Провадження №22-ц/784/2973/14
Провадження № 22ц/784/2973/14
Головуючий у 1-ї інстанції Губницький
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Шпонарській О.Ю.,

за участю: представника
позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3
та її представника - ОСОБА_4,

представника
відповідачки - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 і ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 29 вересня 2014 року

за позовом

ОСОБА_7

до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10,

третя особа - ОСОБА_11,

про визнання недійсними державного
акту на право власності на землю і
договору купівлі-продажу, скасування
державної реєстрації і витребування
майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання недійсними: державного акту
про право власності на земельну
ділянку площею 0,0489га по АДРЕСА_1,
виданого 11 січня 2012 року на ім'я ОСОБА_3
та договору купівлі-продажу цієї
земельної ділянки, укладеного між
сторонами 17 травня 2012 року. Просив про
скасування державної реєстрації акта
про право власності і витребування
земельної ділянки площею 0,0489га, яка
належить йому із незаконного
володіння ОСОБА_6.

На обґрунтування позову посилався на
те, що він є власником спірної
земельної ділянки на підставі договору
купівлі-продажу від 13 червня 2012 року.

Одночасно, право власності на цю ж
земельну ділянку було визнано за
відповідачкою ОСОБА_3 за судовим
рішенням, яке в-подальшому скасовано.

Тому державний акт, виданий на її ім'я, а
також укладений нею договір з іншим
відповідачем ОСОБА_6 підлягають
визнанню недійсними з підстав,
передбачених ч.1 ст. 21, ст. ст. 203, 215 ЦК
України.

Оскільки він є власником земельної
ділянки, то її слід витребувати із
володіння добросовісного набувача
ОСОБА_6.

Ухвалами Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 травня і 29 липня 2014 року
до участі у справі в якості третій
особи залучено ОСОБА_11, в якості
співвідповідачів - ОСОБА_8, ОСОБА_9 і
ОСОБА_10.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 вересня 2014 року позов
задоволено частково, ухвалено про
визнання недійсним державного акту
серії ЯК №273118, виданого і
зареєстрованого 26 грудня 2011 року на
ім'я ОСОБА_3. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0489 га по АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_3 і ОСОБА_6. Витребувано цю ж
земельну ділянку із незаконного
володіння ОСОБА_6 з передачею останній
власнику ОСОБА_7. У задоволенні решти
вимог відмовлено. Розподілені судові
витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3, посилаючись на незаконність
рішення суду просила його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.
На її думку, незрозумілим є висновок
суду щодо визнання правомірності
продажу земельної ділянки ОСОБА_10, а в
подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_12, так як на
сьогоднішній день первісні рішення
судів щодо визнання права власності на
спірну земельну ділянку як за нею, так і
за ОСОБА_10 скасовані.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_5 також подав на рішення суду
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати та ухвалите нове про відмову
в задоволені позову, зазначив, що права
позивача виданим на ім'я ОСОБА_3
державним актом порушені бути не
могли, так як він придбав цю спірну
земельну ділянку після отримання
такого акту відповідачкою. Підстав для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним за позовом особи, яка не є
стороною договору, відсутні, а висновок
суду про витребування земельної
ділянки є необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши наведені в скарзі
доводи та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню із наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається
з матеріалів справи, рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 6 жовтня 2004 року визнано
дійсним договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки, укладений 14
листопада 2001 року між продавцем ОСОБА_13
і покупцем ОСОБА_10, яке скасовано 23
листопада 2009 року ухвалою апеляційного
суду Миколаївської області з передачею
справи на новий розгляд. Ухвалою
Ленінського районного суду від 22 липня
2010 року позов ОСОБА_10 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 14
листопада 2001 року залишено без
розгляду. Ухвалою цього ж районного
суду від 24 березня 2011 року закрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_10
про визнання дійсним договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 14 листопада 2001 року. Після
чого, рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 3 червня 2014 року
знову поданий ним позов цього ж змісту
задоволено. Але це рішення скасовано 30
липня 2014 року рішенням апеляційного
суду Миколаївської області і у
задоволенні позову ОСОБА_10 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 14 листопада 2001 року -
відмовлено.

Одночасно, рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня
2008 року визнано право власності на
спірну земельну ділянку в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_13 за відповідачкою ОСОБА_3.
Вказане рішення суду скасоване 18
листопада 2013 року апеляційним судом
Миколаївської області за скаргою
ОСОБА_7 з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_3
про визнання права власності на спірну
земельну ділянку.

Разом з тим, в період розгляду
вищезазначених цивільних справ, 2
серпня 2005 року відповідачем ОСОБА_10
отримано державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку, і
21 листопада 2009 року за нотаріально
посвідченим договором ця земельна
ділянка ним продана співвідповідачам
ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

17 червня 2011 року рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва державний
акт на право власності на спірну
земельну, виданий на ім'я ОСОБА_10,
визнано недійсним зі скасуванням його
державної реєстрації.

26 грудня 2011 року управлінням
Держкомзему у м. Миколаєві на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 3 жовтня 2008 року на ім'я
відповідачки ОСОБА_3 видано державний
акт на право власності на спірну
земельну ділянку.

За нотаріально посвідченим договором
від 17 травня 2012 року ОСОБА_3 продала
спірну земельну ділянку відповідачу
ОСОБА_6.

13 червня 2012 року також за нотаріально
посвідченим договором співвідповідачі
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 продали спірну
земельну ділянку позивачу ОСОБА_7.

Ухвалюючи рішення про задоволення
вимог про визнання недійсним
державного акта про право власності на
землю, суд виходив з того, що судове
рішення, на підставі якого
відповідачці ОСОБА_3 було видано
державний акт, скасовано, а тому
правові підстави для набуття нею права
власності з видачею
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку анульовані.

З такими висновками суду першої
інстанції слід погодитися, так як вони
відповідають обставинам справи.

За частиною 1 статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу та іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідно до статті 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно до частини 2 статті 373 ЦК України
і статей 126, 131 ЗК України право
власності на земельну ділянку
набувається відповідно до закону та
інших цивільно-правових угод, і
оформлюється відповідно до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Судом встановлено, що право власності
на спірну земельну ділянку набуте
відповідачкою ОСОБА_3 на підставі
судового рішення і оформлене нею
шляхом отримання державного акту.

В наступному, апеляційним судом
встановлена незаконність такого
набуття відповідачкою права власності,
а тому оформлення і видача державного
акту, який посвідчував таке право
власності ОСОБА_3, є недійсним у зв'язку
зі скасуванням судового рішення.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції в цієї частині вірно
встановлені обставини справи та
зроблені на них висновки є
обґрунтованими, колегія суддів вважає,
що додаткове посилання суду при
вирішенні спору на частину 1 статті 155
ЗК України є помилковим.

Отже, постановлене рішення суду в цієї
частині є по суті правильним і
справедливим, а тому на підставі ч. 1 ст.
308 ЦПК України воно не підлягає
скасуванню.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
задоволення вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
суд виходив з того, що у позивача є
право на оспорювання угоди, укладеної
між іншими сторонами, за якою
відповідачка ОСОБА_3 не мала права
здійснювати відчуження землі на
користь відповідача ОСОБА_6, оскільки
державний акт про її право власності на
землю є недійсним. Крім цього, спірна
земельна ділянка перебуває у володінні
ОСОБА_6, а тому її слід витребувати із
чужого незаконного володіння, з
підстав, передбачених ст. 388 ЦК України,
так як на її поверненні наполягає
позивач, якій не був стороною за
договором.

Проте з таким висновком погодитись не
можна, оскільки до нього суд першої
інстанції дійшов з порушенням закону.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

В ст. 203 ЦК України наведені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, а в ст. 658 цього
ж Кодексу - закріплено право продажу
товару за його власником.

Отже, при наявності підстав для
застосування положень ст. ст. 203, 658 ЦК
України для визнання такого правочину
недійсним, сторона такого правочину
або інша заінтересована сторона може
його оспорити.

За правовою позицією, викладеною у
постанові Верховного Суду України від 7
листопада 2012 року у справі №6-107цс12, при
встановленні наявності
речово-правових відносин до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
індикаційного позову, якщо є
передбачені ст. 388 ЦК України підстави,
які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що власник має право
витребувати майно від добросовісного
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньою волі іншим шляхом.

Таке речове право на спірну земельну
ділянку відповідач ОСОБА_6 набув від
ОСОБА_3, за якою рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня
2008 року визнано право власності на
спірну земельну ділянку в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_13. А позивач ОСОБА_7 набув таке ж
право на ту ж земельну ділянку від
співвідповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які,
в свою чергу, його набули від
відповідача ОСОБА_10, який придбав його
за договором купівлі-продажу укладеним
з ОСОБА_13 і визнаним дійсним за
рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 6 жовтня 2004 року.

На час укладення між відповідачами
ОСОБА_3 і ОСОБА_6 нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу,
право власності відповідачки ОСОБА_3 на
спірну земельну ділянку не було
оспорено, а судове рішення, на підставі
якого вона як попередній власник
набула право власності, скасовано вже
після реєстрації права власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 за новим
власником ОСОБА_6.

Оскільки позивач набув право власності
за нотаріально посвідченим договором,
після його набуття за таким же
договором відповідачем ОСОБА_6, а
правовстановлюючі документи на право
власності на спірну земельну ділянку
попередніх власників скасовані в обох
випадках, не можна вважати, що
відповідачка ОСОБА_3 здійснила
відчуження майна, переданого їй у
володіння позивачем, а останнє вибуло
із володіння ОСОБА_7 не з його волі.

Окрім цього, позивач ОСОБА_7 не є
стороною за угодою, укладеною між
відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_6, а тому
не має право пред'являти вимогу про
визнання її недійсною.

За таких обставин, а саме наявності як у
ОСОБА_6, так і у ОСОБА_7
правовстановлюючих документів на
спірну земельну ділянку, скасування
судових рішень за якими набули права на
це майно попередні власники, то на
даний час відсутні підстави,
передбачені ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 658, ч. 1 ст. 215
ЦК України для визнання недійсною
угоди, яка оспорюється за позовом
особи, яка не є стороною за договором, а
також підстави, передбачені ст. 387 ЦК
України, ст. ст. 90, 152 ЗК України для
задоволення вимог про віндикацію.

З огляду на вищенаведені мотиви
рішення суду в оскаржуваній частині
про задоволення вимог в силу п.4 ч.1 ст.309
ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні названих вимог.

Рішення суду в частині відхилених
вимог не є предметом перевірки на його
законність і обґрунтованість в
апеляційному порядку згідно з ч.1 ст.303
ЦПК.

Також у відповідності до статті 88 ЦПК
України, у зв'язку із частковим
скасуванням рішення суду першій
інстанції, воно підлягає зміні в
частині розподілу судових витрату
згідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а
тому з відповідачки ОСОБА_3 на користь
позивача слід стягнути 229 грн. 40 коп.
судових витрат в частині задоволених
вимог.

Окрім цього, у зв'язку з розглядом
справи у суді апеляційної інстанції з
позивача ОСОБА_7 слід стягнути судові
витрати на користь апелянтів ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 по 221 грн.30 коп. на користь
кожного.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 вересня 2014 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу і витребування майна
із чужого незаконного володіння
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в їх задоволенні.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 вересня 2014 року в
частині розподілу судових витрат
змінити, стягнув з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_7 229 грн. 40 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 по 221 грн. 30 коп. судових витрат
на користь кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді