Справа № 500/5630/13-ц
Провадження № 2/500/350/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса
О.О.,

при секретарі - Бубілич Т.М.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1 та
представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та
представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житлом та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом, який уточнила та яким просила
усунути перешкоди в користуванні
власністю, а саме будинком,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1
шляхом виселення з зазначеного будинку
відповідача ОСОБА_3, а також стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на її користь
судові витрати в розмірі 2500 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 19.11.2007 року ОСОБА_1
являється власником житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в
зазначеному будинку ніхто не проживав.
Також, ОСОБА_1 являється власником 1/2
частини житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, а
власником 1/2 частини вказаного будинку
являється ОСОБА_5. Відповідач по справі
ОСОБА_3 являється донькою позивача та
членом її сім'ї, а також з дня свого
народження по 17.09.2012 року ОСОБА_3
проживала разом із позивачем за
адресою: АДРЕСА_2. 17.09.2012 року після
конфлікту між сторонами, відповідач
ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_6
переїхали жити до житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який
на праві власності належить ОСОБА_1, при
цьому дозволу на переїзд до
зазначеного житлового будинку позивач
ОСОБА_1 не давала. Як вказано позивачем
в позові, зазначеними діями відповідач
ОСОБА_3 порушила її право власності.
Крім цього, як зазначила позивач,
відповідач ОСОБА_3 здійснює перешкоди в
користуванні житлом, оскільки не
пускає її до будинку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та її представник позов не визнали з
підстав, викладених у запереченні та
просили суд відмовити у його
задоволенні. В свою чергу відповідач
пояснила, що вона разом із сином ОСОБА_6
проживала в будинку позивача, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2.
Позивач ОСОБА_1 також є власником
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та саме нею було
запропоновано їй та її сину зробити в
зазначену будинку ремонт та з 2007 року
ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 почали
проводити ремонтні роботи в будинку.
Влітку 2012 року за згодою з позивачем
ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 та її сина
ОСОБА_6 переїхали до житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
проте її та її сина речі залишились в
будинку, розташованому за адресою:
АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що з
позивачем ОСОБА_1 вона та її син ОСОБА_6
складають одну родину та проживають в
двох будинках, підтримують зазначені
будинки та проводять ремонтні роботи в
вказаних будинках.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала та
заперечувала проти задоволення позову
в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно адресної довідки про реєстрацію
місця проживання або місця перебування
фізичної особи від 07.09.2013 року, ОСОБА_3
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 17.07.2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - Ізмаїльський районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання втратившими право
користування житлом, а саме жилим
будинком розташованим за адресою
АДРЕСА_2 у зв'язку з вибуттям на інше
постійне проживання було відмовлено.
Підставою для відмови у задоволенні
позову було те, що позивачі не надали
жодних належних та допустимих доказів
того, що відповідачі добровільно
змінили місце свого проживання,
переїхавши до будинку по АДРЕСА_1 та
судом встановлено, що вказаний будинок
є для них постійним місцем проживання.

Також, зазначеним рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 17.03.2013 року було
встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та її
син ОСОБА_6 все життя проживали та
зареєстровані у будинку, розташованому
за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 02.10.2013р. вказане рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 17.07.2013 року
залишено без змін.

Як визначено ст. 47 Конституції України,
кожен має право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ст. 30 Конституції України
кожному громадянину гарантується
право на недоторканість житла.

Частиною 5 ст.9 ЖК України передбачено,
що житлові права громадян охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст.8
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 116 ЖК України
осіб які самоправно, зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Згідно із ст.ст. 150, 156 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок ( частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати , укладати інші,
не заборонені законом угоди. Жилі
будинки (квартири), що є у приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено,

власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством.

Звертаючись до суду з позовом, свої
вимоги позивач обґрунтовувала тим, що
відповідач здійснює їй перешкоди в
користуванні житловим будинком
розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та
дозволу на її вселення у вищевказаний
будинок вона як власник майна не
надавала.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, ЦПК
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, судом встановлено, що постійним
місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є
будинок розташований за адресою:
АДРЕСА_2 в якому вона проживала все
життя та переїхала жити у будинок
АДРЕСА_1 не з власної волі, а в зв'язку з
неприязними стосунками з матір'ю
ОСОБА_1 та постійними конфліктами.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що вона не
надавала дозволу своїй донці ОСОБА_3 на
вселення у будинок АДРЕСА_1 а
відповідач не надала жодних належних
та допустимих доказів того, що вона
мала правові підстави для вселення до
спірного будинку.

На підставі викладеного, суд вважає, що
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житлом та
виселення підлягає задоволенню.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 понесла і документально
підтвердила витрати по сплаті судового
сбіру у сумі 114 грн. 70 коп.

Відповідно до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

В свою чергу, ОСОБА_2 брав участь у
справі саме як представник позивача,
відповідною ухвалою суду як особа, яка
надає правову допомогу допущений не
був та квитанцій про оплату юридичних
послуг суду не надавалось.

Таким чином, судом відмовляється в
задоволенні вимог щодо стягнення
судових витрат в розмірі 2500 гривень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 84, 88, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житлом та
виселення - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_1 в здійсненні права власності на
житловий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 з житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_1
виданого 03.04.1997 р. Ізмаїльським МВ УМВС
України в Одеській області) на користь
ОСОБА_1 судовий збір у сумі 114 грн. 70 коп.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.О Бурнусус