У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства акціонерний
банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ
«Укргазбанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа - служба у справах дітей
Полтавської районної державної
адміністрації, про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на предмет
іпотеки за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 на заочне рішення Полтавського
районного суду Полтавської області від
2 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 24 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ПАТ АБ «Укргазбанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 15 лютого 2008 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за яким йому надано
кредит у розмірі 80 тис. доларів США,
терміном до 13 лютого 2015 року із
щомісячною сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,9 %
річних. На забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за
зазначеним кредитним договором, 15
лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4
було укладено договір іпотеки, згідно
якого остання передала в іпотеку банку
належний їй житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1, а
також земельну ділянку, на якій
розташований житловий будинок.
Позичальник зобов'язання за вказаним
кредитним договором належним чином не
виконував, у зв'язку з чим банк
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості. Заочним
рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 12 квітня 2010 року позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_3
заборгованість станом на 28 грудня 2009
року, проте рішення у добровільному
порядку не виконано унаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на
серпень 2012 року склала 126 516, 34 доларів
США, не враховуючи суму, стягнуту
вказаним рішенням суду.

У звґязку з цим, уточнивши позовні
вимоги, позивач просив суд стягнути з
ОСОБА_3 на його користь вказану суму
кредитної заборгованості; штраф за
неналежне виконання зобов'язань за
договором іпотеки в сумі 32 015 грн; у
рахунок погашення заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки;
виселити з предмета іпотеки ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а також стягнути понесені
ним судові витрати.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області від
2 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 24 березня 2014 року, позов ПАТ
АБ «Укргазбанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк»
заборгованість за кредитним договором
від 15 лютого 2008 року станом на 22 серпня
2011 року на загальну суму 126 516, 34 доларів
США, що складається із: достроково
стягнутого залишку кредиту в сумі 80
тис. доларів США; заборгованості за
несплаченими відсотками 28 114,54 доларів
США; пені за порушення строків сплати
процентів за користування кредитом - 18
401,80 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ АБ «Укргазбанк» штраф за
неналежне виконання зобов'язань за
договором іпотеки (без оформлення
заставної) від 15 лютого 2008 року в сумі 32
015 гривень. У рахунок погашення
заборгованості звернуто стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
(без оформлення заставної) від 15 лютого
2008 року, а саме: на житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1, який
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом належить ОСОБА_4 та
на земельну ділянку, на якій
розташований житловий будинок з
господарськими будівлями, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, що належить ОСОБА_4 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого 5 лютого 2008
року Ковалівською сільською радою
Полтавського району та області,
загальною площею 0,15 га, шляхом
проведення прилюдних торгів з
початковою ціною визначеною на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності в порядку
визначеному Законом України «Про
виконавче провадження», за рахунок
вартості якого погасити зобов'язання
по кредитному договору від 15 лютого 2008
року в загальній сумі 135 781, 25 доларів
США, з них: заборгованість по кредиту в
сумі 80 тис. доларів США; заборгованість
за несплаченими відсотками 36 008, 03
доларів США; пеня за порушення строків
сплати процентів за користування
кредитом - 19 773, 22 доларів США. Виселено з
предмету іпотеки за договором іпотеки
(без оформлення заставної) від 15 лютого
2008 року, а саме з житлового будинку
АДРЕСА_1: ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
які проживають за вказаною адресою.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 - ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позичальник як і майновий
поручитель не виконали своїх
зобов'язань за кредитним договором,
допустили кредитну заборгованість, а
тому дійшов висновку про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рахунок
погашення заборгованості перед банком
та виселення його мешканців.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом установлено, що 15 лютого 2008 року
між відкритим акціонерним товариство
акціонерний банк «Укргазбанк»,
правонаступником якого є ПАТ АБ
«Укргазбанк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за яким йому надано
кредит у розмірі 80 тис. доларів США,
терміном до 13 лютого 2015 року із
щомісячною сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,9 %
річних.

На забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за
зазначеним кредитним договором, 15
лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4
було укладено договір іпотеки, згідно
якого остання передала в іпотеку банку
належний їй житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1, а
також земельну ділянку, на якій він
розташований.

Позичальник зобов'язання за вказаним
кредитним договором належним чином не
виконував, на вимоги ні позичальник, ні
поручитель не реагували, у зв'язку з чим
заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Полтави від 12 квітня
2010 року позов задоволено, стягнуто з
ОСОБА_3 заборгованість станом на 28
грудня 2009 року, проте рішення у
добровільному порядку не виконано,
унаслідок чого виникла заборгованість
у розмірі 126 516, 34 доларів США. До
зазначеної суми не включена сума
стягнута рішенням суду.

Згідно з п. п. 3.3.3., 3.3.4. кредитного
договору погашення кредиту та
відсотків за користування кредитом
проводиться позичальником щомісяця з 1
по 10 число місяця (а.с.19-23).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти
(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події
(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у
ст. 1050 ЦК України. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК
України).

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості по відсотках та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів, що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому кожен щомісячний
платіж є окремим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а,
відтак, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

З матеріалів справи убачається, що
право кредитора було порушене з
березня 2008 року (а.с. 32-33), так як
позичальник перестав вносити чергові
платежі, однак із позовом до суду
позивач звернувся лише у листопаді 2012
року.

Крім того, згідно розрахунку, наданого
позивачем, пеня за порушення умов
кредитного договору, нарахована за
період з березня 2009 року по серпень 2012
року.

При цьому районний суд, у порушення ст.
212 ЦПК України, не надав належної оцінки
заяві представника відповідача ОСОБА_4
про застосування строків позовної
давності (том І а. с. 140).

Таким чином, оскільки умовами
кредитного договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13 у справі за
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, яка, відповідно
до положень статті 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 212 -
214, 316 ЦПК України суди не звернули увагу
на те, що у мотивувальній частині своїх
судових рішень (як районного суду, так і
апеляційного суду) вони визначили
заборгованість станом на 22 серпня 2012
року, а в резолютивній частині рішення
суду вона визначена станом на 22 серпня
2011 року.

Отже, лише вірно визначивши розмір
заборгованості можна звертати
стягнення на предмет іпотеки.

У частині вимог про виселення суди не
звернули увагу на таке.

Виселяючи мешканців із спірного
будинку одночасно зі зверненням
стягнення на предмет іпотеки, суди
виходили з того, що виселення його
мешканців можливе без направлення
досудової вимоги відповідно до
ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.
Частини 2 і 3 зазначеної статті
встановлюють певний порядок дій банку:
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У пункті 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам розґяснено, що при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.
ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

У порушення зазначених вимог закону та
ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди належним
чином не встановили всіх фактичних
обставин, від яких залежить правильне
вирішення справи; не перевірили чи
направлялась письмова вимога
іпотекодержателя добровільно
звільнити житловий будинок.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Заочне рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від 2 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 24 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська