Провадження № 22-ц/779/2097/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Бойчука І.В.,
Проскурніцького П.І.

Секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта Кендиша
В.Ф., представника відповідача
Управління державної міграційної
служби Цахнюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Управління державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 27 серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Управління державної міграційної
служби в Івано-Франківській області
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» подало
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неповне з'ясування судом обставин
справи, неналежне дослідження наявних
у справі доказів, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд першої
інстанції неправильно дійшов висновку,
що на спірні правовідносини
поширюється дія Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», оскільки
даний закон містить виключно
тимчасовий характер, про що зазначено в
самому законі. Відмовивши в
задоволенні позову, суд фактично
позбавив позивача можливості
захистити свої права у зазначений
спосіб та призвів до втрати кредитором
права на звернення стягнення на
предмет іпотеки (застави) у зв'язку з
невиконанням боржником зобов'язань за
договором, незважаючи на те, що вимоги
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» лише тимчасово
обмежують кредитора у визначеному
способі захисту своїх майнових прав,
тоді як відмова в задоволенні позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки остаточно позбавляє кредитора
такого права.

Апелянт вказує, що застосувавши Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», суд порушив вимоги ст. 58
Конституції України, яка закріпила
принцип незворотності дії в часі
законів та інших нормативно-правових
актів. В даному випадку провадження у
справі відкрито 09.12.2013 року, тобто за
шість місяців до набрання чинності
вказаним законом, а тому суд повинен
був вирішити спір на підставі тих
законів України, які були чинними на
момент відкриття провадження у справі.

Також апелянт наголошує на тому, що
однією з умов застосування
вищезазначеного закону є, зокрема,
відсутність у боржника на праві
приватної власності або користування
будь-якого іншого житла окрім того, що
обтяжене іпотекою. Ухвалюючи
оскаржуване рішення суд не перевірив
наявності чи відсутності у
відповідачів іншого житла, крім
заставленої квартири, чим однобоко
підійшов до вирішення справи та
порушив майнові права позивача.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що не відповідає дійсності висновок
суду про те, що позивачем не надано
доказів, що рішення суду про стягнення
боргу на даний час не виконано. Даний
висновок суду спростовується перш за
все поясненнями самого відповідача
ОСОБА_5, який визнав факт несплати
кредитної заборгованості та
невиконання рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11.11.2009
року.

Крім того, апелянт вказує, що в судовому
засіданні суд першої інстанції
дослідив копії листів-вимог про
добровільне звільнення протягом
тридцяти днів житлового приміщення
спірної квартири, що направлялися
відповідачам, однак, при цьому, дійшов
невірного висновку про те, що позивачем
не виконано вимог ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, а
саме не надано доказів отримання
мешканцями заставної квартири
повідомлення про добровільне
виселення із займаного житлового
приміщення чи відмову від такого
отримання. Згідно довідок відділення
поштового зв'язку, що містяться на
конвертах у графі «причина повернення»
міститься відмітка «за закінченням
терміну зберігання». У відповідності
до аналогії права, згідно ст. 76 ЦПК
України, особа, яка відмовилася
одержати судову повістку, вважається
повідомленою. Таким чином, мешканці
вказаного житлового приміщення, які
відмовилися одержати листи-вимоги про
виселення, вважаються належним чином
повідомленими про відповідне рішення
іпотекодержателя.

З наведених підстав апелянт просить
рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити
в повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав з
наведених у ній мотивів.

Представник відповідача Управління
державної міграційної служби в
Івано-Франківській області в судовому
засіданні поклалась на розсуд суду
щодо апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 в засідання
апеляційного суду не з'явилися, про час
та день розгляду справи повідомлялися
у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК
України колегія суддів ухвалила про
розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», суд першої
інстанції виходив з того, що на спірні
правовідносини, які склалися між
сторонами, поширюється дія Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», а тому на даний час банк не має
права на задоволення свого позову
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. У зв'язку з чим не підлягають
задоволенню також позовні вимоги про
виселення відповідачів із спірної
квартири та зняття їх з реєстраційного
обліку.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 18 вересня 2006 року між
Банком «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_5
укладено кредитний договір №1272pv8-06, за
яким банк надав, а позичальник
(відповідач по справі) отримав кредит в
розмірі 16 000 доларів США з терміном
погашення до 18.09.2014 року (а.с. 7-8).
Відповідно до п. 2.1 договору плата за
користування кредитними коштами
становить 15% річних.

Незважаючи на взяті на себе за
кредитним договором зобов'язання,
ОСОБА_5 належно їх не виконував, тому
позивач звернувся в суд із позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором. Рішенням
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2009 року позов ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
відповідача ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на
користь позивача 185 251 грн. 55 коп.
заборгованості за кредитним договором
(а.с. 12-13).

В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи, відповідно до змісту
ч. 1 ст. 575 ЦК України є іпотекою.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
іпотеку», іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором №1272pv8-06 від 18.09.2006 року між
Банком «Фінанси та Кредит», ОСОБА_5, як
іпотекодавцем-позичальником, та
ОСОБА_6, як іпотекодавцем-майновим
поручителем, 18 вересня 2006 року укладено
договір іпотеки (а.с. 6), згідно п. 2.1.
якого останні передали в іпотеку банку
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
праві власності на підставі Свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
виданого Госпрозрахунковою групою з
приватизації державного житлового
фонду 13 вересня 2006 року. Предмет
іпотеки складається із однієї житлової
кімнати. Загальна площа предмета
іпотеки складає 24,2 кв.м., житлова - 12,3
кв.м. В пункті 2.3. договору іпотеки
сторони узгодили вартість квартири, що
передається в іпотеку, яка становить 101
000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від
11.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
заборгованості за кредитним договором
№1272pv8-06 від 18.09.2006 року в сумі 185 251 грн. 55
коп. не виконано, що визнано сторонами,
а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не
підлягає доказуванню в судовому
засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Однак, 07 червня 2014 року набрав чинності
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014
року. Тому, з урахуванням дати
ухвалення оскаржуваного рішення -
27.08.2014 року, висновок місцевого суду, що
вказаний нормативно-правовий акт
розповсюджується на спірні
правовідносини, є підставним.

Підпунктом 1 п. 1 цього Закону
встановлено, що протягом його дії не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із ст. 4 Закону
України «Про заставу» та/або предметом
іпотеки згідно із ст. 5 Закону України
«Про іпотеку», якщо таке майно виступає
як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

- загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Відповідно до п. 4 вищевказаного закону
протягом дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

З матеріалів справи, зокрема довідки
Житлово-експлуатаційної організації
№3 (а.с. 18), вбачається, що відповідачі
зареєстровані і проживають у спірній
квартирі, яка надана в забезпечення
кредиту в іноземній валюті. Наявності
іншого житла у відповідачів судом не
встановлено. Загальна площа квартири
складає 24,2 кв.м, і не перевищує
передбачений законом розмір.

Розглядаючи справу та ухвалюючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції дав оцінку наведеним
обставинам справи та вірно застосував
норми Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», яким встановлена
заборона щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки протягом його дії.

Оскільки протягом дії вказаного закону
інші закони України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм, то на даний час у
суду відсутні підстави для задоволення
позову.

Врахувавши, що на даний час банк не має
права на задоволення свого позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд вірно дійшов висновку, що
вимоги позивача про виселення
відповідачів із спірної квартири та
зняття їх з реєстраційного обліку
задоводленню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, не
спростовують висновки суду першої
інстанції, та не містять підстав для
скасування або зміни судового рішення.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Бойчук І.В.

Проскурніцький П.І.