Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за скаргою ОСОБА_6 на
дії державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області, за касаційною
скаргою відділу примусового виконання
рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, за касаційною скаргою відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області на ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду на дії відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області з виконавчого провадження ВП №
30444411 про передачу житлового будинку на
реалізацію.

В обґрунтування заяви посилався на те,
що відповідно до рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 01
листопада 2011 року з нього на користь
Публічного акціонерного товариства
(далі - ПАТ «ПУМБ») стягнуто
заборгованість за кредитом у розмірі 1
041 640 грн 50 коп.

Виконавче провадження № 30111111 відносно
цього рішення суду було відкрито 20
грудня 2011 року.

Посилався на те, що між ним та банком
укладено кредитний договір, у
забезпечення якого укладено договір
іпотеки від 16 травня 2008 року, а саме: в
іпотеку переданий житловий будинок з
господарськими прибудовами та
спорудами, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Посилається на те, що рішенням
місцевого суду про стягнення з нього
кредитної заборгованості не було
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки - житловий будинок.

Вважає, що державний виконавець без
відповідного судового рішення не мав
права звертати стягнення на предмет
іпотеки з виконання судового рішення
про стягнення з нього кредитної
заборгованості, а тому подальші дії
державного виконавця з реалізації
цього майна є незаконними.

Крім цього, посилався на те, що 04
березня 2013 року він отримав лист від
державної виконавчої служби про
примусову реалізацію будинку та
висновок експертизи про оцінку
будинку. 13 березня 2013 року він подав
заяву про незгоду з вказаною оцінкою.

Незважаючи на те що в матеріалах
виконавчого провадження знаходиться
його заява про незгоду з оцінкою, 14
березня 2013 року в порушення вимог
Закону України «Про виконавче
провадження» державна виконавча
служба надала торговельній
організації на реалізацію
арештованого майна тільки один будинок
(без господарських будівель та споруд),
без постанови про накладення стягнення
на предмет іпотеки, хоча у разі
заперечення однією із сторін щодо
результатів оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності,
державний виконавець призначає
рецензування звіту про оцінку майна.

Витрати, пов'язані з рецензуванням
звіту, несе сторона, яка заперечує щодо
результатів оцінки. У разі незгоди з
оцінкою, визначеною за результатами
рецензування, сторони мають право
оскаржити її в судовому порядку в
десятиденний строк з дня отримання
відповідного повідомлення, у порушення
вимог закону державним виконавцем це
здійснено не було, але ця оцінка була
підставою для проведення первісних
торгів торговельною організацією.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 07 жовтня 2013 року у
задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 21 листопада
2013 року ухвалу суду першої інстанції
скасовано, постановлено нову, якою
скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Постановлено визнати неправомірними
дії старшого державного виконавця
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області Кравчука А.О. щодо звернення
стягнення на іпотечне майно, а саме:
передачі на реалізацію житлового
будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі відповідач просить
рішення апеляційного суду скасувати,
ухвалу місцевого суду залишити в силі,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів дійшла наступних
висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що
22 липня 2011 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва винесено рішення за
позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, яким позов задоволено
частково.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 01 листопада
2011 року рішення місцевого суду змінено
в частині стягнення заборгованості, а
саме: постановлено стягнути з ОСОБА_6 на
користь ПАТ «ПУМБ» 1 041 640 грн 50 коп.
заборгованості за кредитом, 167 588 грн 22
коп. заборгованості за процентами, 70 000
грн пені, а всього 1 279 228 грн 72 коп.

На підставі рішення суду від 01
листопада 2011 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва видано виконавчий
лист від 15 листопада 2011 року № 2-361.

Державним виконавцем Ленінського ВДВС
20 грудня 2011 року відкрито виконавче
провадження з виконання вказаного
виконавчого листа.

У межах виконавчого провадження
державним виконавцем проведено опис й
арешт майна боржника, а саме: житлового
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві
власності.

Згідно зі звітом з незалежної оцінки
майна від 20 лютого 2013 року вартість
вказаного будинку становить 468 300 грн 00
коп.

Відповідно до акта про реалізацію
предмета іпотеки від 16 липня 2013 року
МФ ТОВ «Укрспецторг групп» 27 червня 2013
року було реалізовано предмет іпотеки,
а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, за
початковою ціною 234 150 грн 00 коп.
Переможцем стала ОСОБА_8

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні
скарги на дії державного виконавця,
місцевий суд дійшов висновку, що
оскільки ПАТ «ПУМБ» одночасно є і
іпотекодержателем, і стягувачем у
виконавчому провадженні, то перешкод
для звернення стягнення та реалізації
майна, переданого в іпотеку банку, з
виконання судового рішення про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_6 відсутні.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
задовольняючи скаргу ОСОБА_6,
апеляційний суд дійшов висновку, що в
порушення вимог ч. 8 ст. 54 Закону України
«Про виконавче провадження» та ст. 33
Закону України «Про іпотеку», без
відповідного рішення суду державний
виконавець звернув стягнення на
іпотечне майно, а саме: передав на
реалізацію житловий будинок, який є
предметом іпотеки, і на нього приватним
нотаріусом накладено заборону на
відчуження.

Таким чином, такі дії державного
виконавця є неправомірними.

Проте висновки суду апеляційної
інстанції є передчасними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або опорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_6 з тих
підстав, що державний виконавець
здійснив виконавчі дії щодо реалізації
іпотечного майна в межах виконавчого
провадження про стягнення з ОСОБА_6
кредитної заборгованості, з приводу
якого не було відповідного рішення
суду про звернення стягнення на
іпотечне майно, апеляційний суд в
судовому рішенні не обгрунтовував
жодним чином порушене право ОСОБА_6,
яким чином порушуються його права при
продажу цього майна в межах
виконавчого провадження.

Проте, як вбачається зі змісту скарги
ОСОБА_6, скаржник посилається на те, що
при проведенні оцінки майна для його
подальшої реалізації не було враховано
його заперечення на оцінку.

З матеріалів справи вбачається, що 13
березня 2013 року ОСОБА_6 через свого
представника ОСОБА_9 звернувся до
державної виконавчої служби із заявою
про незгоду з експертним висновком (а.
с. 240, т. 1).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 58 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець повідомляє про
результати визначення вартості чи
оцінки майна сторонам. У разі якщо
сторони не згодні з результатами
визначення вартості чи оцінки, вони
мають право подати державному
виконавцю заперечення в десятиденний
строк з дня надходження повідомлення.
Сторона вважається ознайомленою з
результатами визначення вартості чи
оцінки арештованого майна, якщо їй
надіслано повідомлення про результати
визначення вартості чи оцінки майна
рекомендованим листом за адресою,
зазначеною у виконавчому документі,
або за місцем фактичного проживання чи
перебування такої сторони, достовірно
встановленим державним виконавцем.

У разі заперечення однією із сторін
проти результатів оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності
суб'єктом господарювання, державний
виконавець призначає рецензування
звіту про оцінку майна. Витрати,
пов'язані з рецензуванням звіту, несе
сторона, яка заперечує щодо
результатів оцінки.

У разі незгоди з оцінкою, визначеною за
результатами рецензування, сторони
мають право оскаржити її в судовому
порядку в десятиденний строк з дня
отримання відповідного повідомлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обгрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відтак суду апеляційної інстанції
необхідно було надати правову оцінку
поданої ОСОБА_6 заяви про незгоду з
експертним висновком проведеної
оцінки майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції,
скасовуючи рішення місцевого суду,
одночасно не спростував його висновки
з приводу того, що заперечень щодо
оцінки майна ОСОБА_6 подано не було,
сторони виконавчого провадження із
запереченнями щодо результатів оцінки
не зверталися.

Враховуючи те, що суд апеляційної
інстанції передчасно дійшов висновку
про задоволення скарги, допустив
порушення норм процесуального права,
не встановив всі фактичні обставини
справи, судове рішення не може
залишатися без змін, а тому підлягає
скасуванню із направленням справи до
суду апеляційної інстанції на новий
судовий розгляд з підстав, визначених
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 21 листопада
2013 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної
інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк