АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/8551/2014
інстанції: Макаренко В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10липня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 15 травня 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Святошинський районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві,
про позбавлення права користування
жилим приміщенням та зняття з
реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа:
Святошинський районний відділ ГУ ДМС
України в м. Києві та просила позбавити
відповідача права користування
квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира,
квартира НОМЕР_1) та зняти його з
реєстраційного обліку.

В обґрунтування вказаних вимог
зазначила, що 24 травня 2008 року між нею
та відповідачем укладено шлюб, від
якого сторони мають сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 24 березня 2009 року відповідач
зареєстрований в спірній квартирі, яка
на праві власності належить позивачу
згідно договору дарування частини
квартири від 21 червня 2006 року №383 та
договору дарування 1/2 долі квартири від
6 вересня 2006 року №2060.

22 липня 2013 року рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
шлюб між сторонами розірвано. Також
ОСОБА_3 зазначила, що відповідач
негативним чином впливає на її
психологічний стан та психічний стан
дитини, порушує правила співжиття в
квартирі, з огляду на що вона змушена
звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 15 травня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача (апелянта)
звернувся до суду з заявою про
перенесення розгляду справи у зв'язку
із його знаходженням у відрядженні за
межами Києва. Проте доказів на
підтвердження зазначеного суду не
надано, а тому колегією суддів неявку
позивача визнано неповажною.

Відповідач та третя особа про дату, час
та місце розгляду справи повідомлялися
в установленому законом порядку, в
судове засідання не прибули, явку
представників не забезпечили, про
причини неприбуття суд не повідомили, у
зв'язку із чим колегія суддів вважала
за можливе слухати справу у
відсутність осіб, що не з'явилися.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про відсутність підстав для її
задоволення виходячи із наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що відповідно до договору дарування
частини квартири від 21 червня 2006 року
ОСОБА_6 є власникомЅ частки квартири
НОМЕР_1, що знаходиться в житловому
будинку АДРЕСА_1.

4 липня 2006 року Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна видано реєстраційне
посвідчення №022019, записане в
реєстраційну книгу за №260-28 за
реєстровим №9365, яким посвідчено, що Ѕ
частина квартири НОМЕР_1зареєстрована
за ОСОБА_3 (ОСОБА_3) на праві приватної
власності.

Відповідно, до договору даруванняЅ
долі квартири від 6 вересня 2006 року
позивач прийняла в дар Ѕ квартири
НОМЕР_1.

Згідно довідки форми №3 від 12 грудня 2012
року №1294 у квартирі зареєстровані та
проживають ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української
РСР члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм ч. 1 ст. 116 ЖК
Української РСР необхідна одночасна
наявність двох умов: 1) систематичне
руйнування чи псування жилого
приміщення, або використання його не за
призначенням, або систематичне
порушення правил співжиття; 2) вжиття
заходів попередження або громадського
впливу, які не дали позитивних
результатів.

Суд першої інстанції правильно виходив
із того, що жодних доказів порушення
правил проживання, чи застосування до
відповідача заходів попередження або
громадського впливу, позивачем суду не
надано.

Безпідставними є посилання
апеляційного скарги з приводу того, що
судом першої інстанції при розгляді
справи не враховано наданого позивачем
акту судово-медичного дослідження щодо
завдання відповідачем легких тілесних
ушкоджень від 18 червня 2012 року. Судом
надано відповідну правову оцінку
такому акту та зазначено, що останній
не може слугувати в якості підстави для
позбавлення відповідача права
користування житловими приміщенням.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду з приводу відсутності
достатніх правових підстав для
позбавлення відповідача права
користування квартирою.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.
Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі», враховуючи принцип
безпосередності судового розгляду
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Беручи до уваги вказану норму закону
суд вірно зазначив, що позивач повинен
звертатися до органу реєстрації з
вимогою про зняття з реєстрації місця
проживання відповідача на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як на
підставах і в порядку, передбаченому
законодавством.

Посилання позивача на те, що відповідач
своєю реєстрацією в квартирі чинить їй
перешкоди в користуванні квартирою, є
безпідставними, та не можуть бути
прийняті судом в якості підстав для
зняття відповідача з реєстрації.

Колегією суддів не приймаються доводи
апеляційної скарги з приводу того, що
оскаржуване рішення в частині відмови
у задоволенні позову про зняття
відповідача з реєстрації суперечить
висновкам Верховного Суду України,
який зазначив, що вирішення питання про
зняття особи з реєстрації обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства. У разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що зняття з реєстрації
здійснюється відповідним органом
реєстрації в силу його повноважень,
визначених законом. Вказана дій може
бути вчинена, зокрема, на підставі
рішення суду, що набрало законної сили.
В той же час, при розгляді даного спору,
з урахуванням зібраних у справі
доказів, вимоги позивача про
позбавлення відповідача права
користування жилим приміщенням не
знайшли свого підтвердження.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, не відносяться до підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Підстав до скасування рішення суду
передбачених статтею 309 ЦПК України при
апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена
на підставі пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 15 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко