Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/4176/14 Головуючий у 1
інстанції Лисенко Л.І.
Суддя-доповідач Панкеєв
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24 липня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи
підприємця ОСОБА_3 про змінення
формулювання та дати звільнення з
роботи, стягнення розрахунку при
звільнені, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ФОП ОСОБА_3 про змінення
дати та формулювання звільнення,
стягнення розрахунку при звільнені та
стягнення моральної шкоди. В
обґрунтування вимог зазначив, що
працював у відповідача з 15.05.2008 року
водієм вантажного транспорту до 13.03.2013
року.

18.11.2013 року у зв'язку із хворобою
він вимушений був піти на лікарняний,
про що одразу повідомив роботодавця.
До 13.03.2014 року він перебував на
лікарняному, а 13.03.2014 висновком МСЄК
України йому було присвоєно третю
групу інвалідності, висновок МСЄК
№0279161 серія АВ.

7.04.2014 року він письмово звернувся
до ОСОБА_3 з заявою про оплату перших 5
днів лікарняних та про направлення до
Фонду соціального страхування
лікарняних листів для оплати. 9.04.2014
року він отримав від ОСОБА_3 лист ,в
якому ОСОБА_3 запропонував йому
звернутися до Південного центру
занятості та розірвати трудовий
договір, а також було зазначено, що в
разі його неявки вказаний трудовий
договір буде розірвано за ст. 40п.4 КЗПП
України за прогул.

Крім того, оскільки ОСОБА_3
користується його зарплатною карткою
він не отримав нараховані йому
лікарняні у сумі 1525,82грн., заробітну
плату.

З урахуванням остаточної
редакції уточнення позовних вимог
(а.с.68) позивач просить : 1) Визнати
незаконним його звільнення 13.03.2014 року.
2) Розірвати трудовий договір за ч.3 ст. 38
КЗпП України у зв'язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю,
зазначити дату розірвання трудового
договору на момент розгляду справи. 3)
Зобов'язати Південний центр занятості
зняти з реєстрації трудовий договір. 4)
Стягнути з відповідача на його користь
матеріальну допомогу з 18.11.2013 року по
22.11.2013 року у сумі 288,80 гривень, 5)
Заробітну плату з 14.03.2014 року по 18.04.2014
року у розмірі 1 542,80 гривень, 6)
Матеріальну допомогу у зв'язку із
тимчасовою непрацездатністю за період
з 03.12.2013 року по 13.03.2014 року в розмірі 4
407,90 гривень, 7) Вихідну допомогу 3 564
гривні, 8) компенсацію за відпустки у
сумі 4335,36грн., 9) моральна шкоду 10 000
гривень. (а.с.68)

У описовій частині рішення суду, у
порушення вимог ст. 11 ЦПК України
зазначено, що позивач заявляв вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Між тим за текстом позовів, вимог
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу позивачем не
заявлялося (а.с.1-3, 59-62,68)

Рішення Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 24 липня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідача.
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в
частині дати звільнення не відповідає
зазначеним положенням закону.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом першої
інстанції, що 12.05.2008 року між ОСОБА_2 та
ФОП ОСОБА_3 було укладено безстроковий
трудовий договір, де працівник
зобов'язався виконувати роботу водія
вантажного транспорту. Договір в цей же
день був зареєстрований у Південному
районному центрі зайнятості м.
Запоріжжя. (а.с.8) Про що було зроблено
запис у трудову книжку ОСОБА_2 (а.с.7)

З 18.11.2013 року по 02.12.2013 року ОСОБА_2
знаходився на стаціонарному лікуванні.
(а.с.13) після чого до 13.03.2014 року
знаходився на амбулаторному лікуванні.
(а.с.10-12) та 13.03.2014 року за висновком МСЕК
йому було встановлено 3 група
інвалідності (а.с.14)

07.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся із
заявою до ФОП ОСОБА_3 в якій зазначає, що
з 18.11.2013 року по 04.03.2014 року він
знаходився на лікарняному та додає
оригінали лікарняних листів, а
лікарняний з 18.11.2013 року по 22.11.2013 року
він надавав раніше. В заяві він просить
провести з ним розрахунок за листами
непрацездатності з 18.11.2013 року по 22.11.2013
року в сумі 276 гривень за рахунок
працедавця та направити до
Запорізького відділення Виконавчої
дирекції ФСС заяву розрахунок для
відшкодування матеріальної допомоги
на суму 4802,40 гривень і в зв'язку і з тим,
що він за висновком МСЕК протипоказано
зайняття важкими видами праці і він не
може, отже він не може продовжувати
роботу, він просив розірвати з ним
трудовий договір на підставі заяви про
звільнення за власним бажанням за ч. 1
ст.38 КзпП України (а.с.15-16)

В цей же день ФОП ОСОБА_3 надав
відповідь ОСОБА_2 в якій зазначає, що
пропонує йому 11.04.2014 року на 10 годин
з'явитися до Південного районному
центрі зайнятості м. Запоріжжя для
розірвання трудового договору . В разі
неявки договір буде розірваний за п.4
ст. 40 КпПТ України (а.с.17)

11.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся із
заявою до ФОП ОСОБА_3 в якій зазначає, що
оскільки з ним не проведено розрахунку
він відкликає свою заяву про
звільненням за власним бажанням
вважає, що трудовий договір має бути
розірваний за ч.3 ст. 38 КзпП України.
(а.с.18)

16.04.2014 року ФОП ОСОБА_3 направив
ОСОБА_2 повідомлення в якому зазначає,
що пропонує йому 23.04.2014 року на 9 годин
з'явитися до Південного районному
центрі зайнятості м. Запоріжжя для
розірвання трудового договору . В разі
неявки договір буде розірваний за п.4
ст. 40 КпПТ України (а.с.42)

За довідкою Південного районному
центрі зайнятості м. Запоріжжя 23.04.2014
року ОСОБА_2 не з'явився для розірвання
трудового договору , а тому договір не
був знятий з реєстрації. (а.с.39)

Наказом ФОП ОСОБА_3 № 1 від 23.04.2014
року ОСОБА_2 було звільнено з роботи з
14.03.2014 року за прогули, узвьзку з
відсутністю на робочому місті більше 3
годин без поважних причин, згідно п.4
ст. 40 КЗпП . (а.с.137,168)

08.05.2014 року у Південного районному
центрі зайнятості м. Запоріжжя був
знятий з реєстрації трудовий договір
від 12.05.2008 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3,
та в договорі зроблений запис про
звільнення ОСОБА_2 з роботи за прогули
згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий
договір розірваний 13.03.2014 року (за
поясненнями відповідача (а.с.72) та
Південного районному центрі
зайнятості м. Запоріжжя, дату
розірвання договору 13.03.2014 року
зроблено на підставі п.2.26 Інструкції №
58 про порядок ведення трудових книжок
працівників, затверджену
Мінпарці,Мінюстом та Мінсоцзахистом
291.07.1993 року, де зазначено, що днем
звільнення вважається останній день
роботи) (а.с.44)

За табелем обліку використування
робочого часу ОСОБА_2 за тимчасовою
непрацездатністю був відсутній на
робочому місті з 03.11.2013 року по 13.03.2014
року, 14.03.2014 року по 09.04.2014 прогули.
(а.с.35-37)

14.03.2014 року ФОП ОСОБА_3 складено акт
у присутності трьох осіб водія ОСОБА_4,
оператора ОСОБА_5, начальника АТО
ОСОБА_6 , про відсутність на робочому
місті (АДРЕСА_1) з 08.00 по 17.00 годин згідно
трудового договору водія ОСОБА_2, який
не повідомляв щодо можливості
відсутності на робочому місті за
поважних причин, заяв про відпустку не
подавав. З метою з'ясування поважності
причин намагалися з'ясувати за
мобільним телефоном - абонент був поза
межею досягнення. (а.с.38)

За заявою - розрахунком від 05.12.2013
року було запропоновано Запорізькому
відділення Виконавчої дирекції ФСС на
ім'я страхувальника ОСОБА_3 здійснити
фінансування за 6 днів тимчасової
непрацездатності з 18.11.2013 року по 02.12.2013
року у сумі 331,20 гривень, а всього за 11
днів з 13.11.2013 року по 02.12.2013 року
нараховані 607,20 гривень, з них 5 днів за
рахунок працедавця. (а.с.27) Кошти у сумі
314,66 гривень перераховані 27.12.2013 року
Запорізьким відділенням Виконавчої
дирекції ФСС лікарняні за 11 днів (а.с.28)
Оброблені 314,66 гривень ФОП ОСОБА_3 (а.с.29)
, перераховані відповідачем на картку
позивача 27.12.2013 року (а.с. 66).

За заявою - розрахунком від 11.04.2014
року було запропоновано Запорізькому
відділення Виконавчої дирекції ФСС на
ім'я страхувальника ОСОБА_3 здійснити
фінансування за 70 днів тимчасової
непрацездатності з 03.12.2013 року по 13.03.2014
року у сумі 3864,00 гривень (а.с.31,32) Кошти у
сумі 3218,71 гривень перераховані 06.05.2014
року Запорізьким відділенням
Виконавчої дирекції ФСС лікарняні за 70
днів (а.с.33) ) Оброблені 3218,71 гривень ФОП
ОСОБА_3 (а.с.34)

За розрахунковою відомістю від
30.11.2013 року ОСОБА_2 нараховані 602,38
гривень з них 552 лікарняні, 276 гривень за
рахунок підприємства за мінусом
утримання податків та авансу 500
гривень, заробітна плата склала 278,87
гривень (260,56 лікарняні + 18.31 заробітна
плата) , лікарняні ФСС 260,56 гривень , а
всього до видачі за місяць 1039,43 гривні.
(а.с.83)

За роздруківкою руху коштів по
банківській зарплатній картки за
період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року на
ім'я ОСОБА_2 , двічі на місяць на рахунок
ОСОБА_2 перераховувалася зарплата , в
тому числі 5.11.2013 року у сумі 528 гривень,
19.11.2013 року у сумі 500 гривень (а.с.82), 5.12.2013
року - 278,87 грн. (260,56 лікарняні + 18.31
заробітна плата), 27.12.2013 виплата по
соцстраху 314,66 грн. (а.с. 28,65-66).

За розрахунковою відомістю від
30.06.2014 року ОСОБА_2 нараховані 4 335,36
гривень за мінусом утримання податків
до виплати компенсація за відпустку 3
552,39 гривень. (а.с.84) 27.06.20114 року
депоновано на ім'я ОСОБА_2 3 552,39 гривень
(а.с.85) 27.06.20114 року на перераховано на
платіжну картку компенсації за
невикористану відпустку 626,89 гривень та
1 788,77 гривень (а.с.86,87)

За довідкою Запорізького
відділення Виконавчої дирекції ФСС
про розрахунок за лікарняні з ОСОБА_2 :
26.12.2013 профінансовано 331,20 гривень
згідно довідки заяви-розрахунку від
06.12.2013 року, до якої увійшов лікарняний
лист з 18.11.2013 року по 02.12.2013 року ; 05.05.2014
року профінансовано 3864,00 гривні згідно
заяви розрахунку від 11.04.2014 року за
лікарнями листами з 12.02.2014 року по 20.02.2014
року нас уму 1600,80 гривень, з 21.02.2014 року
по 13.03.2014 року на суму 772,80 гривень, та з
03.12.2013 року по 11.01.2014 року на суму 1490, 40
гривень .(а.с.63).

Відмовляючи в задоволені
позову , суд першої інстанції дійшов
висновку проте, що перебував на
лікарняному до 13.03.2014 року і з 14.03.2014
року ОСОБА_2 більше не приступив до
роботи та був відсутній на робочому
місці. Ці обставини підтверджені актом
№ 9 від 14.03.2014 року складеним ОСОБА_3 в
присутності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ,
поясненнями ОСОБА_6 в судовому
засіданні, табелями обліку робочого
часу. Представник позивача також
визнав, що ОСОБА_2 не вийшов на роботу,
та був відсутній на робочому місці
14.03.2014 року пояснюючі це станом
здоров'я, бо він не міг працювати
водієм, тому подзвонив ОСОБА_3 та
попросив надати йому іншу роботу. Між
тим доказів того, що ОСОБА_2 звертався
до відповідача надати іншу роботу
позивачем не представлені, як не
представлено даних про те, що ОСОБА_2
пізніше приходив на роботу, або
письмово чи по телефону звертався до
відповідача з вимогами виплати
заробітної плати, компенсації за
відпустку чи лікарняних. Відповідачем
в судове засідання представлено
відомість на виплату грошей за червень
2014 року, де зазначено, що 3552 грн. 39 коп. -
сума компенсації не невикористану
відпустку - депоновано, оскільки
позивач не надав номер рахунку для
отримання компенсації за
невикористану відпустку. (а.с.80-82 ).
ОСОБА_2 нараховані за лікарняний за
період з 3.12.2013 року по 13.03.2014 року 3864
гривні .(а.с.33); 3218,71 грн. зараховано на
картку позивача.(а.с. 34 ).

Між тим такий висновок суду не в
повному обсязі матеріалам справи та
вимогам закону .

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ,
з урахуванням уточнень (а.с.1-3, 59-62,68)
просить визнати незаконним його
звільнення 13.03.2014 року та розірвати
трудовий договір за ч.3 ст. 38 КЗпП
України у зв'язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю,
зазначити дату розірвання трудового
договору на момент розгляду справи.
Зобов'язати Південний центр занятості
зняти з реєстрації трудовий договір.
Стягнути з відповідача на його користь
матеріальну допомогу з 18.11.2013 року по
22.11.2013 року у сумі 288,80 гривень,
заробітну плату з 14.03.2014 року по 18.04.2014
року у розмірі 1 542,80 гривень 6)
Матеріальну допомогу у зв'язку із
тимчасовою непрацездатністю за період
з 03.12.2013 року по 13.03.2014 року в розмірі 4
407,90 гривень, 7) Вихідну допомогу 3 564
гривні, 8)компенсацію за відпустки у
сумі 4335,36 грн., 9) моральна шкоду 10 000
гривень. (а.с.68)

У описовій частині рішення суду, у
порушення вимог ст. 11 ЦПК України
зазначено, що позивач заявляв вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Між тим за текстом позовів, вимог
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу позивачем не
заявлялося (а.с.1-3, 59-62,68)

Матеріальна допомога у зв'язку із
тимчасовою непрацездатністю за період
з 18.11.2013 року по 02.12.2013 року
профінансована Фондом 26.12.2013 року та у
сумі 331,20 гривень (а.с.64), за
відрахуванням податків та
перераховано відповідачем на
банківську картку ОСОБА_2 27.12.2013 року у
сумі 314,66 грн. (а.с.28,66).

Статтею 1 Закону України "Про оплату
праці" визначено, що заробітна плата -
це винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено та не
спростовано позивачем, що ОСОБА_2
знаходився на лікарняному включно до
13.03.2014 року, а з 14.03.2014 року на роботу не
виходив.

Отже вимоги про стягнення
заробітної плати з 14.03.2014 року по 18.04.2014
року у розмірі 1 542,80 гривень, коли він не
працював є безпідставними.

Матеріальна допомога у зв'язку із
тимчасовою непрацездатністю за період
з 03.12.2013 року по 13.03.2014 року, яку позивач
вимагає стягнути з відповідача в
розмірі 4 407,90 гривень за довідкою
Запорізького відділення Виконавчої
дирекції ФСС (а.с.63) про розрахунок за
лікарняні з ОСОБА_2 профінансована
05.05.2014 року у сумі 3864,00 гривні згідно
заяви розрахунку від 11.04.2014 року, до
якої увійшли за лікарнями листами з
12.02.2014 року по 20.02.2014 року нас суму 1600,80
гривень, з 21.02.2014 року по 13.03.2014 року на
суму 772,80 гривень, та з 03.12.2013 року по
11.01.2014 року на суму 1490, 40 гривень .(а.с.63).
за мінусом податків НДФЛ та ПФ у сумі
3218,71 гривня 06.05.2014 року перерахуванні на
картку позивача (а.с. 33.34)

Доводи апеляційної скарги про
те, що ОСОБА_2 не отримував зароблені
гроші у зв'язку із тим, що платіжна
картка знаходилася у ОСОБА_3 як у суді
першої так і в апеляцій скарзі нічим не
підтверджені.

Як вбачається із матеріалів
справи (а.с.16) ОСОБА_2 07.04.2014 року
звернувся із заявою до ФОП ОСОБА_3 в
якій просив провести з ним повний
розрахунок по день звільнення .

Звільнивши наказом 23.04.2014 року
ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 06.05.2014 року на картку
позивача перераховує 3218,71 гривню (а.с.
33.34) , і надав Південному центру
занятості копію платіжного доручення
від 06.05.2014 року, яким перераховуванні
3218,71 гривень на картку позивача (а.с.156) ,
як підтвердження зробленого при
звільненні розрахунку з ОСОБА_2.

Здійснивши 06.05.2014 року
розрахунок з ОСОБА_2, який був наданий
центру зайнятості як підтвердження
повного розрахунку з позивачем для
можливості звільнення (а.с.148-156), ФОП
ОСОБА_3, у порушення вимог ст. 116 КЗпП
України виплатило не всі суми, що
належать йому від підприємства.

Так, після реєстрації
розірвання 08.05.2014 року трудового
договору у центрі зайнятості, за
розрахунковою відомістю тільки 30.06.2014
року ОСОБА_2 були ще нараховані виплати
у вигляді компенсації за
невикористані відпустки у сумі 4335,36
гривень (а.с.84-86), за мінусом сплачених
податків (а.с.86,87) до видачі 3552,39 гривень
(а.с.84), які була депоновані (а.с.85), і
зазначено, що позивач не надав номер
рахунку для отримання компенсації за
невикористану відпустку.

Між тим, жодного доказу зі сторони
відповідача не було надано щодо
причини несвоєчасного розрахунку
компенсації за невикористані
відпустки ( на час реєстрації
розірвання трудового договору 08.05.2014
року у центрі зайнятості), як і причин
не перерахування 06.05.2014 року цієї суми
компенсації за відпустку на
картрахунок ОСОБА_2.

Отже вимоги позивача про
стягнення компенсації за
невикористані відпустки підлягає
задоволенню частково з урахуванням
сплачених з неї податків а.с.86,87) у сумі
3552,39 гривень (а.с.84).

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, суд виходив з того, що
позивач не надав доказів заподіяння
моральної шкоди.

З таким висновком погодитися не
можна, оскільки суд неправильно
застосував положення ст. 237-1 КЗпП
України, тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником
моральної шкоди працівнику
проводиться у разі, якщо порушення
законних прав призвели чи могли
призвести до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають для нього додаткових зусиль
організації свого життя.

За змістом указаного положення
закону підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (зі відповідними
змінами) роз'яснено, що відповідно до
ст. 2371 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного
права у сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права, так і механізмом
компенсації моральної шкоди, як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин (ст.
ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, те що Кодекс законів
про працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 237-1
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілому вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин, то
висновок суду касаційної інстанції,
викладений у судових рішеннях у справі,
яка переглядається, є законним і
обґрунтованим.

Отже, компенсація завданої
моральної шкоди не поглинається самим
фактом відновлення становища, яке
існувало до порушення трудових
правовідносин, шляхом поновлення на
роботі, а має самостійне юридичне
значення.

Тобто за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум тощо) відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП
України здійснюється в обраний
працівником спосіб, зокрема у вигляді
одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція
викладена ВСУ у справі № 6-76цс14 від
02.07.2014 року, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК
України обов'язкова у застосуванні
судової практики.

Оскільки встановлено порушення
права позивача на отримання розрахунку
при звільненні компенсації за
невикористані відпустки,
неправильного визначення дати
розірвання трудового договору, що
призвело до необхідності звернення
позивача за захистом своїх прав до
суду, то йому спричинена моральна
шкода, яка має бути відшкодована
відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП
України.

Разом з тим, доказування розміру
моральної шкоди повинно здійснюватися
на загальних правилах ст.ст.10, 11, 60 ЦПК
України

Заявивши вимоги про стягнення 10000
грн. у відшкодування моральної шкоди,
позивач у підтвердження розміру
заявлених вимог не надав належних та
допустимих доказів завдання шкоди йому
на таку суму.

Розмір відшкодування моральної
шкоди в грошовому виразі має бути не
більш, аніж достатнім для розумного
задоволення потреб потерпілої особи.

Керуючись засадам розумності,
виваженості і справедливості,
збалансованості інтересів сторін,
характеру порушення, колегія суддів
дійшла висновку, що адекватну
компенсацію моральної шкоди
забезпечить сума 500 гривень.

За вимогами ч.2 ст. 40 КЗпП України
не допускається звільнення працівника
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП
України, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Колегія судів погоджується із
висновками суду проте, що ОСОБА_2 після
лікарняного 14.03.2104 року не з'являвся на
роботу без підтвердження поважності
причин своєї неявки з 14.03.2014 року, а
надав листи непрацездатності, та
висновок МСЕК лише 07.04.2014 року , отже
вчинив дисциплінарний проступок у
вигляді прогулу 14.03.2014 року, оскільки
такий висновок суду підтверджений
проаналізованими доказами та не
спростований позивачем.

Між тим, доводи апеляційної
скарги, позовних вимог, відповідача, та
третьої особи, проте, що трудовий
договір був розірваний не 13.03.2014 року, в
період лікарняного, а саме 23.04.2104 року
підтверджено матеріалами справи
(а.с.137,168), отже і вимоги позивача про
зміну дати звільнення частково
підлягають задоволенню.

У п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" містяться
роз'яснення про недопустимість
звільнення працівника у період
тимчасової непрацездатності, а також у
період перебування у відпустці (ч. 3 ст.
40 КЗпП України), які стосуються як
передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України
випадків, так і інших випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не може бути визнано обґрунтованим,
якщо в день звільнення працівнику
видано лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Як вбачається із трудового
договору запис зроблений 08.05.2014 року у
Південного районному центрі
зайнятості м. Запоріжжя проте, що
ОСОБА_2 звільнений з роботи за прогули
згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий
договір розірваний 13.03.2014 року (а.с.44)

В договорі зроблений запис проте,
що трудовий договір розірваний 13.03.2014
року та ОСОБА_2 звільнений з роботи за
прогули згідно п.4 ст. 40 КЗпП України,
між тим за матеріалам справи
вбачається, що звільнення ОСОБА_2
відбулося в день зняття договору з
реєстрації, а наказом від 23.04.2014 року.
(а.с.137,168).

Колегія судів вважає помилково у
договорі зазначено днем звільнення
останній день роботи ОСОБА_2 , оскільки
він не працював цей день, а знаходився
на лікарняному, з посиланням на п.2.26
Інструкції № 58 про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затверджену Мінпарці,Мінюстом та
Мінсоцзахистом 291.07.1993 року, (а.с.44)

Такий висновок колегія судів
робить із слідуючих доказів : наказу
про звільнення від 23.04.2014 року, при
цьому один із екземплярів наданий саме
центром зайнятості (а.с.137,168)., Листа
ОСОБА_2 від 07.04.2014 року, де він просив
розірвати з ним трудовий договір на
підставі заяви про звільнення за
власним бажанням за ч. 1 ст.38 КзпП
України (а.с.15-16); Відповіді ФОП ОСОБА_3
від 07.04.2014 , в якій відповідач зазначає,
що пропонує йому 11.04.2014 року на 10 годин
з'явитися до Південного районному
центрі зайнятості м. Запоріжжя для
розірвання трудового договору і
зазначає, що в разі неявки договір буде
розірваний за п.4 ст. 40 КпПТ України
(а.с.17).

Отже дата звільнення має бути
змінена на 23.04.2014 року. Між тим підстав
для звільнення ОСОБА_2 за ч.3 ст.38 КЗпП
України правомірно не знайдено судом,
та таких доказів в апеляційній скарзі
не зазначено.

Виходячи з наведеного, колегія
судів вважає, що вимоги позивача
підлягають задоволенню частково в
частині зміни дати звільнення,
стягнення компенсації за
невикористані відпустки, з
урахуванням сплачених з неї податків
(а.с.86,87) , моральної шкоди, підлягає
задоволенню частково, в іншій частині
рішення відповідає матеріалам справи,
та наданими сторонами доказам.

Крім того з відповідача підлягає
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стягненню на користь держави судовий
збір при розгляді справи у суді
першої інстанції 243,60 грн. + 243,60 грн. + 243,60
грн. (за кожні самостійній вимоги
окремо) = 730,80 гривень та 365,40 гривень
апеляційній інстанції, а всього 1096
гривень 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 309,313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 24 липня 2014 року у
цій справі в частині відмови у
задоволені позову про зміну дати
звільнення, стягнення компенсації за
невикористані відпустки, моральної
шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Змінити дату розірвання трудового
договору від 12.05.2008 року, укладеного між
ОСОБА_2 та Фізичною особою підприємцем
ОСОБА_3, зареєстрованим у Південного
районному центрі зайнятості м.
Запоріжжя за № 3 з « 13 березня 2014
року» на « 23 квітня 2014 року».

Стягнути з Фізичною особи
підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з
урахуванням вже сплачених податків
компенсацію за невикористані
відпустки у сумі 3552 гривень 39 копійок.

Стягнути з особи підприємця
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 500 гривень
моральної шкоди.

Стягнути з Фізичною особою
підприємцем ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у сумі 1096 гривень 20
копійок.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді