АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2694/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 47 Первак М.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. РІШЕННЯ
11 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоНерушак Л.
В.суддівПальонного В. С. , Єльцова В. О.
при секретаріПосипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського
районного суду Черкаської області від
10 вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
Державних актів на право приватної
власності на землю недійсним ,-
в с т а н о в и л а :
18 серпня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
Державних актів на право приватної
власності на землю недійсним,
посилаючись на те, що він після смерті
матері - ОСОБА_8 прийняв спадщину та в
Жашківській державній нотаріальній
конторі отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом на земельну
ділянку розміром 0,4240 га, яка
розташована на території
Зеленорізької сільської ради
Жашківського району Черкаської
06 вересня 2005 року позивач ОСОБА_6
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку.
Позивач зазначає у позові, що суміжним
землекористувачем є ОСОБА_7, якій 27
серпня 2008 року рішенням сесії
Зеленорізької сільської ради
Жашківського району № 20-6/V передано у
власність земельну ділянку розміром
27 січня 2009 року відповідач ОСОБА_7
отримала державні акти серії ЯЗ № 024620 -
площа земельної ділянки 0,2500 га, № 024621 -
площа земельної ділянки 0,2683 га та № 024622
площа земельної ділянки 0,1901 га.
Позивач вказує, що в 2008 році , в
послідуючі роки відповідач ОСОБА_7 не
повідомляла його про бажання
приватизації земельної ділянки, чим
вважає позивач порушила вимоги ч. 3 ст.
103 ЗК України, якою передбачено, що
власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані
співпрацювати при вчиненні дій,
спрямованих на забезпечення прав на
землю кожного з них.
В липні 2012 року позивач ОСОБА_6
звертався до сільського голови по
питанню порушення меж відповідачем
ОСОБА_7, а сільська рада повідомила
йому, що державні акти на земельні
ділянки його та відповідача
виготовлені з порушенням.
Позивач посилається, що відповідачем
порушено п. 2.2, 2.3 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації,
зберігання Державних актів на право
приватної власності на землю і право
постійного користування землею,
договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) від 04 травня 1999 року № 43.
Позивач ОСОБА_6 вважає, що державні акти
виготовлено згідно документів, які не
відповідають дійсності, а саме акту
встановлення меж землекористування,
згідно якого в присутності суміжних
землекористувачів ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
саме в його присутності було погоджено
розміри меж земельної ділянки. В даному
акті є його підпис, але позивач вказує,
що він не підписував даний акт і це не
його підпис. Тому позивач звернувся до
суду із даним позовом та просив
поновити строк звернення до суду та
рахувати його з липня 2012 року, ухвалити
рішення, яким визнати Державні акти на
право приватної власності на землю
серії ЯЗ № 024620, ЯЗ № 024621 від 27 січня 2009
року, виданих на ім'я ОСОБА_7 недійсними
і стягнути з відповідача судові
витрати.

Рішенням Жашківського районного суду
Черкаської області від 10 вересня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання Державних актів на
право приватної власності на землю
недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 подав на нього
апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі апелянт посилається на те, що
вказане рішення ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, при цьому судом не повно
з'ясовано всі фактичні обставини
справи, не досліджено і не надано
належної оцінки наявним в матеріалах
справи доказам, суд не сприяв повному,
об'єктивному та неупередженому
розгляду справи, а тому рішення суду не
відповідає фактичним обставинам
справи, є незаконним та
необґрунтованим. Просить скасувати
рішення Жашківського районного суду
Черкаської області від 10 вересня 2014
року та постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.
Апелянт також просив призначити по
справі судово-почеркознавчу
експертизу на предмет ідентифікації
рукописного підпис ОСОБА_6 в акті
погодження меж землеволодіння ОСОБА_7 з
суміжними землевласниками
(землекористувачами) земельних ділянок
від 20 серпня 2008 року.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції апелянт і його представник
не підтримали клопотання про
призначення судово - почеркознавчої
експертизи і не просили про її
призначення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
та його представника, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги, та
вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з постановленням нового
рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не звернувся до суду із
захистом своїх прав у встановлений
законом термін і в судовому засіданні
не надав достатніх доказів, які б
перешкоджали йому звернутися до суду, а
тому є всі підстави для відмови
позивачу ОСОБА_6 в задоволенні позовних
вимог в зв'язку із пропуском строку
позовної давності.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки дані висновки не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні
згідно даних Державного акту на право
власності на земельну ділянку від 06
вересня 2005 року ОСОБА_6 належить
земельна ділянка для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,4240 га, розташована в с. Зелений
Ріг Жашківського району Черкаської
області.

Рішенням Зеленорізької сільської ради
від 27 серпня 2008 року № 20-6/v ОСОБА_7
передано у приватну власність земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 0,2500 га і дві ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площами 0,2683 га та 0,1901 га, які
розташовані на території с. Зелений Ріг
Жашківського району Черкаської
області.

На підставі вказаного рішення 27 січня
2009 року ОСОБА_7 отримала державні акти
на право власності на земельні ділянки
серії ЯЗ № 024620, ЯЗ № 024621 та ЯЗ № 024622.
Земельні ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на
які отримані державні акти, є суміжні
між собою.

Згідно повідомлення Зеленорізької
сільської ради Жашківського району
Черкаської області від 05 вересня 2014
року № 197/02-42, під час приватизації
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 475599 від 06
вересня 2005 року, площею 0,4240 га на ім'я
ОСОБА_6 та державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 024621, площею 0,2683 га на ім'я ОСОБА_7
виготовлені землевпорядними
організаціями з порушенням, бо були
зміщені їх межі. Так, земельна ділянка
ОСОБА_6 зміщена по плану на землі, що
належать Зеленорізькій сільській раді
Жашківського району, а межа земельної
ділянки, що належить ОСОБА_7 зміщена на
землі ОСОБА_6, хоча обидва власники
використовують свої землі згідно
раніше встановлених меж.

Звертаючись до суду із даним позовом
позивач посилався на те, що оскільки
Державні акти відповідачу видавалися
на підставі рішення Зеленорізької
сільської ради Жашківського району
від 27 серпня 2008 року № 20-6/v, яке
приймалося на підставі технічної
документації, серед якої є і акт
погодження меж землеволодіння, який
позивач ОСОБА_6 не підписував, та на
підставі якого приймалося відповідне
рішення, тому просив скасувати
Державні акти серії ЯЗ № 024620 та ЯЗ №
024621 від 27 січня 2009 року, видані на ім'я
ОСОБА_7 на підставі вищевказаного
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни набувають
права власності на земельні ділянки із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
встановлено ст. 118 Земельного
кодексу України.

У відповідності зі ст. ст. 125, 126 ЗК
України виникнення права власності на
земельну ділянку, а також права
постійного користування та права
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно роз'яснення п. 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства»
зазначається, що спори, пов'язані із
земельними відносинами, розглядаються
в порядку позовного провадження.
Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з частиною третьою статті 152
Земельного кодексу України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших передбачених
законом способів захисту (стаття 16 ЦК).

Зокрема, при розгляді справ за позовами
до органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування в разі
незгоди з рішеннями з питань,
віднесених у галузі земельних відносин
до їх компетенції (зокрема, про відмову
в передачі земельної ділянки у
власність чи користування, у продажі
земельної ділянки, в наданні дозволу і
вимог на розроблення проекту
відведення земельної ділянки тощо), суд
за наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно від
характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство, або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права.

Державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України.

Виходячи із вищевикладеного,
документи, які посвідчують право на
земельну ділянку (право власності на
земельну ділянку або право
користування нею), то вони не можуть
виступати предметом спору, оскільки не
мають статусу актів державного чи
іншого органу, а видаються на підставі
та на виконання рішень уповноважених
на це органів про надання земельних
ділянок відповідно у власність або у
постійне користування.

Виходячи із вищевикладеного, та у
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, на вищевказані обставини і
положення закону уваги не звернув;
залишив поза увагою те, що державні
акти на земельні ділянки позивача та
відповідача виготовлені
землевпорядними організаціями з
порушенням; не з'ясував, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, тому передчасно дійшов
висновку про відмову у позові на
підставі ст. ст. 263, 267 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність (тобто строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу) встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Однак, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в зв'язку
із пропуском позивачем строку позовної
давності, оскільки в матеріалах справи
відсутня заява однієї із сторін про
застосування строку позовної давності,
в порушення вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України,
яка вимагає, що лише за наявності заяви
сторони у спорі, зробленої до
винесення рішення, застосовується
позовна давність судом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд
першої інстанції прийшов помилкового
висновку, відмовивши позивачу в
задоволенні його вимог у зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
оскільки як роз'яснено п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції не може
залишатись в силі, так як при його
ухваленні судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є обов'язковою підставою для
скасування рішення суду і ухвалення
нового рішення або зміни рішення, тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню.

Доводи апелянта підлягають частковому
задоволенню, лише щодо застосування
строків позовної давності, оскільки в
матеріалах справи дійсно відсутня
заява про застосування строку
позовної давності, на що посилається
апелянт.

Інших доводів апелянтом не наведено,
які б спростували наявні в матеріалах
справи докази, оскільки підстави для
задоволення позовних вимог позивача
відсутні, а апеляційна скарга не
містить інших обгрунтованих належних
та допустимих доказів.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасування з прийняттям нового рішення
про відмову у задоволенні позову за
недоведеністю з вищевикладених
підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду
Черкаської області від 10 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання Державних актів на
право приватної власності на землю
недійсним - скасувати та ухвалити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_7 про визнання
Державних актів на право приватної
власності на землю недійсним.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :