РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський
районний суд м. Житомира в складі:

головуючого
судді - Рожкової О.С.

секретаря -
Каторжинської Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Житомира до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди в порядку регресу,
-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Житомира (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 (далі -
відповідач), у якому просив стягнути в
порядку регресу з ОСОБА_1 кошти в сумі 20
760, 22 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог
зазначив, що 14.10.2009 року біля 13 год. 40 хв.
в м. Житомирі на перехресті вулиць
Котовського-Ватутіна сталося
зіткнення автомобіля ДСУ, державний
номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2,
який рухався по вул. Ватутіна в
напрямку вул. Київської з автомобілем
ГАЗ-24, державний номер НОМЕР_4 під
керуванням ОСОБА_1, який перебуває у
трудових відносинах з
Квартирно-експлуатаційним відділом м.
Житомира. Внаслідок ДТП, яка сталася з
вини відповідача, позивач поніс
витрати в сумі 20 760, 22 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов визнав частково, через
канцелярію суду подав письмові
заперечення, у яких пояснив, що ОСОБА_1
перебуває у трудових відносинах з
позивачем. При прийомі ОСОБА_1 на роботу
водієм, між останнім та позивачем
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. Однак, посада, яку
займає ОСОБА_1 не включена до Переліку
№447/24 затвердженого постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР по праці і соціальних питаннях,
Секретаріату Всесоюзної Центральної
Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24, а отже виходячи з вимог ст.
135-1 КЗпП України, позивач не мав права
укладати з ОСОБА_1 договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, в такому випадку
договір не має юридичної сили. Тому не
заперечував про стягнення з ОСОБА_1 на
користь позивача майнової шкоди в
розмірі середньомісячного заробітку
ОСОБА_1, в решті позову просив
відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні, в
листопаді 2009 року сталося ДТП за участю
автомобілів ГАЗ-24, державний номерний
знак НОМЕР_2, що належить
Квартирно-експлуатаційному відділу м.
Житомира під керуванням ОСОБА_1 та
автомобіля ДЄУ, державний номерний
знак НОМЕР_1, під керуванням водія
ОСОБА_2.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 06.03.2012 року позови
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 до КЕВ м.
Житомира про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
задоволено та стягнуто з КЕВ м.
Житомира на користь ОСОБА_4 15 869,45 грн.
матеріальної шкоди, 1000,00 грн. моральної
шкоди, 480 грн. сплачених витрат на
експертні послуги, 261,00 грн сплаченого
державного мита та 120,00 грн. сплачених
витрат за інформаційно-технічне
забезпечення суду, на користь ОСОБА_2
1500,00 грн. моральної шкоди, на користь
ОСОБА_5 115,72 грн. понесених матеріальних
збитків на придбання медичних
препаратів та 1500,00 грн. моральної шкоди
(а.с.15-16).

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 30.10.2012 р.
апеляційну скаргу КЕВ м. Житомир
задоволено частково, рішення
Корольовського районного суду від
06.03.2012 р. в частині часткового
задоволення позову ОСОБА_2 ОСОБА_5
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким в задоволені позову
ОСОБА_2, ОСОБА_5 до КЕВ м. Житомир про
відшкодування моральної, матеріальної
шкоди відмовлено (а.с.13-14).

Судом встановлено, що наказом
Квартирно-експлуатаційному відділу м.
Житомира від 19.07.2006 року №106 ОСОБА_1
прийнято на посаду водія третього
класу (а.с. 11).

Крім того, 19.07.2006 року між
Квартирно-експлуатаційним відділом м.
Житомир в особі начальника КЕВ м.
Житомира Гураленка А.М. та ОСОБА_1 -
водієм легкового автомобіля укладено
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність (а.с.17).

Внаслідок ДТП, яка сталася з вини
ОСОБА_1, позивач поніс витрати в сумі 20
760,22 грн. (15 586,45 грн. матеріальної шкоди +
1000 грн. моральної шкоди + 480 грн.
сплачених витрат за експертні послуги +
261 грн. сплаченого державного мита + 120
грн. витрат з інформаційно-технічне
забезпечення суду + 271,33 грн. судового
збору за апеляцію + 824,88 грн. витрат за
авто технічну експертизу + 132,95 грн.
судового збору за касацію + 1772,64 грн.
виконавчого збору + 32,00 грн. витрат на
проведення виконавчих) (а.с. 41-43, 45, 47, 48).

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
абз. З п. З постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992 року № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації їх
працівниками» за шкоду, заподіяну
внаслідок порушення трудових
обов'язків, працівник несе
відповідальність перед підприємством
(установою, організацією), з яким
перебуває в трудових відносинах. За
вимогами інших осіб, що ґрунтуються на
неналежному виконанні працівником
своїх трудових обов'язків
(відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю,
виплаченої пенсії, допомоги по
соціальному страхуванню та ін.),
відповідає підприємство, перед яким
винний працівник несе матеріальну
відповідальність у порядку регресу за
нормами трудового законодавства.

Частиною 1 статті 130 КЗпП України
передбачено, що працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.
Частиною 2 даної статті встановлено, що
при покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт затверджено постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР по праці і соціальних питаннях,
Секретаріату Всесоюзної Центральної
Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24 (далі - Перелік № 447/24), яка
діє на території України відповідно до
постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу PCP».
Цей перелік не підлягає розширеному
тлумаченню. Договори про повну
матеріальну відповідальність із
працівниками, чиї посади (виконувані
роботи) в зазначеному переліку не
вказані, юридичної сили не мають.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Крім того, правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 квітня 2012 року, прийнятої за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах (справа №6-16цс12), яка є
обов'язковою для всіх судів і суди
зобов'язані привести свою практику у
відповідність з цим рішенням (ст. 360-7
ЦПК України),

Таким чином, відповідно до статті 135-1
КЗпП України, договір про повну
матеріальну відповідальність може
укладатися, якщо є одночасно три умови:
досягнення працівником 18 років,
наявність посади, яку працівник
обіймає, або роботи, котрі він виконує,
у Переліку № 447/24, виконання обов'язків
згідно з посадою, а також роботи за
фахом має бути безпосередньо пов'язане
зі збереженням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням чи
застосуванням в процесі виробництва
довірених працівникові цінностей.

Оскільки, посада водія, яку займає
відповідач ОСОБА_1 не включена до
Переліку №447/24, та виходячи зі змісту
вимог ст. 135-1 КЗпП України, договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 19.07.2006 року, який
укладений між ОСОБА_1 та позивачем не
несе правових наслідків для стягнення
з відповідача матеріальної допомоги в
повному обсязі.

Відповідно до довідки № 1658 від 03.04.2014
року наданої позивачем, ОСОБА_1 працює
на посаді водія з 19.07.2006 року по даний
час та його середньомісячна заробітна
плата за останні два місяці складає
1734,74 грн. 74 коп. (а.с. 65).

У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає,
що позовні вимоги
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Житомира до ОСОБА_1 про стягнення
коштів в порядку регресу, підлягають
частковому задоволенню, з урахуванням
рішення про стягнення з відповідача на
користь позивача матеріальної
допомоги в розмірі середньомісячного
заробітку в сумі 1734,74 грн.

Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача
підлягають стягненню на користь
держави витрати по оплаті судового
збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 1172, 1191 ЦК України, ст.
ст. 130, 132, 134, 135-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11,
60, 61, 88, 212 -215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Житомира задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) на користь
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Житомира (ідентифікаційний код 08492005) 1734
(одну тисячу сімсот тридцять чотири)
грн. 74 коп. на відшкодування
матеріальної шкоди в порядку регресу.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) на користь
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Житомира (ідентифікаційний код 08492005)
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Житомирської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через Корольовський районний
суд м. Житомира протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
О. С. Рожкова