УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
- ОСОБА_5, про стягнення боргу за
договором позики та за позовом третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмета спору, - ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 1 грудня 2008 року між
ним та ОСОБА_4 укладено договір
безвідсоткової цільової позики, за
умовами якого він передав у борг
останньому 50 000 грн строком до 30 серпня
2012 року для придбання в особисту
власність земельної ділянки по
АДРЕСА_1 та автомобіля «ВАЗ 21154». Проте
грошові кошти ОСОБА_4 повернуто
частково у сумі 5 000 грн. Грошові кошти у
сумі 45 000 грн відповідач у передбачений
строк договором, не повернув. Просив
стягнути з відповідача 45 000 грн
основного боргу.

У грудні 2012 року третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, - ОСОБА_5 звернулась до
суду із зустрічним позовом про
визнання недійсним договору
безвідсоткової цільової позики від 1
грудня 2008 року, посилаючись на те, що
зазначений договір є фіктивним,
оскільки не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Крім того, договір
виходить за межі дрібного побутового,
проте згоди на його укладення вона не
давала.

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2013
року позов ОСОБА_3. задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3.
борг за договором безпроцентної
цільової позики від 1 грудня 2008 року у
сумі 45 000 грн.

Позов третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
- ОСОБА_5, задоволено.

Визнано недійсним договір
безпроцентної цільової позики від 1
грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2013
року рішення Зіньківського районного
суду Полтавської області від 23 травня
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3. і задоволення позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5

Визнано недійсним договір цільової
безпроцентної позики від 1 грудня 2008
року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2013
року, рішення суду першої інстанції
залишити в силі, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5
з 15 вересня 2007 року по 11 листопада 2011
року перебували у шлюбі.

За договором безвідсоткової цільової
позики від 1 грудня 2008 року ОСОБА_3
передав у борг ОСОБА_4 50 000 грн строком
до 30 серпня 2012 року для придбання в
особисту власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 та автомобіля «ВАЗ
21154».

23 травня 2010 року ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3
частину позики у сумі 5 000 грн,
неповернутий залишок склав 45 000 грн.

Задовольняючи позови, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
договір безвідсоткової цільової
позики є недійсним, так як укладений
без письмової згоди ОСОБА_5, тому кожна
зі сторін договору зобов'язана
повернути другій стороні все, одержане
за договором.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні первісного
позову та задоволення позову третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмета спору, суд апеляційної
інстанції виходив з того, договір
безвідсоткової цільової позики від 1
грудня 2008 року вчинено без наміру
створення правових наслідків, що
обумовлені цим договором.

Проте повністю з такими висновками
суду апеляційної інстанції погодитись
не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками
(ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Таким чином, за змістом ст. 234 ЦК
України, фіктивний правочин вчиняється
його учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов'язків, тобто «про людське око»,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними так і цілком законними.
Водночас фіктивний правочин може
взагалі не мати правової мети.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений (нотаріальне посвідчення,
державна реєстрація).

Частина третя ст. 10 ЦПК України
покладає на кожну сторону обов'язок
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України,
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, жоден з яких не має для
суду наперед встановленого значення, і
результати оцінки доказів відображає в
рішенні, в якому наводить мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи справу, суд апеляційної
інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212,
213-215, 316 ЦПК України, на вищевказані
положення закону уваги не звернув, не
врахував підстави, з яких заявлені
позови, і не визначився з нормами права,
що підлягають застосуванню.

Так, визнаючи договір безвідсоткової
цільової позики недійсним, суд
обґрунтував свій висновок лише
припущеннями щодо його фіктивності і
не дав оцінки доводам щодо
відповідності договору позики вимогам
ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, отримання
ОСОБА_4 у передбаченому договором
розмірі грошових коштів, частину з яких
останній повернув, й, відповідно,
належним чином не вирішив питання, чи є
правові підстави для визнання цього
договору фіктивним.

Крім того, визнаючи недійсним
зазначений договір позики, суд
обґрунтував свій висновок тим, що цей
договір укладено сторонами без наміру
створення правових наслідків з метою
приховання майна від поділу як
спільного майна подружжя, при цьому не
врахував положень ст. 218 ЦК України, за
якими рішення суду не може
ґрунтуватися лише на свідченнях ОСОБА_5
про недійсність цього договору, і не
зазначив, якими доказами остання
підтвердила відсутність наміру
створити юридичні наслідки.

Таким чином, судом не встановлено, чи
мають доводи ОСОБА_5, надані в
обґрунтування фіктивності правочину,
юридичне значення, та чи є вони
належними доказами відповідно до вимог
ст. 60 ЦПК України, хоча таке має
значення для правильного вирішення
справи.

Оскільки рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене з неповним
з'ясуванням обставин справи та з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, таке рішення
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С.Олійник Судді:
В.І.Амелін С.О.Карпенко
І.К.Парінова В.О.Савченко