РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 серпня 2014 року
Володимир-Волинський міський суд
Волинської області в складі:

головуючої:
судді Пікули Н.В.

за участю секретаря:
Ваврисевич О.О.

з участю позивача:
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
попередньому судовому засіданні в залі
суду в місті Володимирі-Волинському
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про захист прав споживача,
визнання договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом
до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"
про захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог
позивач зазначив, що 08.07.2014 року між ним
та відповідачем ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" укладено договір
Фінансового лізингу № 010234 (надалі
Договір), предметом якого є легковий
автомобіль марки Рено Логан, і йому
було роз'яснено, що після сплати 10 %
вартості від автомобіля, що складає 11 000
грн. йому буде переданий предмет
лізингу, однак після сплати ним
зазначеного платежу, предмет лізингу
переданий не був. Однак, відповідач
відмовився передавати йому автомобіль,
посилаючись на те, що договором
передбачено сплату 50 % від вартості
предмета лізингу, а сплачена ним сума
11000 грн. є комісією за організацію та
оформлення Договору і в вартість
автомобіля не входить. Вважає, умови
Договору неприйнятними, оскільки
відповідач не надав йому повну,
достовірну та доступну інформацію,
несправедливими, укладені з порушенням
законодавства. Просить суд зазначений
договір визнати недійсним та стягнути
з відповідача в його користь сплачені
ним кошти в сумі 11000 грн. та сплачену
комісію в сумі 88,63 грн.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав повністю, в
своїх поясненнях суду зіслався на
обставини, викладені в позовній заяві,
проти ухвалення заочного рішення не
заперечив.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився про час і місце
судового засідання повідомлявся
належним чином, про що свідчать
відповідні розписки, причину неявки
суду не повідомив, будь-яких пояснень
суду не надав. Зі згоди позивача, суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Заслухавши пояснення
позивача, дослідивши зібрані по справі
докази та оцінивши їх у сукупності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 08 липня 2014
року між сторонами у справі було
укладено договір № 010234 фінансового
лізингу, за яким предметом лізингу був
автомобіль марки «Рено Логан».

У той же день, згідно квитанції №
136733899 від 08.07.2014 року, позивач сплатив
ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 11
000 гривень, зазначивши, що це аванс за
автомобіль згідно договору № 010234.

Звертаючись до суду з позовом,
позивач вважає, що договір є укладений
із застосуванням нечесної
підприємницької практики, не додержано
вимоги про його нотаріальне
посвідчення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім умов зазначеного вище
договору, врегульовані нормами ЦК
України, Закону України «Про
фінансовий лізинг», Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності», Закону України «Про
захист прав споживачів».

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525,
627, 629 ЦК України підставами для
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договір, який є
обов'язковим для виконання сторонами,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні, або є
необхідними для договорів даного виду,
а також ті умови, щодо яких за заявою
хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються Законом.

Згідно до ч. 2 ст. 1 Закону України
"Про фінансовий лізинг" визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
істотними умовами договору лізингу є :
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ст. 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" , сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Законодавством про фінансовий
лізинг чітко передбачено порядок,
умови та наслідки розірвання договору
фінансового лізингу
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку, а саме можливість відмовитись
від правочину в разі неналежного
виконання лізингодавцем умов договору,
а саме, лише у разі затримки передачі
товару в користування, в інших
випадках, сторони мають обов'язково
керуватись умовами договору (ст. 7, 11
Закону України "Про фінансовий лізинг").

Позивач стверджує, що сплачена
ним сума в розмірі 10 % від вартості
товару є авансом, а отже лізингодавець
зобов'язаний був поставити йому товар.

Однак, з зазначеним погодитись не
можна, оскільки, відповідно до п. п. 1.7, 1.8
Договору передбачено, що предмет
договору передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку
не більше 120 робочих днів з моменту
сплати лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

Позивачем сплачено лише 10 % від
вартості предмету лізингу, що є
комісією за організацію договору
лізингу.

Згідно п. 10.11 Договору, сплачена
комісія лізингоодержувачу не
повертається.

Не погоджується суд із
твердженнями позивача про
несправедливість спірного договору,
оскільки немає підстав вважати, що
зазначені положення договору
насправді є несправедливими, а оцінка,
надана позивачем є суто суб'єктивною та
випливає з йогої особистої
зацікавленості, як сторони договору.

. Визначення поняття
"несправедливі умови договору"
закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів". Тобто
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: умови договору порушують
принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.
3 ст. 509 ЦК України); умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
умови договору завдають шкоди
позивачеві.

Оспорюваний договір був
укладений позивачем саме на викладених
в ньому умовах, які його влаштували і
заперечень не викликали, про що
свідчить підпис позивача у цьому
договорі. Крім того, позивач ані в
тексті позову, ані в судовому засіданні
не вказав в чому саме полягає
несправедливість спірного договору,
які саме положення цього договору є
несправедливими та яке їх значення для
визнання договору недійсним в цілому, в
чому виявляється дисбаланс прав та
обов'язків сторін спірного договору.

Натомість позивач обмежився лише
формальним посиланням на
несправедливість договору та
наведенням норм Закону України «Про
захист прав споживачів» з цього
приводу, що з урахуванням
відповідності змісту спірного
договору вимогам законодавства
свідчить про необґрунтованість таких
тверджень позивача.

В судовому засіданні позивач
ствердив, що відповідач не
відмовляється від передачі йому
предмету лізингу, в разі сплати ним 50 %
його вартості.

Не заслуговує на увагу і
твердження позивача про те, що даний
договір слід визнати недійсним з
підстав відсутності нотаріального
посвідчення даного договору, оскільки
ЦК України та Закон України "Про
фінансовий лізинг" не передбачають
обов'язкового нотаріального
посвідчення договору фінансового
лізингу.

Аналізуючи встановлені судом на
підставі таких доказів фактичні
обставини в контексті викладених вище
норм законодавства, суд приходить до
висновку, що при укладанні спірного
договору фінансового лізингу між
сторонами були дотримані всі
передбачені законодавством, діючим на
час укладення такого правочину,
істотні умови договору щодо його
змісту, які обумовлені їх згодою, як
узгоджені сторонами, так і ними
прийняті, а також дотримані вимоги щодо
форми договору та вимоги до його
сторін, їх волевиявлення відповідало
їхній внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою юридичної особи.

Не підлягають задоволенню і решта
позовних вимог - про зобов'язання
відповідача повернути сплачені ним за
спірним договором кошти, оскільки такі
вимоги є похідними та ґрунтуються
виключно на задоволенні позову в
частині визнання спірного договору
недійсним.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.6, 11, 23, 203, 215, 216, 525, 626,
627, 629, 634, 638 ЦК України, ст.9 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності», ст.ст.1, 4-7,
34 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст..ст. 1-2, 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг»,
ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» , ст.ст.10, 11, 57-59, 64, 88,
89, 169, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Автофінанс" про ахист прав
споживача, визнання Договору
фінансового лізингу від 08.07.2014 року №
010234 недійсним та стягнення з
відповідача платежу в сумі 11000 гривень
та комісії в сумі 88,63 грн. - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте Володимир-Волинським
міським судом Волинської області за
письмовою заявою відповідача, яку може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії. У разі залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення, заочне рішення може
бути оскаржене в загальному порядку,
встановленому ЦПК України. У цьому разі
строк на апеляційне оскарження рішення
починає відраховуватись з дати
постановлення ухвали про залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Володимир-Волинський міський суд
Волинської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Н.В. Пікула