У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю
представників банку та апелянта,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 5 червня
2014 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення
кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

8 січня 2014 року ПАТ «Дельта Банк»
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про стягнення 871 312, 21 грн.
кредитної заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 червня 2014 року позов задоволено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі поручитель ОСОБА_1 доводив, що
оскільки позичальник порушив умови
кредитного договору № 1701/0508/71-081,
позивач 29 квітня 2013 року надіслав
боржнику та поручителю досудову вимогу
про сплату простроченої
заборгованості у сумі 4 373 дол. США, а в
разі її несплати у встановлений
договором строк - вимогу про дострокове
повернення боргу на загальну суму 103
230,71 дол. США. Таким чином, позивач
змінив строк виконання основного
зобов'язання. Незважаючи на те, що
досудові вимоги банку відповідачами
виконані не були, позивач пред'явив
позов до поручителя лише 27 грудня 2013
року, тобто з пропуском установленого
ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного
строку від дня настання стоку
виконання основного зобов'язання. Отже,
договір поруки на момент подання
позовної заяви був припинений.

Покликаючись на ці обставини,
відповідач ОСОБА_1рішення місцевого
суду в частині стягнення з нього
кредитної заборгованості вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі у цій частині нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач рішення місцевого суду вважав
законним та обґрунтованим і просив
апеляційний суд залишити його без змін,
а подану апеляційну скаргу відхилити.

Позичальник рішення місцевого суду в
апеляційному порядку не оскаржив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, 16
травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Сведбанк», і ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 1701/0508/71-081,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 95000 доларів США під 11,9 %
річних строком до 15 травня 2038 року
включно. В подальшому у цей договір
неодноразово вносилися зміни та
доповнення.

Укладений із банком кредитний договір
відповідачка ОСОБА_2 у судовому порядку
не оспорила, у зв'язку з чим він
відповідно до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

11 травня 2011 року для забезпечення
виконання кредитних зобов'язань між
банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений
договір поруки № 1701/0508/71-081-Р-1,
відповідно до якого поручитель ОСОБА_1
взяв на себе зобов'язання нести
солідарну відповідальність із
позичальником перед банком. З договору
поруки вбачається, що він діє до
повного виконання позичальником або
поручителем своїх обов'язків,
передбачених основним зобов'язанням (а.
с. 41-42).

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклало
з ПАТ «Дельта Банк» договір
купівлі-продажу прав вимоги, за яким
ПАТ «Дельта Банк» набув статусу нового
кредитора щодо позичальника ОСОБА_2

В порушення вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК
України ОСОБА_2 узяті на себе
зобов'язання перед банком порушила і
станом на 13 грудня 2013 року допустила
кредитну заборгованість у загальній
сумі 871 312, 21 грн., з яких: 785 900, 77 грн. -
заборгованість за тілом кредитом та 85
411, 44 грн. - заборгованість за
відсотками.

Розмір вказаної заборгованості
підтверджується розрахунком суми
заборгованості за кредитним договором,
наданим позивачем. Відповідачі
вказаний розрахунок не спростували,
власних розрахунків з даного приводу
не надали, а тому колегією суддів він
приймається як достовірний.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 9.1. кредитного договору (п. 3.1.
у первісній редакції) банк вправі
вимагати дострокового повернення
кредиту та сплати процентів за
користування ним у випадку невиконання
або неналежного виконання
позичальником умов цього договору.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що 29
квітня 2013 року за № 31.4-08/5275/13 та №
31.4-08/5285/13 позивач надіслав відповідачам
у справі досудові вимоги з вимогою
сплатити суму простроченої (поточної)
заборгованості, яка станом на 23 квітня
2013 року становила 4373,7 долари США, та
попередив позичальника і поручителя
про право банку у майбутньому у випадку
непогашення ними цієї заборгованості у
передбачені законом та укладеним
договорами строки вимагати
дострокового виконання основного
кредитного зобов'язання у повному
обсязі (а. с. 51-52).

Таким чином, у направленій банком
поручителю досудовій вимозі (факт
отримання якої апелянт визнав) ідеться
лише про погашення відповідачами
простроченої (поточної) заборгованості
в сумі 4373,7 долари США та не міститься
даних про застосування кредитором
свого права на повернення кредиту
достроково.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник апелянта визнав, що
поручитель ОСОБА_1, інтереси якого він
представляє, досудової вимоги банку
про повернення всього кредиту
достроково не отримував.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 24 постанови № 5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Оскільки позивач не направляв
поручителю досудової вимоги про
дострокове виконання ним та боржником
основного кредитного зобов'язання у
повному обсязі, а пред'явив у суд даний
позов до обох відповідачів, - доводи
апелянта про припинення поруки на
підставі правил ч. 4 ст. 559 ЦК України на
увагу не заслуговують.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
5 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: