У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
грошових коштів; за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
19 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, у якому
просив стягнути з останнього на свою
користь 710 тис. грн заборгованості за
договором купівлі-продажу товарів для
риболовлі, укладеним між сторонами у
справі 03 серпня 2012 року. Крім того,
просив стягнути з відповідача 5 483 грн 01
коп. трьох процентів річних за
неналежне невиконання договірних
зобов'язань, 1 830 грн інфляційних
нарахувань, 27 415 грн 07 коп. пені та 3 441
грн судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 03
серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
було укладено договір купівлі-продажу
товарів для риболовлі у розстрочку за
ціною 710 тис. грн. Відповідач отримав
товари в повній комплектації належної
якості, зобов'язався здійснити оплату
вартості товарів частинами згідно з
умовами договору, однак, на момент
звернення позивача до суду з позовом,
товарів не оплатив, тому ОСОБА_6 просив
суд захистити його інтереси шляхом
задоволення позовних вимог.

У квітні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_6 та просила визнати недійсним
вказаний вище договір купівлі-продажу
товарів для риболовлі, посилаючись на
те, що кошти за таким договором, які
зобов'язався виплатити ОСОБА_7, є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак згоди вона на
розпорядження таким майном у вигляді
грошових коштів ОСОБА_7 не надавала.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 18 червня 2013 року позов ОСОБА_6
та позов ОСОБА_8 об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 16 січня 2014 року, позов ОСОБА_6
задоволено частково, в позові ОСОБА_8
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 710
тис. грн заборгованості за договором, 5
483 грн 01 коп. трьох процентів річних, 1 830
грн інфляційних нарахувань та 3 441 грн
судових витрат.

В іншій частині позову ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
в частині задоволених позовних вимог
ОСОБА_6 і ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову в позові, а також
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
в частині відмови в позові ОСОБА_8 і
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судами обох
інстанцій норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 03 серпня 2012 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу товарів у
розстрочку, відповідно до якого ОСОБА_7
придбав у ОСОБА_6 товари для риболовлі
та зобов'язувався оплатити їх вартість
в розмірі 710 тис. грн з розстрочкою
платежу, а саме 410 тис. грн до 31 жовтня 2012
року та 300 тис. грн в строк, який буде
додатково погоджений між сторонами, а у
випадку відсутності такого погодження,
до 31 грудня 2012 року.

Товари за договором покупець отримав у
повній комплектації та належної
якості, жодних претензій до товарів він
не мав. Також судами встановлено, що
умови договору щодо оплати вартості
товарів ОСОБА_7 не виконано у повному
обсязі.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_6 та відмовляючи в позові ОСОБА_8,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і апеляційний суд,
керувався нормами ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 655, ч.
ч. 2, 3 ст. 692 ЦК України і виходив з того,
що умови укладеного договору є
обов'язковими для сторін та підлягають
виконанню, а тому з ОСОБА_7 підлягає
стягненню на користь ОСОБА_6
заборгованість за договором в розмірі
710 тис. грн. ОСОБА_7 прострочив грошове
зобов'язання, а тому, на підставі ч. 2 ст.
625 ЦК України, він повинен сплатити
ОСОБА_6 суму боргу з урахуванням 3 %
річних в розмірі 5 483 грн 01 коп. та
інфляційні втрати в розмірі 1 830 грн.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Договором не
передбачено стягнення пені за
несвоєчасне виконання зобов'язання, а
тому позовні вимоги ОСОБА_6 про
стягнення пені не підлягають
задоволенню.

Посилання ОСОБА_8 при обґрунтуванні її
позовних вимог на ст. 369 ЦК України, яка
передбачає, що розпорядження майном,
яке є у спільній сумісні власності
здійснюється за згодою всіх
співвласників, суди обох інстанцій
визнали безпідставними, оскільки в
даному випадку грошові кошти, які
ОСОБА_7 повинен сплатити за придбаний
товар, не є майном стосовно якого
останній, як один із його
співвласників, уклав правочин без
згоди іншого, а є платіжним засобом в
розумінні ст. 192 ЦК України. Предметом
оскаржуваного договору є товари для
риболовства, а не грошові кошти, крім
того, сам ОСОБА_9 не оскаржує
спірний договір, тому позовні вимоги
ОСОБА_8 є безпідставними і задоволенню
не підлягають.

З такими висновками судів повністю
погодитися не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Отже, з огляду на підстави і предмет
первісного позову, доказуванню у даній
справі підлягають, зокрема, фактичні
обставини стосовного того, що
конкретно було предметом договору на
підставі якого ОСОБА_6 в рамках даного
позову просить стягнути з ОСОБА_7
грошові кошти.

Будь яких доказів, стосовно того, які
саме товари для риболовства є
предметом договору, що конкретно було
подано ОСОБА_6 на підставі відповідного
договору купівлі-продажу товарів у
розстрочку ОСОБА_7, матеріали справи не
містять, незважаючи на те, що ці
обставини мають суттєве значення для
правильного встановлення характеру
правовідносин які виникли між
сторонами у справі.

Крім того, матеріали справи не містять
документів (доказів) що підтверджують
факт передачі придбаних товарів.

Як було зазначено вище, відповідно до
умов договору купівлі-продажу товару в
розстрочку, визначено факт отримання
ОСОБА_7 у ОСОБА_6 товарів для
риболовства за ціною 710 тис. грн з
розстрочкою платежу. В свою чергу, за
отримані товари відповідач
зобов'язаний здійснити з позивачем
розрахунок у відповідності до умов
передбачених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 695 ЦК України
договором про продаж товару в кредит
може бути передбачено оплату товару з
розстроченням платежу.

Істотними умовами договору про продаж
товару в кредит з умовою про
розстрочення платежу є ціна товару,
порядок, строки і розміри платежів.

Договір купівлі-продажу товару в
розстрочку визначає порядок платежів
«шляхом безготівкового поповнення
карткового рахунку продавця».

Проте, самим договором купівлі-продажу
товару в розстрочку не визначено
конкретного карткового рахунку ОСОБА_6
на який необхідно здійснити
перерахування коштів. Додаткових угод
чи домовленостей з цього приводу між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не укладалось.

Відсутність конкретно визначеного
карткового рахунку в договорі, за умови
домовленості сторін щодо проведення
оплати по такому договору саме шляхом
поповнення карткового рахунку
позивача, означає, що сторони такого
договору не визначились і не
домовились стосовно усіх істотних умов
договору, а саме порядку оплати коштів
за договором, тому такий договір не
відповідає вимогам ч. 1 ст. 695 ЦК України.

У відповідності до п. 8 Постанови
Пленум Верховного Суду України
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).

Отже, при розгляді справи суди першої
та апеляційної інстанцій повинні
визначитися з правовою природою
вказаного вище договору та встановити,
чи породжує такий договір правові
наслідки для його сторін, чого в повній
мірі зроблено судами не було.

Оскаржувані в касаційному порядку
судові рішення визнати законними і
обґрунтованими неможна, а тому такі
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 січня
2014 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська