Справа № 694/791/14-ц
провадження 2/694/261/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н
И

08.08.2014 року
м. Звенигородка

Звенигородський районний суд
Черкаської області в складі:

головуючої - судді Нестерук Т.М.,

при секретарі Некречій Н.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача -
адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача
Беленкової В.В.,

третьої особи ОСОБА_12,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Звенигородка
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Звенигородський
сироробний комбінат», третя особа
директор з людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_12 про поновлення на роботі та
стягнення спричиненої незаконним
звільненням моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, в якому просив поновити його
на посаді водія автотранспортних
засобів Публічного акціонерного
товариства «Звенигородський
сироробний комбінат» з внесенням змін
до трудової книжки та стягнути з
відповідача заробіток за період з 17
березня 2014 року по день поновлення на
роботі, а також компенсацію
спричиненої незаконним звільненням
моральної шкоди у розмірі 50 тисяч грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 20.10.1988
року він працював на ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
на різних посадах, а з 01.07.2011 року на
посаді водія автотранспортних засобів
служби логістики.

Наказом директора з людських ресурсів
ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» ОСОБА_12 від 14 січня 2014 року
його було попереджено про зміни в
організації праці і скорочення
чисельності штату служби логістики з 17
березня 2014 року. Цим же наказом його
зобов'язано передати всі
товарно-матеріальні цінності
начальнику служби логістики ОСОБА_5 та
здати акт передачі в бухгалтерію
підприємства. На наступний день його
змусили віддати ключі, робочий телефон,
комп'ютер, документацію та інше, а на
робоче місце та на територію комбінату
на допускали, заблокувавши пропуск.

16 січня 2014 року його ознайомлено з
повідомленням директора з людських

ресурсів ОСОБА_12 про те, що з 17 березня
2014 року його може бути звільнено у
зв'язку із скороченням посади водія
автотранспортних засобів згідно п. 1 ст.
40 КЗпП України та можливості
переведення на іншу посаду не має.

17 лютого 2014 року його ознайомлено
з повідомленнями директора з людських

ресурсів ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» ОСОБА_12 про
відкриття вакансій сиросолільника,
машиніста мийних машин та водія
автотранспортних засобів (молоковоза).

18 березня 2014 року він звернувся до
директора з людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_12 із заявою про розблокування
перепустки на територію комбінату для
можливості виконання посадових
обов'язків та до генерального
директора ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» ОСОБА_14 щодо
вжиття заходів по забезпеченню
виконання ним своїх посадових
обов'язків.

У зв'язку із залишенням його заяв без
розгляду 04 та 22 квітня 2014 року він
звернувся з письмовими заявами до
Звенигородського міжрайонного
прокурора про порушення його трудових
прав та моральний і психологічний тиск
на нього зі сторони керівництва ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат».

Відповідно до повідомлень
Звенигородської міжрайонної
прокуратури від 08 та 23 квітня 2014 року
його заяви направлено для вирішення в
межах компетенції начальникові
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Черкаській області.

07 квітня 2014 року він звернувся з
письмовою заявою до голови профкому
ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» ОСОБА_13 з проханням
захистити його, як члена профспілки від
свавілля адміністрації комбінату та з
приводу обмеження його трудових прав.

Починаючи з 15 січня 2014 року він
приходив до прохідної комбінату, а

з часом йшов додому, так як на робоче
місце та на територію комбінату його не

допускали і можливості спілкування з
керівництвом комбінату чи
представниками

профспілок він не мав.

07 квітня 2014 року його було викликано на
роботу для співбесіди та під тиском
його змусили написати письмове
пояснення на ім'я директора з людських
ресурсів ОСОБА_12, стосовно запізнення
на роботу 02.04.2014 року, яке було пов'язано
з тим, що з 20.03.2014 року до 01.04.2014 він
перебував на стаціонарному лікуванні
ЦРЛ та зранку 02.04.2014 року оформляв
лікарняний лист.

Того ж дня, його було ознайомлено з
наказом № 60 від 07.04.2014

року про звільнення за прогул без
поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП

України на підставі наказів № № 30, 31 та
32 від 07.04.2014 року та витягу з протоколу

засідання профкому ПАТ «ЗСК» від 07.04.2014
року.

З 17 березня 2014 року він не отримує
заробітну плату та будь-яких
компенсацій йому не виплачувалося.
Вважає, що його звільнення за прогул
без поважних причин є незаконним.
Внаслідок незаконного звільнення йому
завдано моральну шкоду, оскільки він
втратив нормальні життєві зв'язки,
стабільний заробіток та значно
погіршився його стан здоров'я. Моральну
шкоду він оцінює в 50 тисяч грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
уточнив позовні вимоги, доповнивши їх
проханням скасувати накази ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
№ 30, № 31, № 32 та № 60 від 07.04.2014 року.
Пояснив, що прогулів він не допускав,
тому його звільнення є незаконним. З 17
січня до 17 березня 2014 року він дійсно не
виходив на роботу за усним
розпорядженням начальника служби
логістики ОСОБА_5 За цей час йому
виплачувалась заробітна плата. З 18
березня 2014 року керівництво свідомо не
допускало його на територію
підприємства та змушувало писати заяву
про звільнення за власним бажанням,
однак він не погоджувався, оскільки
йому залишилось два роки до пенсії.
Також, його звинувачували в
розкраданні газу, якого він не вчиняв,
та погрожували звільнити за це. На
засіданні профкому 07 квітня 2014 року,
яке відбулось приблизно о 10 год., не
розглядалось питання його звільнення,
а лише питання нестачі газу. Після
засідання профкому він звертався до
голови профкому із заявою про допомогу,
однак відповіді не отримав. Йому
наказали чекати біля прохідної та
після закінчення робочого часу
запросили на територію підприємства,
де ознайомили з наказом про звільнення.
На повторне засідання профкому, яке
відбувалось під час розгляду справи
судом, його не запрошували.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав
позовні вимоги в повному обсязі з
підстав, викладених в позовній заяві,
та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Беленкова В.В.
позов не визнала та просила відмовити в
його задоволенні повністю. Пояснила, що
з метою покращення ефективності роботи
служби логістики ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» було вирішено з 17
березня 2014 року скоротити посаду водія
автотранспортних засобів та
повідомлено позивача про майбутнє
скорочення посад і можливе звільнення.

При цьому, відповідач вживав заходів
щодо залишення позивача на роботі та
пропонував йому вакантні посади
сиросолільника, водія молоковоза,
машиніста мийних машин, від яких
позивач відмовився.

До 17 березня 2014 року згідно усної
домовленості відповідача з позивачем
останній не виходив на роботу, але при
цьому йому обліковувалися робочі дні,
виплачувалася заробітна плата та
виплати у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

14 березня 2014 року начальником відділу
кадрів ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» ОСОБА_8 було
розроблено проект наказу про
звільнення ОСОБА_1 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП
України та до підписання наказу
керівництвом комбінату внесено до
трудової книжки запис № 22 про його
звільнення з цієї підстави, однак в
подальшому відповідач вирішив не
розривати трудові відносини з
позивачем.

За порушення порядку ведення трудових
книжок начальнику відділу кадрів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_8 було оголошено попередження та
проінформовано про недопустимість
внесення записів до трудової книжки
без відповідних наказів з особового
складу.

Начальником служби логістики ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_5, який був безпосереднім
керівником позивача, було повідомлено
ОСОБА_1 про вищевказані обставини та
попереджено про необхідність виходу на
роботу з 18 березня 2014 року для
подальшого виконання ним своїх
трудових обов'язків.

18 та 19 березня 2014 року позивач був
відсутній на робочому місці, хоча
деякий час перебував в приміщенні ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат».

З 20 березня 2014 року по 01 квітня 2014 року
позивач був відсутній на роботі в
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладені обставини,
відповідачем було вирішено не вживати
заходів щодо притягнення позивача до
дисциплінарної відповідальності за
відсутність на роботі 18 та 19 березня 2014
року.

02 квітня 2014 року ОСОБА_1 вийшов на
роботу близько 10 год. та пішов з роботи
до 12 год., чим порушив Правила
внутрішнього трудового розпорядку ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат».

За вказане порушення трудової
дисципліни наказом № 30 від 07.04.2014 року
ОСОБА_1 була оголошена догана. Від
ознайомлення з наказом він відмовився.

03 квітня 2014 року ОСОБА_1 не вийшов на
роботу та на телефонні дзвінки
начальника служби логістики ОСОБА_5 не
відповідав.

За вказане порушення трудової
дисципліни наказом № 31 від 07.04.2014 року
ОСОБА_1 була оголошена догана. Від
ознайомлення з наказом він відмовився.

04 квітня 2014 року ОСОБА_1 знову не вийшов
на роботу. Після телефонної розмови з
начальником служби логістики ОСОБА_5 та
його вимогою з'явитися на роботу,
позивач близько 11 год. прийшов до
директора з людських ресурсів ОСОБА_12
При цьому позивач проігнорував
прохання керівництва почекати деякий
час для з'ясування всіх обставин та
пішов з роботи. На своєму робочому
місці в цей день не з'явився.

За вказане порушення трудової
дисципліни наказом № 32 від 07.04.2014 року
ОСОБА_1 була оголошена догана. Від
ознайомлення з наказом він відмовився.

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 близько 09 год.
зайшов та о 13 год. 34 хв. залишив
територію ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат». При цьому, на
своєму робочому місці в цей день він не
з'явився.

В зв'язку із запізненням позивача на
роботу 07 квітня 2014 року, враховуючи
неодноразове порушення ним Правил
внутрішнього трудового розпорядку ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат», 07 квітня 2014 року
адміністрація ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» звернулася з
поданням до профкому щодо надання
згоди на розірвання з позивачем
трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

В цей же день, за участі ОСОБА_1 було
проведено засідання профкому ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат», на якому було вирішено
надати згоду на звільнення ОСОБА_1 на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

В ході судового розгляду справи
відповідач повторно звертався з
поданням до профкому щодо надання
згоди на звільнення ОСОБА_1 та на
засіданні профкому 27 липня 2014 року було
надано згоду на розірвання трудового
договору з позивачем за прогули 07.04.2014
року з 8 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. та з 13
год. 34 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних
причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Третя особа ОСОБА_12 заперечував проти
позову та просив відмовити в його
задоволенні повністю. Вважає, що
звільнення позивача 07 квітня 2014 року
було законним, оскільки він був
відсутній на роботі 02, 03, 04 та 07 квітня
2014 року. При звільненні його було
ознайомлено з відповідним наказом,
видано трудову книжку та проведено всі
розрахунки.

Свідок ОСОБА_9, яка є дружиною позивача,
пояснила, що її чоловіка дійсно з 18
березня 2014 року перестали пропускати
на територію сир комбінату та
заблокували перепустку. Він ходив
щодня до прохідної та звертався із
заявами до керівництва, але жодної
відповіді не отримав. В зв'язку з
хвилюваннями з приводу роботи потрапив
на лікування в кардіологічне
відділення. Вважає, що керівництво
сиркомбінату навмисно створило умови,
щоб звільнити її чоловіка.

Свідок ОСОБА_5, який працює начальником
служби логістики ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат», суду пояснив, що
в січні 2014 року було вирішено скоротити
службу логістики, а саме водія
автотранспортних засобів ОСОБА_1 Він
ознайомив ОСОБА_1 з наказом про
скорочення штату з 17 березня 2014 року та
прийняв від нього автомобіль,
техпаспорт, ключі, шляховий лист,
мобільний телефон. За усною
домовленістю з керівництвом
сиркомбінату ОСОБА_1 було дозволено не
виходити на роботу, хоча оплата праці
відбувалась. В подальшому керівництво
вирішило не розривати трудовий договір
з ОСОБА_1 Він особисто дзвонив позивачу
17 березня 2014 року та повідомив, що 18
березня 2014 року необхідно вийти на
роботу. Позивач не вийшов на роботу 18 та
19 березня, а з 20 березня 2014 року
перебував на лікарняному. 02 квітня 2014
року ОСОБА_1 запізнився на роботу. 03 та 04
квітня 2014 року не виходив на роботу
взагалі. 07 квітня 2014 року його
викликали до директора з людських
ресурсів ОСОБА_12 для надання пояснень,
однак він відмовився їх надати. На
засіданні профкому, яке відбулось
вранці 07 квітня 2014 року було надано
згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогули.
До нього особисто ОСОБА_1 не звертався з
проханням розблокувати перепустку та
допустити його до роботи. На своєму
робочому місці ОСОБА_1 не з'являвся.
Після 17 березня 2014 року
товарно-матеріальні цінності, які були
передані ним в січні 2014 року, позивачу
не повертались. Його автомобілем
користувались при необхідності всі
працівники.

Заслухавши пояснення сторін та третьої
особи, свідків, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позовна заява підлягає до задоволення
частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
20 жовтня 1988 року працював у ПАТ (раніше -
ВАТ) «Звенигородський сироробний
комбінат» на різних посадах. Згідно
наказу № 48 від 30.03.2006 року ОСОБА_1
переведено на посаду менеджера служби
логістики з постачання, а з 01.07.2011 року
згідно наказу № 76 від 01.07.2011 року - на
посаду водія автотранспортних засобів
(а.с. 6-10).

Згідно наказу № 7 від 14 січня 2014 року
директора з людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_12 № 7 від 14.01.2014 року вирішено
скоротити посаду водія
автотранспортного засобу та ОСОБА_1
наказано передати всі
товарно-матеріальні цінності
начальнику служби логістики ОСОБА_5 до
16 січня 2014 року (а.с. 11).

16 січня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що 17
березня 2014 року його може бути
звільнено у зв'язку із скороченням
посади водія автотранспортних засобів
та можливості переведення на іншу
посаду немає (а.с.12).

Згідно повідомлень від 17.02.2014 року на
ім'я ОСОБА_1 йому пропонувались
вакансії сиросолільника 4 розряду в
цеху по догляду за твердими сирами,
машиніста мийних машин 3 розряду та
водія автотранспортних засобів
(молоковоза) (а.с. 13-15). З вказаними
повідомленнями ОСОБА_1 був
ознайомлений, однак, як він пояснив в
судовому засіданні, відмовився від них
в зв'язку з поганим станом здоров'я.

18 березня 2014 року ОСОБА_1 звертався із
заявами на ім'я директора з людських
ресурсів ОСОБА_12 та Генерального
директора ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» з проханням
розблокувати його перепустку та дати
можливість виконувати службові
обов'язки (а.с. 16,17). Вказані заяви
позивач зареєстрував в канцелярії
сиркомбінату, однак жодної відповіді
на них не отримав. Відсутність
будь-яких рішень за результатами
розгляду заяв підтвердив в судовому
засіданні і третя особа ОСОБА_12, який
пояснив, що таких заяв він не бачив.

04 квітня 2014 року позивач звертався до
Звенигородського міжрайонного
прокурора із заявою, в якій детально
описав порушення права на працю з боку
адміністрації підприємства, в тому
числі і заблокування перепустки з 18
березня 2014 року, та просив його
захистити (а.с. 19). Вказана заява згідно
відповіді Звенигородської міжрайонної
прокуратури була направлена до
територіальної державної інспекції з
питань праці у Черкаській області (а.с.
24).

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 звертався із
заявою до голови профкому ОСОБА_13 з
проханням захистити його як члена
профспілки, оскільки його не
допускають на робоче місце, однак
відповіді на цю заяву позивач також не
отримав (а.с. 20).

Згідно наказу № 30 від 07.04.2014 року за
порушення трудової дисципліни у
вигляді запізнення на роботу та
самовільне залишення робочого місця 02
квітня 2014 року, а згідно наказів № 31 та
№ 32 від 07.04.2014 року за порушення
трудової дисципліни у вигляді не
виходу на роботу відповідно 03 та 04
квітня 2014 року ОСОБА_1 оголошено догани
(а.с. 84, 87, 90).

Відповідно до протоколу № 5 засідання
профкому від 07.04.2014 року на ньому
обговорено подання адміністрації ПАТ
«ЗСК» про розірвання трудового
договору з водієм автотранспортних
засобів ОСОБА_1 у зв'язку з прогулами
без поважних причин та згідно наказів
№ 30, 31, 32 від 07.04.2014 року, в результаті
чого надано згоду на звільнення
останнього з роботи на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України (а.с. 97).

Наказом директора з людських ресурсів
ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» № 60 від 07 квітня 2014 року
позивача звільнено з роботи на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за
прогул без поважних причин (а.с. 23).

З наказом про звільнення ОСОБА_1
ознайомився 07 квітня 2014 року, що
сторонами не заперечується.

Вирішуючи питання про часткове
задоволення позову, суд виходить з
наступного.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір у
випадку здійснення працівником
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

Звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
допускається тільки в тому випадку,
якщо працівник здійснив прогул або був
відсутній на роботі більше трьох годин
протягом робочого дня без поважної
причини. Оцінка причин, як поважних,
здійснюється судом при розгляді спору
про звільнення. Очевидно, поважними
причинами варто визнати такі причини,
що виключають вину працівника. При
такому розумінні поважних причин п. 4
ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових
правил внутрішнього трудового
розпорядку, який кваліфікує поведінку
працівника як порушення трудової
дисципліни (прогул - це різновид такого
порушення) за наявності вини
працівника.

Не може вважатися прогулом відсутність
працівника не на підприємстві, а на
робочому місці. Якщо працівник не
залишив місцезнаходження
підприємства, він не може бути
звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Звільнення за вчинення прогулу є
дисциплінарним стягненням і повинне
здійснюватися з додержанням правил,
встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, позивач після
ознайомлення з наказом № 7 від 14 січня
2014 року про скорочення штату та можливе
звільнення за усною домовленістю з
адміністрацією підприємства фактично
не виходив на роботу. При цьому, йому
проводився облік робочого часу, що
підтверджується табелем обліку
робочого часу за січень-березень 2014
року, а прогули проставлені лише 02, 03, 04
та 7 квітня 2014 року (а.с. 70-73). Також йому
оплачувались дні роботи та дні
тимчасової непрацездатності до 01
квітня 2014 року включно, що
підтверджується даними бухгалтерії
підприємства відповідача (а.с. 110, 11 121,
122). Таким чином, посилання позивача на
те, що він не отримує заробітну з 17
березня 2014 року є безпідставними.

Разом з тим, згідно наказу № 7 від 14
січня 2014 року позивач передав всі
товарно-матеріальні цінності
начальнику служби логістики ОСОБА_5,
який був призначений виконувати
обов'язки водія автотранспортного
засобу. До моменту звільнення ОСОБА_1 з
роботи вилучені у нього
товарно-матеріальні цінності йому не
повертались. Вказана обставина також
визнається сторонами.

Згідно п. 2.2 Правил внутрішнього
трудового розпорядку ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
підприємство зобов'язане визначити
працівникові робоче місце та
забезпечити його необхідним для роботи
засобами.

Отже, суд вважає, що відповідач повинен
був забезпечити ОСОБА_1 необхідними
засобами та визначити йому робоче
місце після 17 березня 2014 року, однак
цього зроблено не було.

Навпаки, з пояснень позивача та свідка
ОСОБА_9 слідує, що з 18 березня 2014 року
ОСОБА_1 не допускали до роботи, оскільки
було заблоковано його перепустку. Цей
факт підтверджується також заявами
позивача від 18.03.2014 року на ім'я
директора з людських ресурсів ОСОБА_12
та генерального директора ОСОБА_14, які
належним чином зареєстровані в
канцелярії відповідача та не були
розглянуті з невідомих причин.
Твердження позивача про те, що він
щоранку приходив до прохідної
комбінату, однак на територію
підприємства його допускали лише в
супроводі охорони для передачі
документів або за викликом
адміністрації, відповідачем не
спростовано.

Звернення ОСОБА_1 щодо порушення його
права на працю до Звенигородської
прокуратури від 04 квітня 2014 року було
розглянуто Державною територіальною
інспекцією з питань праці у Черкаській
області. За результатами проведеної
перевірки інспекція встановила, що
накази №30, 31, 32 від 07.04.2014 року про
накладення дисциплінарних стягнень на
позивача були винесені з порушеннями
вимог ст. 149 КЗпП України. Не було
встановлено підстав відсутності
ОСОБА_1 на робочому місці, за одне й те
саме порушення його тричі притягнули
до дисциплінарної відповідальності
(а.с. 112).

В судовому засіданні встановлено, що в
один день, а саме 07 квітня 2014 року, у
ОСОБА_1 відібрали письмові пояснення
щодо відсутності на роботі та на нього
було накладено три дисциплінарні
стягнення у вигляді догани за прогули
02, 03 та 04 квітня 2014 року. В цей же день
адміністрація звернулась з поданням до
профкому про надання згоди на його
звільнення за прогул. Засідання
профкому, на якому був присутній ОСОБА_1
та за результатами якого було надано
згоду за його звільнення за прогул,
відбулось приблизно о 10 годині 07 квітня
2014 року, що визнається сторонами.
Згідно доповідної начальника зміни
охорони ОСОБА_11, ОСОБА_1 зайшов на
територію підприємства близько 09
години 07.04.2014 року. Враховуючи те, що за
прогули 02, 03 та 04 квітня 2014 року на
ОСОБА_1 вже було накладено стягнення у
виді доган, то фактично його було
звільнено за прогул в період часу з 08 до
09 години ранку 07 квітня 2014 року, що є
неприпустимим.

В період розгляду справи судом,
відповідач повторно звернувся до
профкому для отримання згоди на
звільнення ОСОБА_1 за прогул 07 квітня 2014
року в період з 08 до 09 години та з 13 год.
34 хв. до 17 год. та профком надав таку
згоду.

Однак, суд критично відноситься до
наданих в якості доказів протоколів
засідання профкому ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
від 23 та 27 липня 2014 року, оскільки
позивач заперечив, що його викликали на
ці засідання. Крім того, позивач
зазначав, що після засідання профкому 07
квітня 2014 року ОСОБА_5 чи ОСОБА_12
повідомили йому, що питання про
звільнення вже вирішено та наказали
чекати оформлення документів. Весь час
він знаходився біля прохідної
комбінату, і лише після закінчення
робочого часу, приблизно о 18 год. 30 хв.
його запросили до відділу кадрів, де
ознайомили з наказом про звільнення.
Той факт, що ОСОБА_1 було ознайомлено з
наказом про звільнення саме після
закінчення робочого часу 07 квітня 2014
року сторони та третя особа не
заперечують.

Враховуючи вищевказані обставини,
оцінивши надані сторонами докази, суд
приходить до висновку, що відповідач
умисно не допускав ОСОБА_1 на територію
підприємства та створив умови для його
звільнення. Вина ОСОБА_1 у відсутності
на робочому місці відсутня, а тому і
підстави для його звільнення з посади
водія автотранспортних засобів служби
логістики ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» за прогул без
поважних причин також були відсутні.

За таких обставин, наказ директора з
людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
№ 60 від 07.04.2014 року про звільнення
ОСОБА_1 з роботи за прогули без поважних
причин є незаконним та підлягає
скасуванню.

При цьому, суд відмовляє в задоволенні
позовних вимог щодо скасування наказів
№ 30, 31, 32 від 07.04.2014 року про накладення
дисциплінарних стягнень, оскільки
предметом позову було оскарження
незаконного звільнення за прогул, а не
накладення дисциплінарних стягнень.
Зміна предмету позову допускається до
початку розгляду справи по суті та на
цьому наголосив представник
відповідача. Крім того, на час подання
уточнення до позовної заяви (29 липня 2014
року) минув передбачений ст. 233 КЗпП
України тримісячний строк на
оскарження дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, але не більш як за один рік.

Отже, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заробітна плата за
час вимушеного прогулу за період з 02
квітня 2014 року, оскільки саме з цього
дня не проводилась оплата його праці,
та по день поновлення на роботі
(постановлення рішення у справі).

Згідно даних бухгалтерського обліку
доходів ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» вих. №1717 від
17.07.2014 року за лютий-березень 2014 року
позивач ОСОБА_1 отримав заробітну плату
в розмірі 5390 грн. 83 коп. (лютий - 3345,52 та
березень - 2045,31 грн.) (а.с. 121). Кількість
відпрацьованих днів за цей період - 31.

Таким чином, за час вимушеного прогулу
в період з 02 квітня 2014 року по 08 серпня
2014 року підлягає стягненню заробітна
плата в розмірі 22 433 грн. 10 коп. (173,90 грн.
середньоденна заробітна плата х 129 днів
вимушеного прогулу).

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди
суд враховує глибину моральних
страждань позивача, а також вимоги
розумності і справедливості. На думку
суду, діями відповідача щодо
неправомірного звільнення позивачу
завдано моральної шкоди, яка полягає в
порушенні нормального способу життя,
позбавлення його роботи та засобів
існування, погіршення стану здоров'я.
Тому суд вважає, що з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
моральна шкода в розмірі 5 000 грн.

Позовні вимоги в частині поновлення
ОСОБА_1 на роботі відповідно до ст. 367
ЦПК України підлягають негайному
виконанню.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
необхідно стягнути судовий збір
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог в сумі 274 грн. 33 коп.

На підставі п. 4 ст. 40, ст.ст. 116, 149, 232, 233,
235, 237-1, 247 КЗпП України, керуючись ст. ст.
10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 367 ЦПК України,
суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Звенигородський сироробний
комбінат», третя особа директор з
людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
ОСОБА_12 про поновлення на роботі та
стягнення спричиненої незаконним
звільненням моральної шкоди -
задовольнити частково.

Скасувати наказ директора з
людських ресурсів Публічного
акціонерного товариства
«Звенигородський сироробний комбінат»
№ 60 від 07 квітня 2014 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних
засобів за п. 4 ст. 40 КЗпП України за
прогул без поважних причин.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія
автотранспортних засобів Публічного
акціонерного товариства
«Звенигородський сироробний комбінат»
з 07 квітня 2014 року.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Звенигородський
сироробний комбінат» на користь ОСОБА_1
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 02 квітня 2014 року по 08 серпня
2014 року в розмірі 22 433 (двадцять дві
тисячі чотириста тридцять три) грн. 10
коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000
(п'ять тисяч) грн., а всього 27 433 (двадцять
сім тисяч чотириста тридцять три) грн. 10
коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Звенигородський
сироробний комбінат» в дохід держави
судовий збір в розмірі 274 грн. 33 коп.

Повний текст рішення складено 12 серпня
2014 року.

Рішення в частині поновлення на роботі
ОСОБА_1 допустити до негайного
виконання.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом 10 днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Черкаської області через
Звенигородський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Т.М. Нестерук