лише у лютому 2014р., а до цього
часу, протягом майже восьми років, не
ставила питання у передбаченому
законодавством порядку з приводу
визнання кредитного договору
недійсним.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що підстав для задоволення
позовних вимог не встановлено,
оскільки позивачка не навела підстави
недійсності Кредитного договору
відповідно до вимог ст.203 ЦК України, не
довела обґрунтованість своїх
позовних вимог та не надала суду
доказів, які б підтверджували
недійсність укладеного ним Кредитного
договору з підстав, зазначених у
позові.

Керуючись ст.ст. 15,16, 202, 203, ч. 1 ст. 215, 1054
ЦК України, ст.ст.1, 11, 18, 22 Закону України
«Про захист прав споживачів» ст.ст. 10,
11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект», третя
особа, яка не заявляє самостійних
вимог: Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», про визнання правочину
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М. Сегеда

18.06.2014