Ухвала

іменем україни

13 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Парінової І.К.,

Умнової
О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області, треті особи: КРБТІ Глибоцького
району Чернівецької області, Державна
реєстраційна служба Глибоцького
районного управління юстиції
Чернівецької області, ОСОБА_5 про
скасування рішень сільської ради,
визнання недійсними свідоцтв про право
власності на спадкове майно та
визнання права власності та за позовом
третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області, треті особи: КРБТІ Глибоцького
району Чернівецької області, Державна
реєстраційна служба Глибоцького
районного управління юстиції
Чернівецької області про скасування
рішень сільської ради, визнання
недійсними свідоцтв про право
власності на спадкове майно, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину та визнання права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 24 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 19 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4,
Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області, мотивуючи свої вимоги тим, що
її батько, ОСОБА_6, побудував житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1. Будинок належав до категорії
колгоспних дворів. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 помер. Його частину нерухомого
майна успадкувала її мати, ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті
якої вона стала спадкоємцем. 09 липня 2010
року на ім'я її брата, ОСОБА_8, видано
свідоцтво про право власності на
господарство по АДРЕСА_2. ОСОБА_4, яка
є дружиною її померлого ІНФОРМАЦІЯ_3
брата, ОСОБА_8, деякі будівлі,
побудовані ОСОБА_6, на підставі рішення
Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області від 17 грудня 2008 року та рішення
від 29 квітня 2010 року оформила до свого
господарства по АДРЕСА_2 та в
подальшому, зареєструвала за собою
право власності на все зазначене
нерухоме майно. Посилаючись на
викладене, позивач просила скасувати
рішення сільської ради від 17 грудня 2009
року та від 29 квітня 2010 року, визнати
недійсними свідоцтва про право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_8 та на ім'я ОСОБА_4,
вилучити відомості про реєстрацію
права власності на зазначене
господарство за ОСОБА_4; визнати право
власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1
за нею.

У грудні 2013 року з аналогічними
вимогами до суду із зустрічним позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Багринівської
сільської ради Глибоцького району
Чернівецької області звернулася
ОСОБА_5 - рідна сестра ОСОБА_8,
обґрунтовуючи свої вимоги такими ж
обставинами, що викладені у позовній
заяві ОСОБА_3 Крім того, зазначила, що
вона також прийняла спадщину після
смерті своєї матері - ОСОБА_7

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 24
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 19 березня 2014
року, позови ОСОБА_3 та ОСОБА_5
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано рішення
Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області від 29 квітня 2010 року № 12-4/10 в
частині оформлення за ОСОБА_8 права
власності на господарські споруди:
погріб літ. «Б», літню кухню літ. «Г»,
сараї літ. «В», «Д», «Е», «Є», убиральню
літ. «Ж», колодязь № 1, які розташовані
по АДРЕСА_2. Визнано недійсним
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 09 липня 2010 року,
видане на ім'я ОСОБА_8, свідоцтво про
право на спадщину за законом від 03
грудня 2012 року, видане приватним
нотаріусом ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4 та
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 10 грудня 2012 року,
видане на ім'я ОСОБА_4 в частині
зазначених вище господарських споруд.
Скасовано відомості про реєстрацію
права власності на ім'я ОСОБА_4 в
частині господарських споруд: погребу
літ. «Б», літньої кухні літ. «Г», сараїв
літ. «В», «Д», «Е», «Є»,
убиральні літ. «Ж», колодязя № 1,
розташованих по АДРЕСА_2. В
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
в частині задоволення позовних вимог,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позовів.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення указаним
вимогам закону не відповідають.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_6 - батько позивачів.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина та
мати позивачів - ОСОБА_7

Після смерті батьків спадщину прийняли
ОСОБА_3 та ОСОБА_5

За життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був
збудований житловий будинок з
належними до нього господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.
Житловий будинок належав до категорії
колгоспних дворів.

Із записів погосподарських книг
встановлено, що станом на 15 квітня 1991
року в господарстві по АДРЕСА_1
проживало четверо осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Відповідно до витягу про нерухоме
майно від 09 липня 2010 року ОСОБА_8 був
власником житлового будинку літ. «А»,
та господарських будівель: сараї літ.
«Є», «Е», «Д», «В», літня кухня літ. «Г»,
убиральня літ. «Ж», погріб літ. «Б»,
колодязь № 1, огорожа № 2-9, вигрібна яма
№ 10, розташованих по АДРЕСА_2.

Рішенням Багринівської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області від 29 квітня 2010 року № 12-4/10
право власності на житловий будинок та
господарські споруди, що розташовані
по АДРЕСА_2 визнано за
ОСОБА_8

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 03 грудня 2012 року
після смерті ОСОБА_8 господарство по
АДРЕСА_2 успадкувала ОСОБА_4 та в
подальшому оформила право власності.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з того, спірний
будинок належав до колгоспного двору,
отже частки учасників колгоспного
двору, зокрема, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є
рівними, будинок перебував у спільній
частковій власності, а тому ОСОБА_8 без
належних на це підстав отримав
свідоцтво про право власності на весь
будинок, а також безпідставно
зареєстрував його за іншою адресою.
Оскільки позивач та третя особа є
спадкоємцями за законом після померлої
ОСОБА_7, то оспорюваним
свідоцтвам про право власності
порушуються їх права на спадкове майно.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду апеляційної інстанції
не можна з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позов, позивачі
зазначали, що спірний будинок був
колгоспним двором, учасниками якого
були ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто цей
будинок належав їм на праві спільної
часткової власності.

За довідкою архівного відділу
Глибоцької районної державної
адміністрації від 08 липня 2013 року № 1/218
суспільна група зазначеного вище
господарства у 1980-1982 рр. - колгоспна (а.с.
38).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» у
редакції від 25 травня 1998 року судам
роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18
Закону «Про власність» щодо спільної
сумісної власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня
1991 року). До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що
втратили» це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в учбовому
закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося;

Так, після ліквідації 15 квітня 1991 року
колгоспних дворів, житловий будинок,
який є предметом спору, належав
сторонам, члени колгоспного двору
продовжували володіти житловим
будинком на праві спільної сумісної
власності.

Визначення часток членів колгоспного
двору у спірному майні сторонами не
здійснювалося.

Разом з тим, позовні вимоги щодо
визначення часток у колгоспному дворі
позивачами у справі не заявлялися,
також не заявлялися вимоги щодо
визнання права власності на частку
колгоспного двору й іншими учасниками
колгоспного двору, зокрема ОСОБА_7

Також, судом встановлено, що до
колгоспного двору належав будинок за
АДРЕСА_1 та саме цей будинок позивачі
вважають спадковим майном, у той же час
просять визнати недійсним свідоцтво
про право власності на будинок АДРЕСА_2.

Таким чином, судами не встановлено, в
чому саме полягає незаконність видачі
свідоцтва про право власності на
будинок АДРЕСА_2, оскільки як
вбачається з матеріалів справи,
будинок АДРЕСА_2 є часткою будинку
АДРЕСА_1, тобто судом не з'ясовано, чи не
є зареєстрована за ОСОБА_8 частина
будинку АДРЕСА_2 його часткою у
колгоспному дворі, учасником якого він
був разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7

При цьому, суди не врахували, що
скасування відомостей про реєстрацію
прав власності не належить до
компетенції суду, оскільки такі
повноваження покладені на органи
державної реєстрації прав.

Крім того, скасувавши свідоцтво про
право на спадщину за законом від 03
грудня 2012 року, видане приватним
нотаріусом ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4, суди
не зазначили в чому воно суперечить
закону, чи порушує законні права та
інтересів інших осіб.

Відповідно до частини 2 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом норм процесуального
права, що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від
24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 19
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

І.К.
Парінова

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська