Номер провадження: 22-ц/785/5153/14
Головуючий у першій інстанції Мишко В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та
визнання права власності та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного сумісної власності подружжя,
за апеляційною ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 26 березня 2014 року -

встановила:

08.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя та визнання права
власності.
В позові просила:
визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3
частин житлового будинку з надвірними
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право
власності на 2/3 частин житлового
будинку з надвірними спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2;
визнати за ОСОБА_2 право власності на
рухоме майно: кухню, вартістю 2 000 грн.;
дитячу стінку, вартістю 2 000 грн.;
дитячий диван, вартістю 800 грн.;
комп'ютер, вартістю 3 000 грн.; телевізор,
вартістю 1 200 грн.; трактор МТЗ-80, номер
державної реєстрації НОМЕР_1, вартістю
11 000 грн.; борону дискову, АГД 315, № 2191,
вартістю 1 000 грн.; сіялку зерно тукову,
вартістю 2 000 грн.; плуг, вартістю 2 000 грн.

04.12.2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2
про поділ спільної сумісної власності
подружжя. В якому просив суд: - визнати
за ОСОБА_3 право власності на трактор
МТЗ-80, номер державної реєстрації 03802,
вартістю 11 000 грн.; борону дискову, АГД
315, № 2191, вартістю 1 000 грн.; сіялку зерно
тукову, вартістю 2 000 грн.; визнати за
ОСОБА_2 право власності на дитячу
стінку, вартістю 2 000 грн.; дитячий диван,
вартістю 800 грн.; комп'ютер, вартістю 3 000
грн.; телевізор, вартістю 1 200 грн.; плуг,
вартістю 2 000 грн., пральну машину LG,
вартістю 3 000 грн.; холодильник Bosh,
вартістю 3 000 грн.; мікрохвильову піч,
вартістю 1 000 грн.; кухню, вартістю 2 000
грн. Ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04.12.2013 року по справі № 495/8557/13-ц
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ спільної сумісної власності
подружжя прийнято до спільного
розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та
визнання права власності.

Ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.12.2013 року по справі № 495/8557/13-ц
залучено до участі у справі в якості
співвідповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 26 березня 2014 року позов ОСОБА_2 та
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Визнано спільною сумісною
власністю ОСОБА_2, та ОСОБА_3: трактор
МТЗ-80, номер державної реєстрації
НОМЕР_1, вартістю 11 000 грн.; борону
дискову, АГД 315, № 2191, вартістю 1 000 грн.;
сіялку зерно тукову, вартістю 2 000 грн.;
дитячу стінку, вартістю 2 000 грн.;
дитячий диван, вартістю 800 грн.;
комп'ютер, вартістю 3 000 грн.; телевізор,
вартістю 1 200 грн.; плуг, вартістю 2 000
грн.; кухню, вартістю 2 000 грн. Визнано за
ОСОБА_2, право власності на: - сіялку
зерно тукову, вартістю 2 000 грн.; дитячу
стінку, вартістю 2 000 грн.; дитячий диван,
вартістю 800 грн.; комп'ютер, вартістю 3 000
грн.; телевізор, вартістю 1 200 грн.; плуг,
вартістю 2 000 грн.; кухню, вартістю 2 000
грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності
на: трактор МТЗ-80, номер державної
реєстрації НОМЕР_1, вартістю 11 000 грн.;
борону дискову, АГД 315, № 2191, вартістю 1
000 грн. В задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення
районного суду та постановити ухвалу
про передачу справи для розгляду до
суду першої інстанції, у той же суд,
іншому судді, посилаючись на порушення
судом першої інстанції при
постановленні оскаржуваного рішення
норм процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.
Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.
Судом встановлено, що 05.11.1994 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
зареєстровано шлюб у Відділі державної
реєстрації актів цивільного стану по
місту Білгород-Дністровському
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області, актовий запис № 449, що
підтверджується повторно виданим
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від
17.09.2013 року. Від шлюбу сторони мають
двох дітей: сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2
року, що підтверджується паспортом
серії НОМЕР_4 виданим 09.01.2013 року; доньку
- ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_3 від 10.12.2003 року,
актовий запис за № 517. Рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 07.11.2012 року по
справі № 1505/8201/2012 розірвано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2
На даний час ОСОБА_7 (син ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.) проживає з батьком, ОСОБА_3, що
підтверджується актом від 23.08.2013 року.
ОСОБА_8 (донька ОСОБА_3 та ОСОБА_2.)
проживає разом із матір'ю ОСОБА_2, що
встановлено рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21.08.2013 року по справі № 495/5713/13-ц.
Крім того, вказаним рішенням суду
вирішено стягувати з ОСОБА_3 аліменти
на користь ОСОБА_2 на утримання
неповнолітньої доньки ОСОБА_8 у
розмірі 650 грн. щомісячно.
З матеріалів справи
вбачається, що житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належить батькам ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, та є їх спільною сумісною
власністю (по ? частині), що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 08.05.1986 року
зареєстрованим в реєстрі за № 2_702,
технічним паспортом (інвентаризаційна
справа № 2080, реєстровий номер правової
реєстрації 1775, реєстровий номер
реєстрації прав землекористувача 681)
від 24.04.1983 року та технічним паспортом
(інвентаризаційна справа № 2080,
реєстровий номер правової реєстрації
12-1775, реєстровий номер реєстрації прав
землекористувача 5-681) від 14.06.1986 року.

10.12.2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3
було укладено договір дарування
житлового будинку (зареєстрований в
реєстрі № 5367), відповідно до умов якого
дарувателька (ОСОБА_9.) подарувала, а
обдарований (ОСОБА_3.) прийняв в дар
житловий будинок, розташований в
АДРЕСА_3. Таким чином, власником
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_3, що
підтверджується договором дарування
житлового будинку (зареєстрований в
реєстрі № 5367) від 10.12.2003 року та
технічним паспортом (інвентаризаційна
справа №2488, реєстровий № 5-1180) від 09.06.2003
року (із змінами від 31.01.2004 року).

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов виновку,
житловий будинок, що розташований за
адресою: 67700, АДРЕСА_1 та житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_3, не є спільною сумісною
власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
оскільки житловий будинок, що
розташований за адресою: 67700, АДРЕСА_1,
належить батькам ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, та є їх спільною сумісною
власністю (по ? частині), а житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_3, був отриманий ОСОБА_3 у дар.

Отже, вказані житлові будинки не є
об'єктами, що підлягають поділу між
подружжям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до пункту 2 частини 1
статті 57 Сімейного кодексу України,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Згідно із пунктом 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», не належить
до спільної сумісної власності,
зокрема, майно одного з подружжя,
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.
З позовної заяви ОСОБА_2 та
зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
вбачається, що у їх спільній сумісній
власності перебувало наступне майно:
трактор МТЗ-80, номер державної
реєстрації 03802, вартістю 11 000 грн.;
борона дискову, АГД 315, № 2191, вартістю 1
000 грн.; сіялка зерно тукову, вартістю 2
000 грн.; дитяча стінка, вартістю 2 000 грн.;
дитячий диван, вартістю 800 грн.;
комп'ютер, вартістю 3 000 грн.; телевізор,
вартістю 1 200 грн.; плуг, вартістю 2 000
грн.; кухню, вартістю 2 000 грн.

Дані об'єкти спільної сумісної
власності зазначені обома сторонами із
зазначенням саме такої (однакової) їх
вартості.
Згідно із
частиною 1 статті 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У відповідності до
ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобою, тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Однією з підстав набуття права
спільної сумісної виступає факт
укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60
Сімейного кодексу Українипоширює
правовий режим спільної сумісної
власності на майно, набуте подружжям за
час шлюбу, що є продовженням загальної
норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України.
Відповідно до ст.69
Сімейного кодексу України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу
України встановлено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними, або шлюбним договором.
Оскільки спільна
сумісна власність не передбачає
визначення часток учасників, а
поширюється на усе майно, при
здійсненні поділу такого майна слід
виходити з презумпції рівності часток.
Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.
Пунктом 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»встановлено,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.
Як вбачається з матеріалів справи,
трактор МТЗ-80, номер державної
реєстрації НОМЕР_1, вартістю 11 000 грн.;
борона дискова, АГД 315, № 2191, вартістю 1
000 грн.; сіялка зерно тукова, вартістю 2
000 грн.; дитяча стінка, вартістю 2 000 грн.;
дитячий диван, вартістю 800 грн.;
комп'ютер, вартістю 3 000 грн.; телевізор,
вартістю 1 200 грн.; плуг, вартістю 2 000
грн.; кухня, вартістю 2 000 грн. були
придбані подружжям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в
період спільного шлюбу.
Таким
чином, суд дійшов правильного висновку,
що зазначене вище рухоме майно є
спільною сумісною власністю подружжя -
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а тому, відповідно до
ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України,
ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України,
підлягає поділу між сторонами
наступним чином: на користь ОСОБА_3 -
трактор МТЗ-80, номер державної
реєстрації НОМЕР_1, вартістю 11 000 грн.;
борону дискову, АГД 315, № 2191, вартістю 1
000 грн., що разом складає суму 12 000 грн.;
на користь ОСОБА_2 - сіялку зерно
тукову, вартістю 2 000 грн.; дитячу стінку,
вартістю 2 000 грн.; дитячий диван,
вартістю 800 грн.; комп'ютер, вартістю 3 000
грн.; телевізор, вартістю 1 200 грн.; плуг,
вартістю 2 000 грн.; кухню, вартістю 2 000
грн., що разом складає суму 13 000 грн.

За таких
обставин, районний суд дійшов до
висновку про часткову правомірність та
обґрунтованість як позовної заяви
ОСОБА_2, так і зустрічної позовної заяви
ОСОБА_3, у зв'язку з чим і позовна заява
ОСОБА_2. до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
поділ майна подружжя та визнання права
власності, і зустрічна позовна заява
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільної
сумісної власності подружжя
підлягають частковому задоволенню.

Колегія суду погоджується з
такими висновками районного суду.
Оскільки, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовів.
Вказані висновки суду відповідають
зібраним у справі доказам, яким судом
дана належна оцінка, правильно
визначена юридична природа
правовідносин що виникли і закон, який
їх регулює.
Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.
Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Стосовно посилання апелянта на
не явку в судове засідання свідків, не
проведення інвентаризації, необхідно
зазначити наступне. Усі клопотання
позивачки судом першої інстанції були
задоволені, однак саме через
невиконання своїх процесуальних
обов'язків апелента, вказані ухвали
виконанні не були. Так відповідно до
листа КП «Білгород-Дністровське бюро
технічної інвентаризації» (а.с.114-115)
виконання ухвали суду неможливе
оскільки зацікавленні особи не
здійснили оплату та надали доступ до
приміщень, що підлягали обстеженню.

Твердження
апелянта про те, що судом першої
інстанції не прийнято рішення щодо
заявленого письмового клопотання про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи є
безпідставними, оскільки дане
клопотання судом було вирішено ухвалою
суду від 26.03.2014 року (а.с.142-144), якою в
призначенні експертизи було
правомірно відмовлено, оскільки суд
встановив, що майно про яке йшлося в
колотінні не являлось спільною
власністю подружжя. В суді
апеляційної інстанції апелянт
клопотань щодо призначення експертизи
не заявляла, просила справу розглядати
за її відсутності.

Вимога апелянта про скасування рішення
суду та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції не
може бути задоволена оскільки не
передбачена ЦПК України.

Отже, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.
Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.
Згідно ч. 1
ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.
Таким
чином колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.
Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 26 березня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Ю.І.Кравець

Судді

К.П.Мартинова

О.В.Оверіна