У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю апелянта
та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Рівненського міського суду від 22
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної і моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а :

14 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, якої він зазнав
унаслідок ДТП, що сталася з вини
неповнолітнього ОСОБА_4

13 травня 2014 року батьки
неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 звернулися в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної і моральної шкоди, якої
вони зазнали через заподіяння ОСОБА_2
внаслідок ДТП їх неповнолітньому сину
шкоди здоров'ю.

Рішенням Рівненського міського суду
від 22 травня 2014 року у задоволенні
обидвох позовів відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2
доводив, що у матеріалах справи наявні
усі необхідні докази, які
підтверджують обґрунтованість
заявлених ним позовних вимог. Зокрема,
постановою судді Рівненського
міського суду від 31 січня 2014 року
неповнолітнього ОСОБА_4 визнано винним
у ДТП, в результаті якої його
автомобіль зазнав механічних
пошкоджень, та притягнуто до
адміністративної відповідальності.

Покликаючись на ці обставини, позивач
просив апеляційний суд задовольнити
його позов до ОСОБА_1 і ОСОБА_3

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 рішення місцевого суду
вважали законним та обґрунтованим і
просили апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Рішення місцевого суду в частині, що
стосується відмови у задоволенні
зустрічних позовних вимог, сторонами в
апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 13
вересня 2013 року близько 7 год. 50 хв.
ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Опель
Віваро», реєстраційний номер
НОМЕР_1, рухаючись зі швидкістю
приблизно 20 км/год. зі сторони вул. Кн.
Володимира у напрямку вул.
Грушевського в м. Рівному, поблизу
будинку № 19 на вул. Гагаріна допустив
наїзд на неповнолітнього пішохода
ОСОБА_4, який раптово вибіг на проїзну
частину дороги поза межами пішохідного
переходу зліва направо по ходу руху
транспортного засобу.

На думку колегії суддів, раптово
вибігши на проїзну частину дороги поза
межами пішохідного переходу перед
автомобілем ОСОБА_2, який перебував у
русі, потерпілий допустив грубу
необережність.

Унаслідок цієї дорожньо-транспортної
пригоди пішоходу ОСОБА_4 були
спричинені тілесні, а автомобілю
ОСОБА_2 - механічні ушкодження (а. с. 5).

Постановою Рівненського міського суду
від 31 січня 2014 року неповнолітнього
ОСОБА_4 за перехід проїзної частини у
невстановлених місцях, що спричинив
створення аварійної обстановки,
визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 127
КУпАП (а. с. 4).

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ
УМВС України в Рівненській області від
17 грудня 2013 року кримінальне
провадження по факту зазначеної ДТП
закрито у зв'язку з відсутністю в діях
її учасників складу кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286
КК України (а. с. 5-7).

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 10 постанови № 4
від 1 березня 2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» роз'яснив, що особи, винними
діями яких завдано шкоди майну, яке
використовується при здійсненні
діяльності, що є джерелом підвищеної
небезпеки, якщо таким особам не було
завдано шкоди цим джерелом,
відповідають за завдану шкоду на
підставі статті 1166 ЦК.

У випадках, коли разом із завданням
шкоди джерелом підвищеної небезпеки
(не внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки) завдано також
шкоди джерелу підвищеної небезпеки і
цьому сприяла груба необережність
потерпілого, згідно з положеннями
статті 1193 ЦК може бути зменшено розмір
відшкодування шкоди потерпілому.
Покладення на нього із цих підстав
відповідальності за шкоду, завдану при
цьому джерелу підвищеної небезпеки,
статтею 1193 ЦК не передбачено.

З урахуванням викладеного за наведених
вище обставин суд першої інстанції, на
переконання колегії суддів, прийшов до
цілком правильного висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_2 (який як власник
джерела підвищеної небезпеки також
заподіяв неповнолітньому потерпілому
ОСОБА_4 шкоду у вигляді шкоди здоров'ю,
за яку відповідно до правил ст. 1187 ЦК
України несе відповідальність перед
потерпілим незалежно від своєї вини)
про відшкодування матеріальної і
моральної шкоди задоволенню не
підлягають, оскільки права на таке
відшкодування за рахунок особи, яка
потерпіла внаслідок дій самого ОСОБА_2
у дорожньо-транспортній пригоді,
ОСОБА_2 як володілець джерела
підвищеної небезпеки, що заподіяв
потерпілому шкоду, не має.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Рішення місцевого суду в частині, що
стосується відмови у задоволенні
зустрічних позовних вимог, сторонами в
апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 318, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
22 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: