Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.,Гончара В.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_6 про звернення стягнення та за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
захист прав споживачів та визнання
кредитного договору і договору іпотеки
такими, що припинили свою дію, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 29 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 19 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що згідно укладеного
договору № CVVWGA00000017 від 04 квітня 2007 року
ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 100 125
грн, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 03 квітня 2017 року. В той же
день з метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
сторонами укладено договір іпотеки
№ CVVWGA00000017, згідно умов якого
ОСОБА_6 надала в іпотеку нерухоме майно,
а саме: будинок загальною площею 74,70 кв.
м, який розташований по АДРЕСА_1, і
належить їй на праві власності.
Обумовлена сторонами договору іпотеки
ціна предмету іпотеки дорівнює 112 500
грн. В порушення умов договору ОСОБА_6
свої зобов'язання належним чином не
виконала, в зв'язку з чим, станом на 01
червня 2012 року виникла заборгованість
в розмірі 58 754 грн 18 коп. Посилаючись на
викладене, позивач просив в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
будинок загальною площею 74,70 кв. м, та
земельну ділянку, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу
предмета іпотеки позивачем з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, з отриманням
кадастрового номеру земельної ділянки,
з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення позивачем всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу іпотеки; виселити відповідача
та інших осіб, які зареєстровані та
проживають у житловому будинку,
розташованому за вказаною адресою зі
зняттям їх з реєстраційного обліку у
органі МВС України.

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ
«Приватбанк». В обґрунтування вимог
вказувала, що згідно кредитного
договору № CVVWGA00000017 від 04 квітня 2007 року
вона отримала грошові кошти в розмірі 90
000 грн на придбання автомобіля. В
рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
укладено договір іпотеки, згідно умов
якого вона надала в іпотеку нерухоме
майно, яке належить їй на праві
власності, вартістю 181 912 грн. У травні
2007 року з нею стався нещасний випадок
на виробництві та їй було встановлено
другу групу інвалідності. На момент
нещасного випадку між нею та ЗАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах» діяли
два договори особистого страхування, а
саме: № CVVWLK00000024 від 22 серпня 2006 року та
№ CVVWLK00000017 від 04 квітня 2007 року,
укладенні з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитними
договорами № CVVWLK00000024 від 22 серпня 2006
року на суму 60 060 грн та №
CVVWLK00000017 від 04 квітня 2007 року на суму
90 000 грн. Згідно страхового акту № L-900
від 10 жовтня 2009 року визнано настання
страхового випадку по договору
особистого страхування
№ CVVWLK00000024 від 22 серпня 2006 року і
встановлено розмір страхового
відшкодування, яке підлягає виплаті
вигодонабувачеві у сумі 45 045 грн.
Страховим актом № L-901 від 10 жовтня 2009
року визнано настання страхового
випадку по договору особистого
страхування №
CVVWLK00000017 від 04 квітня 2007 року і
встановлено розмір страхового
шкодування, яке підлягає виплаті
вигодонабувачеві в сумі 67 500
грн. Згідно довідки про рух коштів,
наданої відповідачем, кошти в сумі 45 045
грн та 67 500 грн зараховані на рахунок №
2467, який у відповідності до п. 7.2
кредитного договору № CVVWLK00000017 від 04
квітня 2007 року відкритий для
зарахування коштів, спрямованих на
погашення заборгованості за кредитом,
відсотками, винагородою та іншими
платежами. З загальної суми 112 545 грн їй
на руки повернуто 10 000 грн як
залишок після погашення
заборгованості по кредиту. 102 545
грн повинні були бути направлені на
погашення заборгованості по кредиту.
Однак в розрахунку заборгованості
станом на 01 червня 2012 року ця сума не
відображена. Також, згідно з
повідомленням ПАТ
КБ «Приватбанк» від 15 жовтня 2010 року за
№ 215-10, на підставі рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
зроблено перерахунок відсотків за
кредитним договором. Перераховані
кошти в сумі 15 174 грн 32 коп. повернуті на
її рахунок. В той же час в наданому до
позовної заяви розрахунку
заборгованості ця сума також не
відображена. Крім того за період з 02
жовтня 2009 року по 20 червня 2010 року в
рахунок погашення суми кредиту,
відсотків та інших платежів нею було
сплачено 12 000 грн, що підтверджується
розрахунком заборгованості. Таким
чином, за період з 02 жовтня 2009 року по 20
липня 2010 року на рахунок № 2467
надійшло 129 719 грн 32 коп., що на її думку є
достатнім для дострокового погашення
кредиту, сплати відсотків та інших
платежів. 29 січня 2011 року вона
звернулася до банку із заявою про
реструктуризацію заборгованості по
кредиту. Листом від 10 лютого 2011
року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив її,
що заборгованість кредитним договором
№ CVVWLK00000017 від 04 квітня 2007 року повністю
погашена. Вважала, що у зв'язку з
виконанням умов кредитного договору,
дія кредитного договору та договору
іпотеки припинилася. Посилаюсь на
викладене, просила визнати кредитний
договір № CVVWLK00000017
від 04 квітня 2007 року, укладений між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та нею, таким, що
припинив свою дію у зв'язку з виконання
зобов'язань. Визнати договір іпотеки
від 04 квітня 2007 року про надання в
іпотеку житлового будинку загальною
площею 74,70 кв. м, розташованого по
АДРЕСА_1, таким, що припинив свою дію у
зв'язку з виконання зобов'язань, зі
зняттям обтяження на предмет іпотеки.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 29
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2013
року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. В рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № CVVWGA00000017 від 04 квітня 2007
року в розмірі 58 754 грн 18 коп.
звернуто стягнення на будинок
загальною площею 74,70 кв. м, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки позивачем з укладенням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням кадастрового
номеру земельної ділянки, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення позивачем всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки. Зобов'язано
виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
проживає у житловому будинку,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. В задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і просить ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовити, а зустрічний
позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення повністю не
відповідають.

Судами встановлено, що 04 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір №
CVVWGA00000017, відповідно до якого
відповідач отримала кредит у вигляді
не поновлювальної лінії у розмірі 90 000
грн, а також у розмірі 10 125 грн на сплату
страхових платежів, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 14,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 03 квітня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором в той же день
між сторонами укладено договір
іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_6
надала в іпотеку нерухоме майно, а саме:
будинок загальною площею 74,70 кв. м, який
розташований по АДРЕСА_1 і належить їй
на праві власності. Обумовлена
сторонами договору іпотеки ціна
предмету іпотеки становить 112 500 грн.

Крім того, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між ОСОБА_6 та ЗАТ «Страхова
компанія «Інгосстрах» укладено
договори особистого страхування, а
саме: № CVVWLK00000024 від 22 серпня 2006 року та
№ CVVWLK00000017 від 04 квітня 2007 року,
вигодонабувачем за якими є ПАТ КБ
«ПриватБанк».

В травні 2007 року ОСОБА_6 отримала
каліцтво, що є страховим випадком, в
зв'язку з чим страховою компанією
«Інгосстрах» виплачено банку страхове
відшкодування в розмірі 45 045 грн та
67 500 грн.

Згідно заяви на видачу готівки № 1 від 19
жовтня 2009 року грошові кошти в сумі 45 045
грн ОСОБА_6 отримала готівкою в касі
ПАТ КБ «ПриватБанк».

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 належним
чином зобов'язання за кредитним
договором не виконала, станом на 01
червня 2012 року виникла заборгованість
в розмірі 58 754 грн 18 коп., яка
складається з: 35 408 грн 01 коп. -
заборгованість за кредитом, 13 356 грн 25
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитом, 3 780 грн -
заборгованість за комісію за
користування кредитом, 6 209 грн 92 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором

Під час розгляду справи було проведено
судово-бухгалтерську експертизу.
Висновком експерта № 921 від 29 липня 2013
року встановлено, що сума
заборгованості станом на 24 квітня 2013
року за кредитним договором № CVVWGA00000017
від 04 квітня 2007 року становить: сума
основного боргу - 38 288 грн 45 коп.; в т.ч.
простроченого основного боргу - 33 314 грн
50 коп.; сума прострочених відсотків - 15
093 грн 91 коп.; сума підвищеної
відсоткової ставки - 12 589 грн 42
коп.; сума пені - 28 845 грн 09 коп.; сума
простроченої комісії - 5 940 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
внаслідок порушення відповідачем умов
кредитного договору утворилася
заборгованість перед позивачем, а тому
банк має право задовольнити свої
вимоги за рахунок звернення стягнення
на предмет іпотеки, врахувавши наданий
банком розрахунок кредитної
заборгованості. Вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» про виселення ОСОБА_6 із
спірного житла є обґрунтованими.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суди виходили з того, що договір
іпотеки не може бути припинений,
оскільки існує заборгованість за
кредитним договором.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_6
зазначала, що заборгованість за
спірним кредитним договором в неї
відсутня, що підтверджується довідкою
ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого
2011 року № 30.1.0.0/2-110124/706, в якій банком
повідомлено ОСОБА_6 про те, що
заборгованість за кредитним договором
№ CVVWGA00000017 від 04 квітня 2007 року нею
повністю погашена.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому статтею 212 ЦПК України
визначено, що жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Статтею 143 ЦПК України визначено, що для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним, судом може бути
призначена додаткова експертиза, яка
доручається тому самому або іншому
експерту (експертам). Якщо висновок
експерта буде визнано необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумніви
в його правильності, судом може бути
призначена повторна експертиза, яка
доручається іншому експертові
(експертам).

Крім того, за змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК
України висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 ЦПК
України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 10 постанови від 30 травня 1997
року № 8 «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах»
висновок експерта визнається неповним,
коли експерт дослідив не всі подані
йому об'єкти чи не дав вичерпних
відповідей на порушені перед ним
питання. Неясним вважається висновок,
який нечітко викладений або має
невизначений, неконкретний характер.

При розгляді справи ОСОБА_6 зазначала,
що розрахунок ПАТ КБ «ПриватБанк»
щодо наявності в неї заборгованості за
кредитом станом 01 червня 2012 року в
розмірі 58 754 грн 18 коп. не є належним
доказом наявності в неї заборгованості
та заявляла клопотання про призначення
повторної судово-бухгалтерської
експертизи для встановлення наявності
в неї такої заборгованості, оскільки
висновки первинної експертизи є
нечіткими та при її проведенні були
дослідженні не всі первинні
бухгалтерські документи (а.с. 115-119, т. 2).
Зокрема, як вбачається із висновку
судово-бухгалтерської експертизи № 921
від 29 липня 2013 року та
додатку № 1 до нього, експертом не були
досліджені меморіальні ордери від 02
жовтня 2009 року із призначенням платежу
«погашення заборгованості за
кредитним договором № CVVWGA00000017 від 04
квітня 2007 року» на загальну суму 78 817
грн 62 коп. В розрахунку заборгованості
експерта ці кошти не відображено, при
цьому зазначено, що 20 жовтня 2009 року
відбулося погашення заборгованості в
розмірі 67 500 грн. Разом з тим, з
дослідницької частини висновку
вбачається, що експертом зазначено про
погашення заборгованості за кредитним
договором 20 жовтня 2009 року в загальній
сумі 32 727 грн 38 коп. Суперечливим також є
зазначення ОСОБА_6 одночасно і
платником і одержувачем коштів на
погашення заборгованості за кредитним
договором за меморіальними ордерами,
які досліджені експертом, зокрема, №
0С28 від 20 жовтня 2009 року та № 1 від 04
жовтня 2010 року.

З огляду на наявні суперечності
висновку експертизи суди дійшли
передчасного висновку про відмову у
задоволенні клопотання ОСОБА_6
про призначення повторної судової
експертизи, вказавши, що проведений
висновок експертизи є повним і
зрозумілим (а.с. 143, т. 2).

Покладаючи експертний висновок в
основу рішень, суди зазначених вище
норм законодавства не врахували, під
час перевірки й оцінки експертного
висновку не з'ясували його
відповідність фактичним даним та
матеріалам справи, доводи та
заперечення ОСОБА_6 щодо
невідповідності висновків
судово-бухгалтерської експертизи
дійсним обставинам справи не
спростували.

Крім того, дійшовши висновку, що ОСОБА_6
отримала грошові кошти (страхове
відшкодування) готівкою в касі банку,
суди не перевірили на якій правовій
підставі вони виплачені, враховуючи, що
вигодонабувачем за договорами
страхування є ПАТ КБ «ПриватБанк» та в
призначенні платежу під час сплати
страхових платежів, страхувальник (ЗАТ
«СК «Інгорсстрах») зобов'язаний
вказати: страхова премія за кредитним
договором (а.с. 45-46, т. 1).

При цьому умовами кредитного договору
№ CVVWGA00000017 від 04 квітня 2007 року не
передбачено право позичальника на
отримання грошових коштів, спрямованих
на погашення кредиту.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

При вирішенні спору, судами не
з'ясовано, чим підтверджується
отримання ОСОБА_6 у касі банку грошових
коштів у розмірі 45 045 грн; не
спростовано доводи та заперечення
ОСОБА_6 про те, що із заявою про видачу
готівки вона взагалі не зверталася, при
цьому відмовлено у задоволенні
клопотання останньої про призначення
почеркознавчої експертизи щодо
підтвердження дійсності її підпису на
заяві про видачу готівки № 1 від 19
жовтня 2009 року, а саме: страхового
відшкодування в розмірі 45 045 грн (а.с. 197,
215-216, т. 2).

Крім того, резолютивна частина рішення
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки не відповідає вимогам
ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Також п. 42 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про судову практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» судам роз'яснено, що
резолютивна частина рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема,
у ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

При ухваленні судового рішення, суд
першої інстанції, з висновками якого
необґрунтовано погодився й
апеляційний суд, у порушення вимог ст.
215 ЦПК України та ст. 39 Закону України
«Про іпотеку», не зазначив всі складові
кредитної заборгованості, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки та початкову
ціну предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 29
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 19 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.І.
Амелін В.П. Гончар І.К. Парінова В.О.
Савченко