Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого Дроботі В.В.

суддів: Кемінь М.П., Власова С.О.

при секретарях: Чучка Н.В., Савариній
Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
05 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням у вимогах ОСОБА_1
до публічного акціонерного товариства
"Закарпаттяобленерго" про визнання
частково недійсним договору про
користування електричною енергією
№04-9427 від 20 лютого 2009 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення скасувати , ухваливши нове про
задоволення позову. Вказує на те, що
суд допустив суттєву неповноту у
дослідженні обставин спору, зокрема не
з'ясував складові заборгованості , яка
зазначена у п.18 договору. Окрім того,
суд не перевірив наявність підстав для
реструктуризації боргу .

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 20 лютого 2009 року
Ужгородський МРЕМ в особі його
начальника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали
договір про користування електричною
енергією за №04-9427.

Пунктом 18 договору , який оспорюється
позивачем, його сторони передбачили
наступне : "У разі заборгованості , що
існує на час укладення договору,
сторони погоджують графік її погашення
та умови обов'язкової уплати поточних
платежів. Заборгованість на 19 лютого
2009 року становить 19579. 58 грн. ……………..
кВт.год."

Отже, сторони уклали правочин , який
згідно вимог ч.1 ст.203 ЦК України не міг
суперечити цьому Кодексу та іншим
актам цивільного законодавства.

На правовідносини сторін
розповсюджується дія глави 54 ЦК
України і зокрема ст.714 ЦК, ЗУ "Про
електроенергетику", Правил
користування електричною енергією для
населення ( далі ПКЕЕН) , ЗУ "Про захист
прав споживачів".

Таким чином, є доведеним, що сторони
спору уклали договір купівлі-продажу
електричної енергії , тобто товару або
виробу.

Підставою для внесення в оспорюваний
правочин положень п.18 , як визнали його
сторони, був акт обстеження для
переукладення (укладення) договору про
користування електроенергією від 19
лютого 2009 року, складений
представником відповідача за адресою :
АДРЕСА_1.

Такий акт складено у відповідності до
приписів п.53 ПКЕЕН.

Є доведеним, що після складення цього
акту в порушення вимог п.п.22,23 ПКЕЕН
відповідач жодних розрахунків
заборгованості за спожиту
електроенергію на суму 19579,58 грн. не
проводив, претензію на цю суму позивачу
не вручав , тарифи (ціни договору) йому
не повідомляв, строки утворення
збитків не визначав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.18 , п.10 ч.3 ст.18
ЗУ "Про захист прав споживачів
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору.

Необхідність сплати 19579,58 грн. є
обов'язковою умовою оспорюваного
правочину, проте позивач, як зазначено
вище, не мав реальної можливості
ознайомитись з розрахунком цього
боргу, оскільки він відповідачем не
складався.

Такий розрахунок, як цього вимагає п.53
ПКЕЕН, повинен був містити добову
величину розрахункового споживання
електроенергії за кількістю днів з дня
останнього контрольного зняття
представником відповідача показань чи
технічної перевірки приладу обліку за
тарифами для населення, що діяли у
період, за який нараховується
заборгованість але не більше терміну
позовної давності.

Розмір збитків повинен був враховувати
методику, затверджену ПКЕЕН.

Будь-які платіжні документи з цього
приводу позивачу також не були вручені.

Колегією не приймаються до уваги
надані відповідачем документи (виписка
з журналу вихідної кореспонденції,
копії квитанцій пошти, лист
Ужгородського МРЕМ на адресу
споживача), оскільки вони надіслані за
адресою, за якою позивач не проживав і
не був зареєстрований: АДРЕСА_2 .

Отже, умова договору, яка вміщена у п. 18
є несправедливою.

Відповідно до приписів ч.5 ст.18 Закону
№1023-ХІІ якщо положення договору
визнано несправедливими , таке
положення може бути визнано недійсним.

Окрім того, згідно ст.21 цього Закону
права споживача вважаються у
будь-якому разі порушеними, якщо
будь-яким чином (крім випадків,
передбачених законом) обмежується
право споживача на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про відповідну
продукцію.

Як зазначено вище, такої інформації про
заборгованість по сплаті спожитої
електроенергії у розмірі 19 579, 58 грн.
при укладенні договору №04-9427
відповідач позивачу не надав.

Зі змісту договору видно, що п.18 цього
правочину не містить навіть даних про
кількість кВт.год, покладених в основу
виведення суми боргу. Щодо інших
складових заборгованості інформація в
оспорюваному правочині взагалі
відсутня.

При доведеності цих фактів слід
визнати, що вказане вище положення
договору про користування електричною
енергією не відповідає вимогам ст.ст.628,
632 ЦК України, ст.ст.18,21 ЗУ " Про захист
прав споживачів", ст.26 ЗУ " Про
електроенергетику", п.п. 22,23 ПКЕЕН.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог ,
які встановлені ч.1 ст.203 ЦК. Згідно
положень ст.217 ЦК інші частини
договору (31 пункт) є дійсними та
підлягають до виконання .

Заперечення відповідача з посиланням
на ст.61 ЦПК України до уваги прийняті
бути не можуть.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 4 грудня 2012 року у справі
№2-712/7625/12 за позовом ПАТ
"Закарпаттяобленерго" до ОСОБА_1 про
стягнення боргу встановлено , що 19 та 20
лютого 2009 року були складені та
підписані два документа : акт
обстеження та договір про користування
електричною енергією.

Ці обставини визнані і не доказуються
при розгляді даної справи. Проте,
дійсність п.18 договору обставиною, яка
підлягала, доведенню у справі №2-712/7625/12
не була, оскільки предметом спору та
підставою позову були інші обставини.
Враховуючи наведене, посилання
відповідача на необхідність
врахування при розгляді справи про
визнання правочину недійсним положень
ст.61 ЦПК України є помилковим.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК
України викладене вище є підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового для
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 05 травня 2014 року скасувати,
ухваливши нове, яким вимоги ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати недійсним п.18 договору №04-9427
від 20 лютого 2009 року про користування
електричною енергією , укладеного між
ОСОБА_1 та Ужгородським МРЕМ в особі
його начальника ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення, але може бути
оскаржено протягом 20 днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підпис), (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області
В. В. Дроботя