Справа № 161/7011/14-ц
Провадження № 2/161/2418/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючого - судді ФілюкТ.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання автомобіля
особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Свій позов мотивує тим, що з 01 лютого 1987
року перебувала в шлюбі з відповідачем,
07 травня 2011 року шлюб було розірвано.
Вказує, що під час перебування у шлюбі
ними спільно було придбано
транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21043,
2006 року випуску, синього кольору,
двигун № НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, який
зареєстровано на ОСОБА_3

Вважає, що даний автомобіль є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, та просить суд визнати за нею
право власності на ? частину
автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску,
синього кольору, двигун № НОМЕР_1, кузов
№ НОМЕР_2

В ході розгляду справи позивач
збільшила позовні вимоги. Вказувала, що
під час перебування в шлюбі ними
спільно також було придбано металевий
гараж, який розташований під НОМЕР_3 у
гаражному кооперативі «Підшипник-1» за
адресою: м. Луцьк, вул. Ковпака, 4.
Просила визнати за нею право власності
на ? частину даного гаража.

ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання
автомобіля особистою приватною
власністю.

Свій позов мотивує тим, що ним за
особисті кошти було придбано
автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску,
синього кольору, двигун № НОМЕР_1, кузов
№ НОМЕР_2 Кошти на купівлю даного
автомобіля є його особистими, оскільки
вони виручені від продажу автомобіля
марки Москвич, який було виділено йому
у власність рішенням Народного суду
Сарнеського району Рівненської
області від 11 травня 1985 року.

На підставі наведеного, просить суд
визнати автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року
випуску, синього кольору, двигун №
НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 його особистою
приватною власністю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 23 липня 2014 року прийнято зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
автомобіля особистою приватною
власністю до спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя та об'єднано дані
позовні вимоги в одне провадження

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
та просили їх задовольнити, зустрічний
позов не визнали та просили в його
задоволенні відмовити.

Відповідач та його представник позов
не визнали, заперечували щодо його
задоволення. Також вказували, що
зустрічний позов підтримують повністю
з підстав викладених в ньому.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази у справі,
суд приходить до висновку, що первісний
позов підлягає до часткового
задоволення, в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Частина 3 статті 368 ЦК України
передбачає, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За змістом наведеної норми закону та з
урахуванням роз'яснень, які містяться у
абз.1 п.23 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.07 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 01
лютого 1987 року, який було розірвано, про
що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний актовий запис за
№ 105 від 07 травня 2011 року.

Також встановлено, що 20 травня 2010 року,
під час перебування у шлюбі, ОСОБА_3
придбав транспортний засіб -
автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску,
синього кольору, двигун № НОМЕР_1, кузов
№ НОМЕР_2., що стверджується копією
біржової угоди купівлі-продажу
транспортного засобу та копією зави до
Луцького МРЕВ про реєстрацію
транспортного засобу.

В судовому засіданні встановлено, що
спірний автомобіль було придбано під
час перебування в зареєстрованому
шлюбі сторонами, за спільні кошти
подружжя. А отже, дане майно, на
підставі п.2 ст. 60 Сімейного кодексу
України, є об'єктом спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

З врахуванням вищевикладеного, слід
визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину спільного майна подружжя -
автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску,
синього кольору, двигун № НОМЕР_1, кузов
№ НОМЕР_2

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте ним за час шлюбу, але за кошти,
які належали їй, йому особисто.

Такі ж роз»яснення містяться у п. 24
зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.07
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", з якої
слідує, що не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто, речі індивідуального
користування, у т.ч. коштовності, навіть
якщо вони були придбані за кошти
подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК, ч.1 ст. 57 України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами та іншими учасниками процесу
доказів. Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідачем ОСОБА_3, в порушення вимог
ст.. 60 ЦПК України, не доведено, що
спірний автомобіль був придбаний ним
за його особисті кошти, а тому є його
особистою приватною власністю. А тому,
з врахуванням наведеного, зустрічний
позов ОСОБА_3 до задоволення не
підлягає.

Не підлягає до задоволення вимога
позивача ОСОБА_1 про визнання за нею у
праві спільної сумісної власності
подружжя права власності на ? частку
металевого гаража з двосхилим дахом,
розташованого під НОМЕР_3 у гаражному
кооперативі «Підшипник-1» за адресою :
м.Луцьк, вул.. Ковпака, 4.

Так, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 331
ЦК України, право власності на
новостворене нерухоме майно ( житлові
будинку, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва (
створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 317 цього
Кодексу власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 являється
членом кооперативу «Підшипник-1» та
користувачем гаражного приміщення
НОМЕР_3 в гаражному кооперативі
«Підшипник-1», який знаходиться за
адресою : м.Луцьк, вул. Ковпака, 4. Право
власності на даний гараж у
встановленому Законом порядку не
зареєстровано.

Таким чином, відсутні правові підстави
щодо визнання гаражного приміщення
НОМЕР_3 в гаражному кооперативі
«Підшипник-1», який знаходиться за
адресою : м.Луцьк, вул. Ковпака, 4
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя. А відтак і визнання за
позивачем права власності на ? його
частину.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215,
218 ЦПК України, ст.ст.60, 62,69, 70,71 Сімейного
кодексу України, постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року
випуску, синього кольору, двигун №
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання автомобіля особистою
приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на рішення суду. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Філюк Т.М.