Справа №557/1318/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
смт.Гоща

Гощанський районний суд
Рівненської області в складі :

головуючого судді
Пацка Д.В.

при секретарі
Гупалюку В.В.

за участю
позивачки ОСОБА_1

представника позивача
- адвоката ОСОБА_2

відповідачки
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Гоща
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків. Позивачка
посилається на те, що за направленням
Гощанського районного центру
зайнятості №0008001 від 28.05.2014 з 28
травня 2014 року нею прийнято
відповідача на посаду
продавця-консультанта магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_2», який знаходиться на
АДРЕСА_1, про що з нею укладено трудовий
договір від 28.05.2014. Відповідно до
Свідоцтва серія НОМЕР_2 від 14.02.2014,
виданого Рівненським центром
професійно-технічної освіти Державної
служби зайнятості, ОСОБА_3 здобула
професію «Продавець» (з лотка на
ринку)». Оскільки робота продавця
безпосередньо пов'язана із зберіганням
та продажем товарно-матеріальних
цінностей, із ОСОБА_3 28.05.2014 укладено
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність. Згідно з
п.1 вказаного договору, ОСОБА_3 несе
повну матеріальну відповідальність за
ввірені їй матеріальні цінності з
моменту передачі товарів в сумі,
вказаній в акті інвентаризації, та
товари, які приймає протягом
відпрацьованого часу. Відповідно до
інвентаризаційного опису від 02.07.2014
ОСОБА_3 прийнято під звіт
товарно-матеріальних цінностей на
загальну суму 49 523 грн. 84 коп., про що
свідчать її підписи на вказаному описі.

З 03.07.2014 по 30.08.2014 ОСОБА_3 додатково
прийнято від постачальників
товарно-матеріальних цінностей на суму
96 979 грн. 94 коп. та видано цінностей на
суму 88 951 грн. 47 коп., що підтверджується
витягом із касової книги за вказаний
період, яка велася на підставі
товарно-транспортних накладних про
прийом товарів та відпуск цінностей.
Таким чином, за документами станом на
30.08.2014 під звітом відповідача ОСОБА_3
залишок товарно-матеріальних
цінностей мав становити 57 552 грн. 31 коп.
(49 523.84 грн. + 96 979.94 грн. - 88 951.47 грн.). З
30.08.2014 по 02.09.2014 в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2» проведено
інвентаризацію підзвітних ОСОБА_3
товарно-матеріальних цінностей за
період роботи з 03.07.2014 по 30.08.2014, в
результаті якої виявлено фактичний
залишок цінностей на суму 43 592.31 грн. та
недостачу товарів на загальну суму 13 960
грн. (57 552.31 грн. - 43 592.31 грн.), що
підтверджується інвентаризаційним
описом від 02.09.2014.

Інвентаризація проводилась у
присутності ОСОБА_3 комісією у складі
ФОП ОСОБА_1, продавця ОСОБА_4, яка
приймала товарно-матеріальні цінності,
та продавців з іншого магазину ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 Всі вказані особи, у т.ч.
відповідач, підписали
інвентаризаційний опис і підтвердили
виявлення недостачі в сумі 13 960 грн.
Факт недостачі ОСОБА_3 не заперечує, що
підтверджується написаною нею
власноруч розпискою від 13.09.2014, де вона
зобов'язувалася сплатити нестачу до
31.12.2014.

Однак пізніше від добровільного
відшкодування шкоди ОСОБА_3
відмовилася, що підтверджується її
розпискою від 23.09.2014, де вона
зобов'язується сплатити недостачу на
виконання рішення суду. Таким чином,
діями відповідача ОСОБА_3 їй завдано
матеріальну шкоду у розмірі 13 960 грн., що
підтверджується розрахунком, який
додається.

Позивачка посилається на ч.3 ст. 136, п.4 ч.1
ст. 232, п.1 ст. 134, ст. 135-1, ст. 135-3 КЗпП
України, вказує на те, що відповідач
ОСОБА_3 повинна відшкодувати
матеріальну шкоду, яку заподіяла, у
повному розмірі - 13 960 грн. та судові
витрати по справі, які просить суд
стягнути з відповідачки.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позов підтримали з
підстав, викладених у позовній заяві,
просять позов задовольнити.

Позивачка показала, що вона є власником
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» та
«ІНФОРМАЦІЯ_3» в АДРЕСА_1 У неї близько 10
років працюють продавці ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, а в магазині ІНФОРМАЦІЯ_2
працювала з 28 травня по 02 вересня 2014
року ОСОБА_3 Ключі від магазину є тільки
у продавців, в неї ключі від кабінету,
доступу до товарів вона не має. При
інвентаризації товарів за участю
продавців було виявлено недостачу в
магазині ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3
добровільно написала розписки щодо
повернення суми недостачі, однак до
цього часу не повернула кошти, просить
їх стягнути з відповідача.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнала повністю, пояснила, що
дійсно з 28 травня по вересень 2014 рік
вона працювала в магазині позивачки
продавцем, з нею було укладено договір
про повну матеріальну
відповідальність, при інвентаризації
було виявлено недостачу, склали акти,
вона написала розписки. Чому виникла
недостача, пояснити не може, можливо
інші особи мали доступ до товарів.
Просить в задоволенні позову
відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6 показала, що вона близько 10
років працює продавцем в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_3» в смт. Гоща, власником
якого є ОСОБА_1 У вересні місяці в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» проводили
інвентаризацію, виявлено недостачу на
суму близько 14000 грн., ОСОБА_3 підписала
акти інвентаризації та написала
розписку. Ключів у власника від
торгових залів немає, тільки у
продавців, які мають доступ до товарів
та з якими укладено договори про
матеріальну відповідальність.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 показала, що вона близько 10
років працює продавцем в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_3» в смт. Гоща, власником
якого є ОСОБА_1 У вересні місяці в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» проводили
інвентаризацію, виявлено недостачу на
суму близько 14000 грн., ОСОБА_3 підписала
акти інвентаризації та написала
розписку. Ключів у власника від
торгових залів немає, тільки у
продавців, які мають доступ до товарів
та з якими укладено договори про
матеріальну відповідальність. Ревізію
проводили відповідно до наказу, за
участю матеріально-відповідальної
особи, жодних зауважень від ОСОБА_3 щодо
проведеної інвентаризації не
надходило, акти вона добровільно
підписала.

Суд, заслухавши учасників судового
розгляду, свідків, дослідивши письмові
докази по справі, оцінюючи докази,
досліджені в судовому засіданні, в їх
сукупності, вважає заявлені позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню з наступних
підстав. Судом встановлені такі
фактичні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
28.05.2014 року ОСОБА_3 була захована на
посаду продавця магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_2», який розташований у
АДРЕСА_1 і який належить позивачу,
відповідно до укладеного трудового
договору від 28.05.2014 року, направлення на
працевлаштування Гощанського
районного центру зайнятості №
0008001 від 28.05.2014 року.

Відповідно до договору, укладеного між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, остання несла повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність.

Згідно з п.1 вказаного договору, ОСОБА_3
несе повну матеріальну
відповідальність за ввірені їй
матеріальні цінності з моменту
передачі товарів в сумі, вказаній в
акті інвентаризації, та товари, які
приймає протягом відпрацьованого часу.
Відповідно до інвентаризаційного
опису від 02.07.2014 ОСОБА_3 прийнято під
звіт товарно-матеріальних цінностей на
загальну суму 49 523 грн. 84 коп., про що
свідчать її підписи на вказаному описі.

З 03.07.2014 по 30.08.2014 ОСОБА_3 додатково
прийнято від постачальників
товарно-матеріальних цінностей на суму
96 979 грн. 94 коп. та видано цінностей на
суму 88 951 грн. 47 коп., що підтверджується
витягом із касової книги за вказаний
період, яка велася на підставі
товарно-транспортних накладних про
прийом товарів та відпуск цінностей.
Таким чином, за документами станом на
30.08.2014 під звітом відповідача ОСОБА_3
залишок товарно-матеріальних
цінностей мав становити 57 552 грн. 31 коп.
(49 523.84 грн. + 96 979.94 грн. - 88 951.47 грн.). З
30.08.2014 по 02.09.2014 в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2» проведено
інвентаризацію підзвітних ОСОБА_3
товарно-матеріальних цінностей за
період роботи з 03.07.2014 по 30.08.2014, в
результаті якої виявлено фактичний
залишок цінностей на суму 43 592.31 грн. та
недостачу товарів на загальну суму 13 960
грн. (57 552.31 грн. - 43 592.31 грн.), що
підтверджується інвентаризаційним
описом від 02.09.2014.

Інвентаризація проводилась у
присутності ОСОБА_3 комісією у складі
ФОП ОСОБА_1, продавця ОСОБА_4, яка
приймала товарно-матеріальні цінності,
та продавців з іншого магазину ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 Всі вказані особи, у т.ч.
відповідач, підписали
інвентаризаційний опис і підтвердили
виявлення недостачі в сумі 13 960 грн.

Відповідно до розписки від 13.09.2014 року,
ОСОБА_3 вказала, що за період часу 03.07.2014
по 30.08.2014 року допустила нестачу
товарів у розмірі 13960 грн. суму
зобов'язується сплатити до 31.12.2014 року.

Відповідно до розписки від 23.09.2014 року,
ОСОБА_3 вказала, що суму недостачі
товарів у розмірі 13960 грн. сплатить на
виконання рішення суду.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" роз'яснив, що під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що
зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно
до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 1351 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи,
організації всіх форм власності,
винний у несвоєчасній виплаті
заробітної плати понад один місяць, що
призвело до виплати компенсацій за
порушення строків її виплати, і за
умови, що Державний бюджет України та
місцеві бюджети, юридичні особи
державної форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України,
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Згідно з ч.3 ст.136 Кодексу законів про
працю України у даному випадку
покриття шкоди провадиться шляхом
подання власником або уповноваженим
ним органом позову до суду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України
безпосередньо у судах розглядаються
трудові спори за заявами власника або
уповноваженого ним органу про
відшкодування працівниками
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі та організації.

Згідно з п.1 ст.134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Згідно з ч.1 ст. 135-3 КЗпП України розмір
заподіяної підприємству, установі,
організації шкоди визначається за
фактичними втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи із
балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань Секретаріатом Всесоюзної
центральної ради професійних спілок
від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на
території України відповідно до
постанови Верховної Ради України
відповідно до Постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР" передбачено перелік посад і
робіт, що заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на збереження, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва.

Пленум Верховного Суду України у
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" зазначає, що суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (п. 1). Розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 1351 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди (п. 8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Так, в обґрунтування своєї позиції
позивачем надано в розпорядження суду
копію договору про повну матеріальну
відповідальність, укладеного 28.05.2014
року між ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_3, яка з 28.05.2014 року була прийнята
на посаду продавця магазину у АДРЕСА_1

З тексту даного договору вбачається, що
вказаний договір з метою забезпечення
збереження матеріальних цінностей, що
належать ОСОБА_1, укладений про те, що
працівник, що займає посаду продавця,
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність ввірених їй
цінностей з моменту передачу товару,
тобто з дня інвентаризації на суму, яка
в акті ревізії, і надалі несе повну
матеріальну відповідальність за товар,
який приймає на протязі
відпрацьованого часу, робити звіти про
рух коштів, робити викладку товару,
лише цінники згідно націнки товару,
несе відповідальність за якість товару
та його зберігання, відпускає товар,
видає гроші постачальникам з каси.

У випадку незабезпечення з провини
працівника схоронності довірених йому
матеріальних цінностей, визначення
розміру шкоди, заподіяної
адміністрації, її повернення
виконуються згідно з діючим
законодавством, дія договору
поширюється на весь час роботи з
довіреними працівникові матеріальними
цінностями.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2
ЦПК України сторони зобов'язані подати
свої докази чи повідомити про них суд
до або під час попереднього судового
засідання у справі. Суд лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши надані сторонами доказами
на обґрунтування та заперечення
позовних вимог докази на підтвердження
своєї позиції, оцінивши їх належність,
допустимість і достовірність, суд
дійшов до висновку про те, що обставини,
на які посилається позивач та його
представник, знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні, є
такими, що ґрунтуються на вимогах
закону, а тому підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
сплачений судовий збір в розмірі 263 грн.
40 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 80, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України, на підставі ст.ст.
130,132,134,135-1 , 135-3, 137, 138 Кодексу Законів
про працю України, ст. ст. 9, 264
Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2 ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1
матеріальну шкоду в розмірі 13960
(тринадцять тисяч дев'ятсот шістдесят)
грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 сплачену суму судового
збору в розмірі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Гощанський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні, протягом 10 днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя

Повний текст рішення суду
виготовлено 10.11.2014 року.