УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.

Олійник А.С.,
Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення суми, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її
представником ОСОБА_5, на заочне
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 10 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що, перебуваючи з 11
квітня 2003 року по 12 травня 2011 року у
шлюбі з ОСОБА_4, ними набуто автомобіль
«Nissan Micra», 2005 року випуску, який у
період шлюбу ОСОБА_4 без його згоди
продала. Посилаючись на те, що ОСОБА_4
відмовилась передати йому частину
отриманих від продажу зазначеного
автомобіля коштів, просив стягнути з
відповідача на його користь на
відшкодування Ѕ частини вартості
спірного автомобіля грошові кошти у
сумі 44 500 грн.

Заочним рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 27 червня 2013 року, з урахуванням
ухвали цього ж суду про виправлення
описки від 25 лютого 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 10 вересня 2013
року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 44 500
грн.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати заочне рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 27 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 10 вересня 2013 року, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм
процесуального та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що з 11 квітня 2003
року по 12 травня 2011 року ОСОБА_3
перебував у шлюбі з ОСОБА_4

Відповідно до біржового договору
(угоди) від 20 квітня 2010 року ОСОБА_4
придбано автомобіль «Nissan Micra», 2005 року
випуску, вартістю 10 грн.

20 квітня 2010 року ОСОБА_4 передала
ОСОБА_6 у рахунок належної останньому
передоплати за продаж автомобіля
«Nissan Micra», 2005 року випуску, грошові
кошти у сумі 89 000 грн.

2 листопада 2010 року вказаний
автомобіль знятий з обліку його
власником ОСОБА_4

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
автомобіль є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, у якому
частки кожного із подружжя є рівними.
Оскільки відповідач продала спірний
автомобіль без згоди позивача за 89 000
грн та не передала останньому Ѕ
частину вартості, суд визначив частку
позивача від продажу автомобіля в сумі
44 500 грн і стягнув її на його користь.

Проте з такими висновками повністю
погодитись не можна.

За правилами ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначене домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» судам, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

У п. 22 цієї ж постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з
дійсної його вартості на час розгляду
справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги
про поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі (ч. 2
п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
наведених вище роз'яснень не врахував і
помилково вважав правильним
визначення вартості автомобіля з
урахуванням суми, за яку його було
придбано.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі й щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок з доведення позову покладено
на позивача, проте будь-яких доказів
дійсної вартості спірного автомобіля
на час розгляду справи в суді ним не
надано.

Заперечуючи проти позову, відповідач
надала довідку-рахунок від 2
листопада 2010 року і акт огляду та
оцінки пошкоджень автомобіля № 0030
від 12 вересня 2010 року, - докази, оцінку
яким суд першої інстанції не дав.

У апеляційній скарзі заявник зазначав
про невідповідність висновків суду
першої інстанції обставинам справи,
оскільки судом не надано належної
правової оцінки його доводам щодо
вартості продажу спірного автомобіля
та проведення відчуження автомобіля в
інтересах сім'ї.

Суд апеляційної інстанції, у порушення
зазначених норм матеріального права та
вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України,
належним чином доводів апеляційної
скарги та доказів, наданих
відповідачем, не перевірив; не
встановивши, яким чином відповідач
розпорядився зазначеним спірним
автомобілем під час спільного
проживання та не з'ясувавши вартість
продажу такого майна, не спростував
доводів відповідача з цього приводу і
передчасно погодився з висновками суду
першої інстанції.

Враховуючи допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене апеляційним судом судове
рішення не може вважатися законним і
обґрунтованим, у зв'язку із чим,
відповідно до ст. 338 ЦПК України, таке
судове рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її
представником ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 10 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П.Гончар

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

А.С.Олійник

В.О.Савченко