Номер провадження: 22-ц/785/4257/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

Парапана В.Ф.

суддів:
Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Счастлівцевій Л.В.,

за участю: представника відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Одеської міської
ради на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 20 лютого 2012
року за позовом ОСОБА_7 до Одеської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
про визнання права власності на
житловий будинок та визначення порядку
користування земельною ділянкою,

в с т а
н о в и л а:

23 серпня 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з вказаним позовом, який 20 лютого
2012 року остаточно уточнив,
обґрунтовуючи вимоги тим, що йому на
праві власності належить квартира №? 1
у буд. АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 08 серпня 2000 року,
право власності зареєстровано у КП
«ОМБТІ та РОН» 16 серпня 2000 року. Належна
йому квартира знаходиться в
одноповерховому будинку в межах
земельної ділянки кварталу № 95. Разом з
правом власності на квартиру в його
користування перейшли і дворові
споруди, позначені на технічному плані
земельної ділянки. У теперішній час він
має намір експлуатувати вказану
квартиру як житловий будинок, який має
окремий вихід, знаходиться у
задовільному технічному стані й
придатний для цілорічного проживання.
Відповідачі є співвласниками квартири
№? 2 у буд. АДРЕСА_1 й у їх користуванні
знаходиться частина земельної ділянки.
Згідно із довідкою з адресного реєстру
м. Одеси про резервування адреси
об'єкта нерухомого майна № 340136/1 від 20
лютого 2012 року на його замовлення
зарезервовано адресу: АДРЕСА_2.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 15, 16, 317, 319, 328, 377 ЦК України, позивач
ОСОБА_7 просив суд визнати за ним право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2
та визначити порядок користування
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1,
і виділити у користування: 1) ділянку №
1, площею 159, 74 кв.м., та ділянку № 4,
площею 132,73 кв.м., загальною площею 292,47
кв.м., - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12;
2) ділянку № 2, площею 20,64 кв.м., та
ділянку № 8, площею 220, 35 кв.м., загально
площею 240, 99 кв.м., - ОСОБА_4, 3) ділянку № 3,
площею 90,71 кв.м., та ділянку № 11, площею
61,16 кв.м., загальною площею 151,87 кв.м., -
йому, ОСОБА_7, 4) ділянку № 5, площею 229, 34
кв.м., та ділянку № 10, площею 156, 14 кв.м.,
загальною площею 385,48 кв.м., - ОСОБА_8, 5)
ділянку № 6, площею 185,42 кв.м., та ділянку
№ 9, площею 138, 37 кв.м., загальною площею
323,79 кв.м., - ОСОБА_5, 6) ділянку № 7, площею
182, 29 кв.м., - ОСОБА_3, 7) ділянку № 13, площею
301, 75 кв.м., - в загальне користування, 8)
ділянку № 12, площею 245,67 кв.м., - в
розпорядження територіальної громади
м. Одеси в особі Одеської міської ради
(а.с. 3-4, 22-23, 61-62, 82).

Представник відповідача, Одеської
міської ради, в судове засідання не
з'явився.

Відповідач ОСОБА_9, представник
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, -
ОСОБА_6, позов визнали.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 в судове засідання не з'явилися.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_7 задоволено частково. Суд визнав
за позивачем право приватної власності
на житловий будинок АДРЕСА_2, що
розташований на земельній ділянці
площею 151, 87 кв.м. та в цілому
складається з житлового будинку літ.
«А», загальною площею 31,8 кв.м., у тому
числі житловою 22, 2 кв.м., надвірної
споруди - сарай літ. «К»; встановив
порядок користування спільною
земельною ділянкою, визначивши розміри
ділянок, що перебувають у
відособленому користуванні кожної зі
сторін у справі: 1) ділянку № 1, площею 159,
74 кв.м., та ділянку № 4, площею 132,73 кв.м.,
загальною площею 292,47 кв.м., - в
користування ОСОБА_9;

2) ділянку № 2, площею 20,64 кв.м., та
ділянку № 8, площею 220, 35 кв.м., загальною
площею 240, 99 кв.м., - в користування
ОСОБА_4,

3) ділянку № 3, площею 90,71 кв.м., та
ділянку № 11, площею 61,16 кв.м., загальною
площею 151,87 кв.м., - в користування
позивача ОСОБА_7,

4) ділянку № 5, площею 229,34 кв.м., та
ділянку № 10, площею 156,14 кв.м., загальною
площею 385,48 кв.м., - в користування
ОСОБА_8,

5) ділянку № 6, площею 185,42 кв.м., та
ділянку № 9, площею 138,37 кв.м., загальною
площею 323, 79 кв.м., - в користування
ОСОБА_5,

6) ділянку № 7, площею 182, 29 кв.м., - в
користування ОСОБА_3,

7) ділянку № 12, площею 245,67 кв.м., - в
розпорядження територіальної громади
м. Одеси в особі Одеської міської ради,

8) ділянку № 13, площею 301,75 кв.м., - в
загальне користування у складі та
розташуванні відповідно до графічного
відтворення порядку користування
земельною ділянкою (малюнок № 6),
доданий до судової експертизи
(висновок №182/2011 від 03 січня 2012 р.). В
решті позову відмовлено (а.с. 92-94).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 28 листопада 2013 року заява
Одеської міської ради про перегляд
судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами залишена
без задоволення (а.с. 106-109).

В апеляційній скарзі відповідач,
Одеська міська рада, просить рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
судом не враховано, що надання у
користування сторонам у справі
земельної ділянки по АДРЕСА_1 під
розміщення житлового будинку
суперечить вимогам «Містобудівного
обґрунтування розробки правил
використання та забудови територій
другого рекреаційного комплексу»,
затвердженого рішенням Одеської
міської ради № 2152-ХХІІІ від 17 квітня 2001
року (112-116).

В запереченнях на апеляційну скаргу
Одеської міської ради позивач ОСОБА_7,
та відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 і їх
представник ОСОБА_6, просять скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача,
Одеської міської ради, пояснення на
апеляцію представника відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, - ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права
за таких підстав.

Відповідно до частини 2 ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу ОСОБА_7 на праві власності
належить квартира №? 1 у буд. АДРЕСА_1, що
в цілому складається з однією житловою
кімнати, загальною площею 27,5 кв.м., в
тому числі житловою площею - 10,7 кв.м., на
підставі договору купівлі-продажу від
08 серпня 2000 року, посвідченого
державним нотаріусом Першої одеської
державної нотаріальної контори
Савіною К.П., зареєстрованого в реєстрі
за номером 3-2392, право власності
зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 16
серпня 2000 року (а.с. 5).

Належна ОСОБА_7 частина спільного
домоволодіння, позначену у плані як
квартира № 1, є окремим одноповерховим
будинком літ. «А», який складається з: 1-
житлової кімнати, площею 11,5 кв.м., 2 -
житлової кімнати, площею 10,7 кв.м., 3 -
кухні, площею 7, 1 кв.м., 4- санвузлу,
площею 2, 5 кв.м. (а.с. 55-56).

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1,
була передана на підставі рішення
виконкому Одеської міської ради № 324
від 25 лютого 1955 року «Про наслідки
обміру земель по будівельному кварталу
№ 95» (а.с. 84-88).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Частинами 2 та 4 ст. 120 ЗК України
передбачено, що, якщо жилий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає
способи захисту порушених прав, а саме:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів (ст. 16 ЦК України).

Згідно з копією схематичного плану
земельної ділянки, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, від 08 лютого 1972 року
та висновку №182/2011 судової
будівельно-технічної експертизи від 03
січня 2012 року, на земельній ділянці,
площею 2179 кв.м., розташовані наступні
будівлі та споруду: житлові літ. «А»,
«Б», «В» і «Г», сараї літ. «Е», «Ж», «К»,
«Л», «П», «Д», «И», «М», «Т», «З» і «Р»,
парник літ. «С», бесідка літ. «Є», №1-3 -
огорожа, І - мостіння (а.с. 8, 39-41).

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" від 16 квітня 2004 року, викладених
у п. 19 постанови № 7, у справах за
позовом учасників спільної власності
на землю про встановлення порядку
володіння й користування спільною
земельною ділянкою, на якій
розташовані належні їм жилий будинок,
господарські будівлі та споруди, суд
з'ясовує і враховує можливість
нормального користування будинком і
здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з
учасників спільної власності про
встановлення порядку користування
спільною земельною ділянкою суд може
залишити в спільному користуванні лише
ділянки, роздільне користування якими
встановити неможливо.

Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються
також випадків, коли належні особам на
праві спільної власності жилий
будинок, господарські будівлі та
споруди розташовані на земельній
ділянці, яка знаходилася в їх
користуванні до її приватизації або за
договором оренди.

При приватизації громадянами одно- або
багатоквартирного будинку державного
житлового фонду порядок користування
закріпленою за ним прибудинковою
територією згідно з п.5 ст. 10 Закону від
19 червня 1992 р. № 2482-XII "Про приватизацію
державного житлового фонду"
здійснюється в порядку та на умовах,
передбачених ч.3 ст. 42 ЗК, якою
встановлено, що порядок використання
земельних ділянок, де розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками. Якщо в жилому будинку
приватизовано частину квартир, питання
про користування прибудинковою
територією вирішується відповідно до
положень ч. 3 ст. 88 ЗК, тобто шляхом
отримання в користування її частини, що
відповідає частці приватизованих
квартир та інших приміщень у вартості
будинку і споруд. При цьому розміри та
конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі проектів
розподілу території кварталу,
мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації.

У п. 22 вказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України зазначено, що у
резолютивній частині рішення в такій
справі суд залежно від її обставин
повинен вказати розміри й межі тих
ділянок, які має використовувати кожна
зі сторін, і тих, які виділено для
спільного користування, а також
зазначити, як сторони мають проходити
до будинку, будівель, споруд та на
вулицю.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспо рюваних прав, свобод чи
інтересів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
позивачу ОСОБА_7 на праві власності
належить квартира та надвірна споруда -
сарай літ. «К», й він на законних
підставах користується земельною
ділянкою, на якій знаходиться належна
йому квартира, тому єдиним способом
врегулювання спору є визнання за ним
права власності на житловий будинок на
підставі п. 1, ч. 2 ст. 16 та ст. 392 ЦК
України. Позивач і відповідачі, які є
співвласниками квартири № 2 і
співкористувачами земельної ділянки,
мають право на визначення порядку
користування цією ділянкою на підставі
ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч.ч. 2, 4 ст. 120 ЗК
України.

Доводи відповідача, Одеської міської
ради, в апеляційній скарзі про те, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, оскільки судом не
враховано, що надання у користування
сторонам у справі земельної ділянки по
АДРЕСА_1 під розміщення житлового
будинку суперечить вимогам
«Містобудівного обґрунтування
розробки правил використання та
забудови територій другого
рекреаційного комплексу»,
затвердженого рішенням Одеської
міської ради № 2152-ХХІІІ від 17 квітня 2001
року, не приймаються до уваги за таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідач, Одеська міська рада,
повинна була довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
скасування судового рішення.

В суді апеляційної інстанції на
виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
відповідачу, Одеській міській раді,
роз'яснювалось, що для з'ясування
обставин, викладених в апеляційній
скарзі щодо цільового призначення
спірної земельної ділянки необхідно
надати належні та допустимі докази, але
відповідач не скористався своїми
процесуальними правами та не надав
жодного доказу.

Навпаки, позивач ОСОБА_7 та відповідачі
надали суду апеляційної інстанції
переконливі докази, які підтверджують
те, що цільовим призначенням земельної
ділянки, на якій розташовані житлові
будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, є
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
та у теперішній час у відповідності з
рішеннями Одеської міської ради
власникам цих будівників наданий
дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення ділянок у
м. Одесі.

Тому суд першої інстанції всебічно та
повно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, дав належну оцінку
наявним у справі доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що є законні
підстави для задоволення позову.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради відхилити, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 20 лютого 2012
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік