Справа № 283/1070/14-ц
Провадження №2/283/399/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 липня 2014 року Малинський
районний суд Житомирської області у
складі головуючого судді Тарасенка
М.П., з секретарем Романовою Л.П., за
участю сторін, представника позивача
ОСОБА_1, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Малині справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом,
просить стягнути з відповідачки на
свою користь борг за договором позики в
сумі 36000 грн. та понесені ним судові
витрати.

Зазначив, що 28.04. 2012 року відповідачка
позичила у нього за договором позики
36000 грн. та зобов'язалася повернути борг
до 30.04.2014 року, шляхом сплати щомісячно
рівними частинами по 1500 грн. У випадку
прострочки оплати боргу хоча б на один
місяць відповідачка зобов'язалася
повернути весь борг за різницею
сплачених коштів з моменту виникнення
прострочки незалежно від настання
30.04.2014 року, про що була складена та
підписана власноруч розписка.

Незважаючи на зобов'язання погашати
борг щомісячно по 1500 грн. відповідачка
жодного разу не сплатила жодної
копійки.

Він неодноразово звертався до
відповідачки усно та просив її
повернути борг, проте відповідачка на
це не реагує.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позов підтримали,
надали пояснення по суті заявлених
вимог, просять позов задовольнити.

Відповідачка позов не визнала та
пояснила, що вона працювала у позивача
у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» продавцем
разом з іншим працівником. Була
виявлена недостача на суму 60000 грн.
Позивач, погрожуючи не видати трудову
книжку, змусив її написати розписку про
позику нею грошей на суму 36000 грн. для
покриття недостачі, що вона зробила.
Фактично коштів вона від позивача не
отримувала. Після написання розписки
вона на вимогу позивача написала заяву
про звільнення з роботи і позивач видав
їй трудову книжку. На даний час вона
працює на ПП «Малинська меблева
фабрика», трудова книжка перебуває на
підприємстві.

Розглянувши справу в межах заявлених
вимог та на підставі наданих доказів
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що відповідачка в період з
4.01.2011 року по 30.04.2012 року працювала у
відповідача продавцем у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в м. Малині, що
підтверджується трудовим договором у
письмовій формі та записами у трудовій
книжці /а.с.16,21/. 28 квітня 2012 року
відповідачка видала позивачу розписку
про отримання від нього у борг 36000
грн.,які зобов'язувалася повертати
щомісячно рівними частинами по 1500 грн.
У випадку прострочки оплати боргу хоча
б на один місяць відповідачка
зобов'язалася повернути весь борг за
різницею сплачених коштів з моменту
виникнення прострочки незалежно від
настання 30.04.2014 року /а.с.4/.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона /позикодавець/
передає у власність другій стороні
/позивальникові/ грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язувався повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів /суму позики/ або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ч.2 цього кодексу на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або іншій документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1051 ч.2 ЦК України, якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона
працювала у відповідача у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» продавцем разом з
відповідачкою. У кінці квітня 2012 року
при передачі майна магазину у її
присутності, присутності відповідачки
та двох нових продавців та позивача
була виявлена недостача на суму 60000
грн., яку позивач заніс на неї в сумі 24000
грн. та 36000 грн. на відповідачку та
поставив вимогу про звільнення з
роботи за угодою сторін, при цьому
пригрозив їм, що вони не отримають
трудових книжок, якщо не напишуть
розписок про отримання від нього у борг
коштів, що ними було зроблено. Фактично
вона та відповідачка грошей у позивача
у борг не брали. Позивач взагалі їм
заборгував заробітну плату за 11
місяців. З питання стягнення з неї
коштів на користь позивач справа
знаходиться а апеляційному суді
Житомирської області.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов відповідачка
ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 розписку, якою
вона посвідчила передавання їй
останнім 36000 грн.

За формою та змістом цей договір
відповідає вимогам ст. ст. 1046 та 1047 ЦК
України.

Разом з тим, на підтвердження своїх
заперечень щодо оспорювання договору з
підстав його безгрошовитості,
відсутності вільного волевиявлення
відповідачки на укладення цього
договору і не відповідності його
внутрішній волі суд визнає пояснення
свідка ОСОБА_4 належними доказами щодо
предмету доказування та прийшов до
висновку, що між сторонами був
укладений правочин під впливом
насильства у формі психічного тиску з
боку позивача з метою відшкодування
матеріальних збитків пов'язаних з
виявленою недостачею товаро -
матеріальних цінностей, і відповідачка
грошових коштів у борг у позивача не
отримувала, а тому за таких обставин у
задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю.

Керуючись ст. ст.10,11, 60, 88, 179, 213, 215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 1046, 1047, 1051 ч.2 ЦК України,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики відмовити за безпідставністю.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до апеляційного суду
Житомирської області через Малинський
районний суд впродовж 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: М. П. Тарасенко