Справа № 130/2188/14-ц Провадження №
22-ц/772/3153/2014Головуючий в суді першої
інстанції Камінський В. П.Категорія 21
Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області у складі:
головуючого - судді Панасюка О.С.,
суддів Іванюка М.В., Берегового О.Ю., з
участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 30 вересня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
і визнання права власності на 1/4
частину квартири, -

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ОСОБА_3, відповідно до якого
вимагала визнати недійсними договори
дарування від 21 січня 2000 року та 21
травня 2001 року, за якими ОСОБА_4
подарував ОСОБА_3, відповідно, 1/2 і 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Впродовж розгляду справи позивачка
уточнювала та змінювала позовні вимоги
і, згідно з останньою її заявою від 31
липня 2014 року просила: визнати договір
дарування від 21 січня 2000 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений в. о. завідуючої
Жмеринською міською державною
нотаріальною конторою Вінницької
області Антал Л.С., зареєстрований в
реєстрі за № 1-58, недійсним; визнати за
нею право власності в порядку
спадкування за законом на 1/4 частину
квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що відповідно до свідоцтва
про право власності від 9 березня 1993
року її батькам та братові на праві
спільної сумісної власності належала
зазначена квартира. Після їх смерті
задля оформлення спадщини вона в
травні 2009 року звернулась до
Жмеринського структурного підрозділу
КП «Вінницьке об'єднане обласне бюро
технічної інвентаризації», де
з`ясувала, що за договорами дарування
від 21 січня 2000 року та 21 травня 2001 року
її батько ОСОБА_4 подарував по 1/2
частині квартири ОСОБА_3 Договір
дарування від 21 січня 2000 року
підписаний не ОСОБА_4, а іншою особою, а
відтак є недійсним через відсутність
волевиявлення дарителя на його
укладення. Оскільки 1/2 частина квартири
є спадковим майном, вони з
відповідачкою є спадкоємцями цього
нерухомого майна в рівних частинах, але
через наявність зазначеного договору
дарування вона не може оформити
нотаріально своє право на спадщину,
тому за нею має бути визнано право
власності на 1/4 частину квартири в
судовому порядку.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 30 вересня
2014 року в позові відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3410,40 грн. у
відшкодування витрат на правову
допомогу адвоката.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила скасувати
рішення суду і ухвалити нове про
задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; апеляційний
суд досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Разом з тим ч. 3 цієї статті встановлює,
що апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права, які є обов'язковою
підставою для скасування рішення.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції виходив із того, що
волевиявлення померлого ОСОБА_4 при
укладенні договору дарування від 21
січня 2000 року було вільним, відповідало
його внутрішній волі, доказів того, що
договір підписано не ним позивачкою не
надано, а висновок судової
почеркознавчої експертизи від 26
листопада 2013 року таким доказом не є.

При цьому суд зробив висновок, що строк
позовної давності позивачкою не
пропущено, тому що у видачі свідоцтва
про право на спадщину державним
нотаріусом Жмеринської міської
державної нотаріальної контори їй
відмовлено лише 11 серпня 2014 року.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, тому що суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам рішення суду не
відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності належала квартира АДРЕСА_1
(свідоцтво про право власності на а. с. 8
Т. 1). ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_2
(свідоцтво про смерть на а. с. 11 Т. 1),
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 (Т. 1 а.
с. 10).

Відповідно до договору дарування від 21
січня 2000 року ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_3 прийняла у дар 1/2 частину цієї
квартири, яка належала дарителю на
підставі свідоцтва про право власності
від 9 березня 1993 року та свідоцтва про
право на спадщину за законом від 11
січня 2000 року (Т. 1 а. с. 57).

21 травня 2001 року ОСОБА_4 подарував іншу
1/2 частину квартири ОСОБА_3 (договір
дарування на а. с. 58 Т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_4
(свідоцтво про смерть на а. с. 9 Т. 1).

28 січня 2009 року ОСОБА_2 подала до
Жмеринської міської державної
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після смерті батька
ОСОБА_4 (Т. 1 а. с. 248 зв.).

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
10769/10770/13-32/ від 26 листопада 2013 року
підпис від імені ОСОБА_4 у договорі
дарування частини квартири від 21 січня
2000 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою
особою з наслідуванням його підпису.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Оскільки оспорюваний договорі
дарування був укладений до 1 січня 2004
року - дня набрання чинності ЦК України
(п. 1 Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу), то до вказаних
правовідносин застосуванню підлягають
норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Зокрема, ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР
встановлювалось, що договір дарування
на суму понад 500 карбованців, а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 карбованців повинен бути
нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові
угоди повинні бути підписані
особами, які їх укладають.

За змістом ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові
права неповнолітніх дітей є недійсною.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 цього
Кодексу; незгода суду з висновком
експерта повинна бути мотивована в
рішенні або ухвалі.

Відхиляючи доводи позивачки щодо
недійсності договору дарування від 21
січня 2000 року через відсутність
доказів того, що померлий ОСОБА_4 його
не підписував, суд в порушення приписів
ч. 7 ст. 147 ЦПК України не мотивував свою
незгоду з висновком
судово-почеркознавчої експертизи №
10769/10770/13-32/ від 26 листопада 2013 року. Саме
ж посилання на показання свідків про
те, що на час укладення договору ОСОБА_4
розумів значення своїх дій, його
волевиявлення було вільним і
відповідало внутрішній волі, висновку
експерта про неналежність підпису у
договорі дарування ОСОБА_4 не
спростовують.

При цьому суд першої інстанції
помилково застосував до зазначених
правовідносин норму матеріального
права, яка не підлягала застосуванню -
ст. 215 ЦК України, а відтак прийшов до
помилкового висновку про
недоведеність позовних вимог про
визнання договору дарування недійсним
та відсутність у зв'язку з цим
порушення прав позивачки, як
спадкоємниці померлого ОСОБА_4

Разом з тим, як видно з матеріалів
справи, 16 січня 2014 року ОСОБА_3
звернулась до суду із заявою про
застосування строку позовної давності
(Т. 1 а. с. 102), таку ж заяву вона подала і 30
вересня 2014 року (Т. 2 а. с. 27).

Ст. 257 ЦК України встановлено загальну
позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась, або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу строку позовної
давності (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

З матеріалів справи видно, що 10 вересня
2009 року позивачка, посилаючись на
приписи ст. 225 ЦК України, зверталась до
суду з аналогічним позовом про
визнання недійсними договорів
дарування квартири АДРЕСА_1 від 21 січня
2000 року та 21 травня 2001 року. У справі
була проведена судово-почеркознавча
експертиза від 22 грудня 2009 року № 529-П,
згідно з висновком якої підпис у графі
«даруватель» у договорі дарування від
11 травня 2001 року виконаний ОСОБА_4
Встановити належність підпису у графі
«дарувальник» у договорі дарування від
21 січня 2000 року ОСОБА_4 неможливо у
зв'язку з простотою виконання
досліджуваного підпису, обмеженим
об'ємом наданого на дослідження
графічного матеріалу, відсутнім
комплексом ознак для будь-якого
висновку (Т. 1 а. с. 103 - 104, 106 - 110).

За заявою ОСОБА_2 ухвалою Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 6 травня 2010 року позовну
заяву залишено без розгляду (Т. 1 а. с. 112).

Отже, про порушення свого права ОСОБА_2
довідалась у 2009 році, а із позовною
заявою звернулась лише у травні 2013
року, тобто з пропуском трирічного
строку позовної давності, про
застосування якого було заявлено
відповідачкою у справі, що є підставою
для відмови у позові в частині вимог
про визнання договору дарування
недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи
позивачки про поважність пропуску
строку позовної давності, оскільки
задля захисту свого права вона в серпні
2010 року зверталась до Жмеринського РВ
УМВС України у Вінницькій області щодо
підроблення підпису померлого ОСОБА_4 у
договорі дарування від 21 січня 2000 року,
а також у зв'язку з тим, що
судово-почеркознавчою експертизою від
22 грудня 2009 року № 529-П не було надано
категоричної відповіді про належність
чи неналежність цього підпису ОСОБА_4,
зокрема через обмежений об'єм наданого
на дослідження графічного матеріалу,
що змусило її вживати додаткових
заходів задля отримання такого
матеріалу, з огляду на таке.

Початок перебігу позовної давності
пов`язується законом виключно із
моментом, коли особа довідалась , або
могла довідатись про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
При дослідженні поважності причини
пропуску строку позовної давності
необхідно виходити з того, що поважними
є причини, пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для позивача, які перешкоджали
зверненню до суду.

Саме по собі звернення до
правоохоронних органів після
залишення аналогічного позову без
розгляду не можна визнати поважною
причиною пропуску строку позовної
давності, тому що таке звернення не
впливає на цивільні права і обов'язки
сторін у справі. В разі засудження
особи за скоєння злочину, у потерпілого
виникає інше цивільне право - на
відшкодування шкоди, або, за певних
умов, особа набуває право на перегляд
рішення у цивільній справі за
нововиявленими обставинами.

Так само не впливає на перебіг строку
позовної давності і відсутність у
особи доказів на підтвердження
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з`ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення і не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 137 ЦПК України суд, за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, зобов'язаний витребувати
докази, щодо отримання яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
є складнощі, а ч. 1 ст. 150 ЦПК України
встановлює можливість призначення у
справі додаткової експертизи, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним. Така експертиза
може бути призначена тому самому або
іншому експерту (експертам).

Таким чином процесуальних перешкод для
захисту прав позивачки при зверненні
до Жмеринського районного суду
Вінницької області у вересні 2009 року не
існувало, відтак неможна визнати, що
подана нею заява про залишення позову
без розгляду була зумовлена
об'єктивними причинами.

Оскільки визнання права власності за
ОСОБА_2 на ? квартири АДРЕСА_1 залежить
від визнання недійсним договору
дарування від 21 січня 2000 року, яка не
підлягає задоволенню, то й у цій
частині позову слід відмовити.

При цьому рішення суду підлягає
скасуванню у повному обсязі, в тому
числі й щодо вирішення зазначеної
вимоги, тому що всупереч приписам п. 3 ч.
1 ст. 215 ЦПК України мотивувальна
частина рішення суду першої інстанції
взагалі не містить обґрунтування, у
зв'язку з чим суд прийшов до висновку
про необхідність відмови у її
задоволенні.

Керуючись ст. ст. 205, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 30 вересня 2014 року
скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
і визнання права власності на 1/4
частину квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: