Справа № 333/5297/14-ц
Провадження № 2/333/2226/14
У Х В А Л А

про залишення позову без руху

01 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м.
Запоріжжя Дмитрієва М.М., розглянувши
матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В
И В:

До Комунарського районного суду м.
Запоріжжя надійшла позовна заява
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів.

Зазначену справу передано у
провадження судді Дмитрієвої М.М.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124
Конституції України та ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаний або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб у спосіб,
визначений законами України.

За змістом зазначеної статті, суд не
має право обирати спосіб захисту на
власний розсуд, оскільки це порушує
принцип диспозитивності та
змагальності цивільного процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє особам, які беруть участь у
справі у здійсненні їх прав.

Європейський суд з прав людини у своїй
прецедентній практиці виходить із
того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод гарантує
кожному право подати до суду будь-який
позов, що стосується його цивільних
прав і обов'язків. Проте, право на суд не
є абсолютним і воно може бути піддане
обмеженням, дозволеним за змістом, тому
що право на доступ до суду за своєю
природою потребує регулювання з боку
держави. Разом з тим, такі обмеження не
повинні впливати на доступ до суду чи
ускладнювати цей доступ таким чином і
такою мірою, щоб завдати шкоди суті
цього права, та мають переслідувати
законну мету.

Прецедентна практика Європейського
суду з прав людини виходить з того, що,
реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду, кожна
держава-учасниця цієї Конвенції вправі
встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух. Також Європейський суд з прав
людини зазначає, що не повинно бути
занадто формального ставлення до
передбачених законом вимог, так як
доступ до правосуддя повинен бути не
лише фактичним, але й реальним (Рішення
Суду у справі «Жоффре де ля Прадель
проти Франції» від 16.12.1992 року).

Вивчивши матеріали справи, суддя
дійшов висновку, що позовну заяву
подано без додержання вимог,
передбачених ст. 119 ЦПК України.

Так, відповідно до ст. 119 ЦПК України
позовна заява повинна містити:
найменування суду, до якого подається
заява; ім'я (найменування) позивача і
відповідача, а також ім'я представника
позивача, якщо позовна заява подається
представником, їх місце проживання
(перебування) або місцезнаходження,
поштовий індекс, номери засобів
зв'язку, якщо такі відомі; зміст
позовних вимог; ціну позову щодо вимог
майнового характеру; виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги;
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування; перелік
документів, що додаються до заяви.
Позовна заява повинна відповідати
іншим вимогам, встановленим законом.

Однією з обов'язкових вимог,
передбачених ч. 2 ст. 119 ЦПК України, є
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину. В позовній заяві
позивач зазначає, що дитина проживає
разом з нею, при цьому ніяких доказів на
підтвердження зазначених фактів до
позовної заяви позивач не додає, чим
можуть бути підтверджені зазначені
обставини в позовній заяві не зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України
судом встановлюється місце реєстрації
позивача, та відповідача. Проте, у
зв'язку з відсутністю в позовній заяві
та додатках відомостей про дату
народження та ідентифікаційного коду,
суд не має можливості встановити місця
реєстрації останніх.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України, суддя
встановивши, що позовну заяву подано
без додержання вимог, викладених у
ст.ст. 119-120 ЦПК України, постановляє
ухвалу, в якій зазначаються підстави
залишення позовної заяви без руху, про
що повідомляє позивача і надає йому
строк для усунення недоліків, який не
може перевищувати п'яти днів з дня
отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду
у встановлений строк виконає вимоги,
визначені ст.ст. 119-120 ЦПК України,
позовна заява вважається поданою в
день її первісного подання до суду.
Інакше заява вважається неподаною і
повертається позивачеві.

Враховуючи наведене суддя дійшов
висновку, що провадження у справі
неможливо відкрити до усунення
вказаних недоліків, а тому позовну
заяву слід залишити без руху, а
позивачу надати строк для їх усунення.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя,
-

У Х В А Л И
В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів - залишити без
руху, надавши п'ятиденний строк з дня
отримання цієї ухвали для усунення
недоліків.

Роз'яснити, що у разі невиконання
ухвали суду в зазначений строк, заяву
буде визнано неподаною та повернуто
позивачу зі всіма доданими до неї
документами.

Копія направити позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
М.М. Дмитрієва