У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.

суддів: Карпенко С.О.,
Мартинюка В.І.,

Остапчука
Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості на
рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 31 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який згодом уточнив, і
остаточно просив поновити його на
посаді заступника генерального
директора із фінансів
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості і
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 1 квітня
2013 року по 21 липня 2013 року у сумі 19 995,94
грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що його
звільнення за наказом № 28 від 21
вересня 2013 року з підстав,
передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП,
проведене без згоди відповідного
профспілкового органу, є незаконним,
оскільки з 21 березня 2013 року по 29
березня 2013 року він був тимчасово
непрацездатним. Крім того, порушення за
які його звільнено, він не вчиняв, а
обов'язки, наведені у наказі, до його
повноважень не входять.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 31
липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року, позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника
генерального директора з фінансів
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості і на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 1 квітня
2013 року по 21 липня 2013 року у сумі 19 995,94
грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 31 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від
13 вересня 2013 року, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
звільнення позивача з підстав,
передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
тобто за одноразове грубе порушення
трудових обов'язків відбулося у період
його тимчасової непрацездатності,
тому є незаконним.

Суд апеляційної інстанції, погодившись
з висновком суду першої інстанції
також виходив з того, що звільнення з
підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40
КЗпП України, має бути проведене з
дотриманням строків і порядку
визначених ст. ст. 148, 149 КЗпП України, і
такі порушення не можуть мати
триваючий характер.

Проте повністю з такими висновками
судів попередніх інстанцій погодитись
не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював
заступником генерального директора з
фінансів Івано-Франківського
обласного державного об'єднання
спиртової та лікеро-горілчаної
промисловості.

Відповідно до наказу т.в.о.
генерального директора
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості від 21
березня 2013 року № 28 ОСОБА_3 звільнено з
займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41
КЗпП України - за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків, а саме
недотримання вимог посадової
інструкції в частині організації
розробки планової і звітної
документації, яка використовується на
підприємстві, обліку і аналізу
господарської діяльності; вимог щодо
складання фінансового плану
підприємства на поточний місяць, а
також проведення робіт по
вдосконаленню планування економічних
показників діяльності підприємства та
витрат товарно-матеріальних цінностей;
непідписання платіжних доручень по
розрахунках підприємства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
мають рівні права щодо подання доказів
та їх дослідження.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням осіб в межах заявлених
ними вимог і на підставі поданих ними
доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог.

Підставами позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, і
докази, що стверджують позов.

Разом з цим, суд має роз'яснити сторонам
наслідки невикористання ними усіх
своїх прав та відсутності доказів у
справі.

Як на підставу позову, позивач, окрім
посилання на порушення ч. 3 ст. 40
КЗпП України, зазначав і про
звільнення без згоди відповідного
профспілкового органу. Крім того,
вказував, що його посадовими
обов'язками не передбачено складання
місячного фінансового плану, надання
вказівок відповідним працівникам
підприємства проводити реалізацію
продукції контрагентам об'єднання, а
платіжні документи містять його
електронний цифровий підпис, тому
вважав, що в його діях відсутнє
одноразове грубе порушення посадових
обов'язків, і тому звільнення є
незаконним.

Підстави позову позивач не змінював.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції, у порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував
належним чином фактичних обставин
справи; чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуванні вимоги й заперечення
сторін, та якими доказами вони
підтверджуються, що має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Згідно із п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з'ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевірити їх
відповідність законові.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.1, ч. 2 ст. 41, п. 1, ч.
2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір за
ініціативою власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірвано у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації, його заступниками,
головним бухгалтером підприємства,
установи, організації, їх заступниками.
Розірвання договору у випадках,
передбачених цією статтею, провадиться
з додержанням вимог частини третьої
статті 40, а у випадках, передбачених
пунктами 2 і 3, - також вимог статті 43
цього Кодексу.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України,
може бути проведено лише за згодою
виборного органу первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник.

Звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок)
(ч. 3 ст. 252 КЗпП України).

У п. 15 постанови від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» Пленум Верховного
Суду України роз'яснив: встановивши, що
звільнення працівника проведено
власником або уповноваженим ним
органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження у справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає спір по суті. Не
буде суперечити закону, якщо до
профспілкового органу в такому
випадку звернеться власник чи
уповноважений ним орган або суддя при
підготовці справи до судового
розгляду.

Суд першої інстанції таких роз'яснень
не врахував і згоди профспілкового
органу не запитав, хоча підстави позову
ОСОБА_3 не змінював.

Вирішуючи спір суд першої інстанції не
встановив, чи входило до посадових
обов'язків заступника генерального
директора з фінансів
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості
організація розробки планової і
звітної документації, яка
використовується на підприємстві,
обліку і аналізу господарської
діяльності; складання фінансового
плану підприємства на поточний місяць,
а також проведення робіт по
вдосконаленню планування економічних
показників діяльності підприємства та
витрат товарно-матеріальних цінностей;
чи підписував позивач платіжні
доручення із розрахунків підприємства.
При цьому судом не перевірено доводи
позивача щодо його звільнення без
згоди виборного органу первинної
профспілкової організації, а також
вищого виборного органу цієї
профспілки та не з'ясовано, чи
дотримано відповідачем при звільненні
позивача процедури і порядку,
передбачених чинним законодавством
про працю, згоду профспілкового органу
на звільнення позивача суд не запитав.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
рішення суду першої інстанції без змін,
на зазначені порушення уваги не
звернув та помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції,
залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, у судовому рішенні
зазначив, що наказ т.в.о.
генерального директора
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості від 21
березня 2013 року № 28 про звільнення
ОСОБА_3 містить посилання на
невиконання останнім своїх посадових
обов'язків, зокрема, непідписання
з грудня 2012 року і до моменту
звільнення платіжних доручень із
розрахунків підприємства, і таке
порушення трудових обов'язків має
триваючий характер.

Відповідно до змісту вказаного наказу
зазначене порушення ОСОБА_3
своїх трудових обов'язків встановлено
перевіркою фінансової діяльності
Івано-Франківського обласного
державного об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що таке порушення, є
дисциплінарним і може застосовуватись
в межах строків передбачених ст.
148 КЗпП України, не встановив час
проведення перевірки фінансової
діяльності підприємства та,
відповідно, чи дотримано відповідачем
зазначеною нормою вимог.

Наведене вище свідчить про неповне
встановлення фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело передчасного висновку про
незаконність звільнення.

Враховуючи допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалені ними судові рішення не можуть
вважатися законними і обґрунтованими,
у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК
України такі рішення слід скасувати з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Івано-Франківського
обласного державного об'єднання
спиртової та лікеро-горілчаної
промисловості задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 31
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
С.О.Карпенко

В.І.Мартинюк

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко