Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко
В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів за борговою
розпискою, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 14 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
коштів за борговою розпискою,
посилаючись на те, що за умовами
боргової розписки відповідача від 14
листопада 2012 року, яка посвідчена
головою Северинівської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області, остання зобов'язалася до 01
березня 2013 року повернути грошову суму
еквівалентну 3 330 доларам США, які вона
не заплатила за договором
купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, проте взятих на себе
зобов'язань до цього часу не виконала.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 03 березня
2014 року відмовлено в задоволенні
позову.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 14 квітня 2014 року,
зазначене рішення міськрайонного суду
скасовано й позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 707,
51 доларів США, що еквівалентно 46 600 грн 05
коп., з яких 3 330 доларів США - борг за
борговою розпискою, 278, 19 доларів -
проценти за користування позикою, 99, 32
долари США - пеня за несвоєчасне
повернення позики.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, що було помилково
скасовано.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, виходив з того, що копія
розписки, яка додана до матеріалів
справи не є допустимим доказом
відповідно до положень ст. ст. 59, 64 ЦПК
України, оскільки належним чином не
завірена, оригінал цієї розписки для
огляду у судовому засіданні позивачем
не надавався.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідачем не виконано
зобов'язання щодо повернення боргу за
договором позики.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалені у справі рішення судів таким
вимогам закону не відповідають.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

З наявної у матеріалах справи розписки
(а.с. 7, 73) вбачається, що ОСОБА_4
зобов'язалася сплатити позивачу 3330
доларів США за придбаний у нього жилий
будинок АДРЕСА_1, за який вже сплатила
10000 доларів США.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_3 посилався як на підставу позову,
що відповідач взятих на себе
зобов*язань, згідно з розпискою, не
виконав.

Звертаючись до суду, позивач визначає
підстави позову і такими є не норми
матеріального права, а а обставини,
якими останній обґрунтовує свої
вимоги.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд
вирішує чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги та заперечення,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин, та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Отже, судове рішення теж
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте суди попередніх інстанцій на
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК
України на вказані положення закону
уваги не звернули, не з'ясували
належним чином обставин справи, які
мають суттєве значення для її
вирішення, з урахуванням підстав
позову, залишили поза увагою, що
згадана розписка містить лише
зобов'язання повернути грошові кошти
за придбаний будинок, натомість, за
положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а таких умов
розписка ОСОБА_4 не містить.

Ураховуючи, що суди першої й
апеляційної інстанцій належним чином
не визначилися з характером спірних
правовідносин, не дотрималися норм
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 03 березня
2014 року та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 14 квітня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К.
Парінова

В.О.
Савченко