АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №679/1635/13-ц
Провадження №22-ц/792/1760/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Хмельницької області

в складі:
головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів:
Грох Л,М., Гринчука Р.С.,

при
секретарі : Кошельнику В.М.

з участю : представника позивача
Москалюк С.А, відповідача ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 679/1635/14-ц за
апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
рішення Нетішинського міського суду
від 25 листопада 2013 року по справі за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПриватБанк" до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з апеляційною скаргою,
колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

ПАТ КБ "ПриватБанк", звертаючись до
суду з позовом, вказувало, що 5 лютого 2008
року між ним та ОСОБА_10 був укладений
кредитний договір за яким останній
отримав кошти в розмірі 23550 доларів США,
та зобов'язався повернути кошти до 5
лютого 2018 року, а також сплатити
відсотки за користування кредитними
коштами в строки та порядку визначені
договором. На виконання зобов'язань за
цим договором, між ним, позивачем, та
ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки,
за яким передав в іпотеку належний йому
на праві власності житловий будинок,
загальною площею 88,40 кв.м., розташований
за адресою : АДРЕСА_1. Однак, взяті на
себе зобов'язання за кредитним
договором позичальник належним чином
не виконав. У зв'язку з цим, ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернулось до суду з
позовом і просило в рахунок погашення
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки. Рішенням
Нетішинського міського суду від 19
грудня 2011 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк"
було задоволено. Ухвалено рішення, яким
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
житловий будинок загальною площею 88,40
кв.м., розташований за адресою :
АДРЕСА_1. Позивач вказував, що рішення
суду набрало законної сили, у зв'язку з
цим власник та всі мешканці підлягають
виселенню. Однак, добровільно рішення
суду не виконано. Крім того, вказував,
що відповідач ОСОБА_5, як власник
будинку, в порушення умов договору
іпотеки без згоди іпотекодержателя
зареєстрував у будинку інших його
мешканців. Тому позивач у прохальній
частині позовної заяви просив ухвалити
рішення про виселення відповідачів та
інших осіб, які зареєстровані та/або
проживають у житловому будинку
________________________________________________________________________
______

Головуючий у першій інстанції -
Гаврищук Л.П. провадження №
22-ц/792/1760/14

Доповідач - Костенко А.М.
Категорія
№ 43, 44

(предмет іпотеки),розташованому за
адресою : АДРЕСА_1 зі зняттям з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюється на адресу
вказаного житлового будинку, стягнути
з відповідачів судові витрати.

Рішенням Нетішинського
міського суду від 25 листопада 2013 року
вказаний позов задоволено частково.
Ухвалено виселити ОСОБА_10, ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку, що
знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
судові витрати в розмірі по 133 грн. 68
коп. з кожного. В решті позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
ОСОБА_6 просять скасувати рішення
Нетішинського міського суду від 25
листопада 2013 року, ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права.
Вказують, що при вирішенні спору суд не
дав належної оцінки тій обставині, що
на момент укладення договору іпотеки у
житловому будинку проживала малолітня
дитина, при цьому відповідний дозвіл на
укладення договору отриманий не був, що
є порушенням вимог Цивільного кодексу
України. Також, на думку апелянтів,
рішення суду суперечить положенням
Закону України "Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
накладеного як забезпечення кредитів в
іноземній валюті" від 3 червня 2014 року.
Апелянти вказують, що суд прийшов до
невірного висновку про те, що позивачі
були належним чином повідомлені про
розгляд справи. Зазначають, що лише від
працівників ДВС стало відомо про
наявність і вирішення вказаної справи,
відповідно із позовною заявою не
ознайомились, а рішення суду отримали
лише 10 липня 2014 року. Апелянти вказують,
що позивачу було відомо місце роботи
ОСОБА_6, однак вказану інформацію не
повідомив суду. Крім того, на думку
апелянтів, суд не виконав всі вимоги
процесуального закону і не здійснив
усі передбачені законом заходи щодо
розшуку відповідачів.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції
встановлено, що 5 лютого 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_10 було
укладено кредитний договір
№ HMN0GA за умовами якого ПАТ КБ
«ПриватБанк» надало ОСОБА_10 кредит у
сумі 23550 доларів США із сплатою
відсотків за користування ним у
розмірі 12% річних з кінцевим терміном
повернення 5 лютого 2018 року.

В цей же день 5 лютого 2008 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було
укладено договір іпотеки для
забезпечення виконання зобов'язань
позичальника, що випливають з
кредитного договору № HMN0GA від 5
лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_10. Предметом іпотеки є
житловий будинок та надвірні будівлі,
що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_5 на праві власності.

В зв'язку з невиконанням
позичальником ОСОБА_10 умов кредитного
договору щодо повернення кредиту
станом на 30 вересня 2010 року в
позичальника виникла заборгованість
перед банком в загальній сумі 21643,85
доларів США та 14655 грн. 47 коп.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 28 травня 2012
року було змінено рішення
Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 19 грудня 2011
року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 5 лютого 2008
року у розмірі 21643,85 доларів США та 14655
грн. 47 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме на житловий
будинок та надвірні будівлі, що
розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_5 шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» від свого імені на
підставі договору іпотеки від
5 лютого 2008 року № HMN0GA будь-якій
особі покупцю відповідно до правил ст.
38 Закону України «Про іпотеку» за ціною
продажу предмету іпотеки в сумі 151500
грн.

Рішення набрало законної сили.

У відповідності до ст. 109
Житлового кодексу України виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Після прийняття кредитором
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

П. 43 Постанови Пленуму № 5 Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39- 40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

На виконання вищевказаних вимог
Житлового кодексу та Закону України
«Про іпотеку» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10,
ОСОБА_7 Банком 8 травня 2013 року
рекомендованим листом з повідомленням
було направлено письмову вимогу про
звільнення добровільно житлового
будинку, який є предметом іпотеки,
протягом місяця з моменту отримання
повідомлення або їх виселення буде
здійснено примусово на підставі
рішення суду.

З врахуванням вказаних обставин слід
прийти до висновку, що Банком умови
виселення, передбачені чинним
законодавством, по відношенню до
відповідачів було виконано.

Тому, враховуючи конкретні
обставини справи та вимоги чинного
законодавства колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції про задоволення
позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що
договір іпотеки від 5 лютого 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 є
нікчемним з тих підстав, що на момент
його укладення в предметі іпотеки
проживала малолітня дитина і ОСОБА_5
без дозволу органів опіки і піклування
не мав права його укладати слід
відхилити.

Згідно ст. 224 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений без дозволу
органу опіки та піклування (стаття 71
цього Кодексу), є нікчемним.

Ст. 71 ЦК України передбачено, що опікун
не має права без дозволу органу опіки
та піклування: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, в тому
числі договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири; укладати
договори щодо іншого цінного майна.
Піклувальник має право дати згоду на
вчинення правочинів, передбачених
частиною першою цієї статті, лише з
дозволу органу опіки та піклування.

За змістом даних норм права приписи ст.
224 Цивільного кодексу України
розповсюджуються на права та обов'язки
опікуна чи піклувальника, які
призначені органом опіки та піклування
або судом.

В даному випадку ОСОБА_5 є батьком
неповнолітнього ОСОБА_5, а не його
опікуном, а тому при укладенні
договору іпотеки він повинен був
дотримуватись норм ст. 177 Сімейного
кодексу України, за якими батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, ч. 6 ст. 203
Цивільного кодексу України за якою
правочин, що вчиняється батьками не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей, ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей".

У випадку порушення даних норм чинного
законодавства при укладенні договору
іпотеки це може бути підставою для
визнання його недійсним, однак не може
свідчити про його нікчемність.

При цьому, у відповідності до ст. 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір іпотеки від 5 лютого 2008 року
№ HMN0GA судом недійсним
визнаний не був, з позовом про визнання
його недійсним сторони правочину до
суду не звертались, даний договір
предметом дослідження в суді щодо його
недійсності не був, а тому в силу ст. 204
Цивільного кодексу України в даній
цивільній справі відсутні підстави
стверджувати, що він є недійсним або
нікчемним

Крім того відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду від 28
травня 2012 року було змінено рішення
Нетішинського міського суду
Хмельницької області та звернуто
стягнення на предмет іпотеки саме на
підставі договору іпотеки від 5 лютого
2008 року №
HMN0GA, який апелянт вважає
нікчемним. Це рішення набрало законної
сили.

При цьому, як вбачається з рішення
апеляційного суду, в апеляційній
скарзі на вказане рішення ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 посилались на нікчемність
договору іпотеки саме з тих підстав, що
на момент його укладення в предметі
іпотеки проживала малолітня дитина і
ОСОБА_5 без дозволу органів опіки і
піклування не мав права його укладати.
Вказані доводи апеляційної скарги
апеляційним судом в рішенні
від 28 травня 2012 року були відхилені.
Тобто, фактично, цим рішенням було
підтверджено дійсність спірного
договору іпотеки, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню в
даній цивільній справі.

Не заслуговують на увагу і
твердження апелянта про необхідність
застосування апеляційним судом норм
Закону України "Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті".

Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» набрав чинності 7
червня 2014 року, а оскаржуване рішення
ухвалено 25 листопада 2013 року, тобто на
час коли вказаний Закон не діяв.

Під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції на час його ухвалення. На
момент ухвалення оскаржуваного
рішення вищевказаний закон не діяв.

Крім того, за змістом цього
Закону він не має зворотної сили, а лише
визначає, що не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній валюті
за певних умов.

Згідно ст. 3 вказаного Закону він
набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті.

При цьому, норми Закону регулюють
питання примусового стягнення
(відчуження без згоди власника)
нерухомого житлового майна, яке є
предметом іпотеки, а не виселення з
предмету іпотеки.

За таких обставин слід прийти
до висновку, що цей Закон не може бути
застосований апеляційним судом при
вирішенні даної цивільної справи про
виселення з предмету іпотеки, а може
бути прийнятий до уваги при виконанні
рішень судів щодо звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,
проживаючих в ньому осіб.

Не спростовують рішення суду й
інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на
повно і всебічно досліджених
обставинах справи, а тому підстав для
його скасування в межах доводів
апеляційної скарги не вбачається

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Нетішинського міського суду
від 25 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : (підпис)
Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко