Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/1478/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізінгова
компанія «АвтоФінанс» на рішення
Великобілозерського районного суду
Запорізької області від 19 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» про
захист прав споживачів, визнання
договору недійсним та застосування
наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним та застосування наслідків
його недійсності, який уточнював під
час розгляду справи.

В обґрунтування позову зазначав, що у
засобах масової інформації знайшов
рекламне оголошення ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс», в якому йшлося
про швидке отримання техніки в лізинг
за привабливими умовами та з
мінімальним пакетом документів.

Його зацікавила інформація щодо
сільськогосподарської техніки, а саме
трактор Fоton FT 454.

Після телефонної розмови з
регіональним відділенням ТОВ
«Лізингова компанія АвтоФінанс» в м.
Запоріжжі, його запросили до офісу та
попередили про необхідність мати при
собі паспорт, ідентифікаційний код та
грошові кошти в сумі не менше аніж 10%
від вартості обраного ним товару для
сплати першого внеску.

Під час розмови з консультантом
компанії ОСОБА_4 йому було пояснено, що
він може отримати трактор в лізинг
після перевірки його даних службою
безпеки та сплати першого внеску, що є
гарантією його платоспроможності.

ОСОБА_4 до оплати першого внеску з
договором ознайомлюватись не дала
пояснюючи це тим, що робота з договором
проводиться лише з клієнтами компанії
під час його підписання та після оплати
першого внеску, також сказала, що всі
договори номерні і в неї мало часу в
зв'язку з великою кількістю клієнтів.
Запропонувала сплатити перший внесок в
найближчому банківському відділені та
укласти договір, після чого через три
дні йому за окрему плату буде здійснена
доставка трактора за вказаною ним
адресою.

20 лютого 2013 року між ним та ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» в
особі представника ОСОБА_4 було
укладено договір фінансового лізингу
№ 008151, предметом якого є
сільськогосподарська техніка. Не
дочекавшись ані обіцяного дзвінка
менеджера, а ні поставки трактору, він
став телефонувати до ОСОБА_4, яка в
телефонній розмові повідомила про те,
що після підписання договори
фінансового лізингу передаються до
головного офісу компанії, питання що
виникають після підписання договорів
не є в її компетенції та рекомендувала
звернутися на гарячу лінію компанії.
Він зателефонував на гарячу лінію, там
відмовився від попередніх
домовленостей щодо передачі трактора з
посиланням на те, що договором
передбачено сплату 50% від вартості
предмета лізингу, а сплачена ним сума є
комісією за організацію та оформлення
договору. Його навмисно було введено в
оману щодо істотної для нього умови -
умови та строку передачі йому у
користування трактора ( предмета
лізингу).

Текст договору є об'ємним та для
вивчення та розуміння змісту потребує
спеціальних знань та часу. Вважає, що
умовами договору порушені його права
як споживача встановлені ст. 15, 21 Закону
на одержання необхідної доступної
достовірної та своєчасної інформації,
що спонукало його на здійснення цього
правочину.

Договором значно обмежені його права
як споживача. встановлені ст. 4 Закону.
Вважає, що відповідач проводить
нечесну підприємницьку практику,
зводить споживача в оману та є
агресивною. Крім того вважає, що
придбання товару по договору
фінансового лізингу, у тому вигляді в
якому це робить відповідач, є
фінансовою послугою пов'язаною з
прямим та опосередкованим залученням
фінансових активів фізичних осіб, може
здійснюватися лише фінансовими
установами лише після отримання
відповідної ліцензії.

Посилаючись на вказані
обставини, просив суд визнати
недійсним (нікчемним) договір лізингу
№ 008151, укладений 20.02.2013 року між ним та
ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс».
Стягнути на його користь з ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс»
завдані йому збитки у подвійному
розмірі в сумі 21816,00 грн.

Рішенням Великобілозерського
районного суду Запорізької області від
19 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір №008151
фінансового лізингу, укладений 20.02.2013 р.
між ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» та ОСОБА_5

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» користь ОСОБА_3 21816, 00грн.
спричинених збитків.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на користь держави 229,4
грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» зазначає, що
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з підстав, визначених п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що 20
листопада 2013 року між ОСОБА_3 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" був укладений договір
фінансового лізингу № 008151 з трьома
додатками до нього (а.с.8 -17).

Відповідно до умов договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - трактор Foton FT 454,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 108 000 грн. у власність
та передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором.

Предмет лізингу є власністю
Лізингодавця до моменту
переоформлення права власності на
нього на Лізингоодержувача згідно з
умовами даного Договору (п.1.5 договору).

Умови переходу права власності на
предмет лізингу (викуп предмета
лізингу) визначені розділом 9 Договору.
Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено,
що набуття права власності (викуп)
предмета лізингу відбувається не
раніше сплати Лізингоодержувачем всіх
платежів, передбачених п. 9.1.
(заборгованості за лізинговими
платежами, сплати можливих штрафних
санкцій та відшкодування збитків) в
повному обсязі та витрат, які зазнав чи
міг зазнати Лізингодавець у зв'язку з
переходом права власності. Перехід
права власності на предмет лізингу
здійснюється на підставі та на умовах
укладеного між Лізингодавцем та
Лізингоодержувачем договору
купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування Лізингоодержувачеві
протягом строку, який становить не
більше 90 робочих днів з моменту сплати
Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця авансового платежу (50 %
від вартості предмета лізингу), комісії
за організацію та оформлення договору
(10% від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору платежами,
визначеними в додатку № 1 до договору,
який є невід'ємною частиною, та
розрахований по формулі, визначеній в
п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не
може бути сплачений повністю
Лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

Розмір лізингових платежів та графік
їх погашення вказаний в додатку № 1 до
договору (а.с. 15).

20 лютого 2013 року позивач сплатив ТОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс" 10800
грн. комісії за організацію та
оформлення договору (а.с.18).

Крім сплати вищевказаної суми у
розмірі 10800 грн. позивачем умови
договору не виконувалися.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції застосував положення
ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", ст.
203,215-216 ЦК України та виходив з того, що
позивачем належним чином доведено, що
умови договору, є несправедливими в
розумінні ст. 18 ЗУ „Про захист прав
споживачів" і всупереч принципу
добросовісності створюють істотний
дисбаланс договірних прав і обов'язків
споживача.

Однак, з таким висновком місцевого суду
колегія суддів погодитись не може,
виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України „Про захист прав
споживачів"продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі
умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст.18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний
договір на підставі ст. 18 Закону
України „Про захист прав споживачів",
місцевий суд не врахував, що для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України „Про фінансовий лізинг".

У ч. 1 ст. 2 Закону України „Про
фінансовий лізинг" визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у
зв'язку з договором лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,
поставку та Законом України „Про
фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806
ЦК України та частина 1 статті 2 Закону
України „Про фінансовий лізинг").

Разом з тим, рішення місцевого суду
ґрунтується лише на Законі України
„Про захист прав споживачів".

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що спірні правовідносини
врегульовані, як загальними, так і
спеціальними нормами (ЗУ "Про
фінансовий лізинг"), які необхідно
застосовувати у системному зв'язку. При
цьому, слід врахувавати, що спеціальні
норми носять конкурентний характер
поряд з іншими загальними нормами.

У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд
першої інстанції зазначене не врахував
та зазначивши в рішенні, що договір є
нікчемним, оскільки він нотаріально не
посвідчений, виходив зі ст. 799 ЦК
України, відповідно до якої договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки вказана
стаття є складовою параграфа 5 глави 58
ЦК україни, який регулює відносини, що
виникають із найму (оренди)
транспортного засобу, а тому він є
передчасним до правовідносин, що
виникають із договору лізингу,
застосована бути не може, оскільки,
незважаючи на схожість цих відносин,
законодавством вони розділені, як такі,
що мають окреме регулювання. Крім того,
у цих правовідносинах є спеціальний
закон - Закон України „Про фінансовий
лізинг" .

Тобто, нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України „Про фінансовий лізинг"
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України,
сторони у договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України
закріплено, що правочин є чинним, якщо
його зміст не суперечить цьому кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
волевиявлення учасників є вільним і
відповідає їхній волі та спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначення умов
договору.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору (ст.3
ЦК України ). Зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК
України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про
фінансовий лізинг", істотними умовами
договору лізингу є: - предмет лізингу; -
строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу); -
розмір лізингових платежів; - інші
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового
лізингу містять 14 самостійних
розділів, які регулюють різні за своїм
змістом права та обов'язки як
відповідача, так і позивача.

Слід звернути увагу на те, що кожен
аркуш договору разом з додатками
підписано сторонами, що підтверджує
досягнення ними всіх викладених в
договорі умов та доводить вільне
волевиявлення учасників договору, що
відповідає принципу свободи договору.
Крім того, підписуючи кожну сторінку
договору позивач підтвердив, що він
ознайомився з кожним пунктом договору
і погодився на укладання договору саме
на викладених у договорі умовах. Тому
довід позивача, що до відсутності
достовірної інформації про надання
послуг лізинговою компанією
спричинило укладання договору, який не
має необхідних споживачеві
властивостей, та спричинив збитки не є
переконливим.

Згідно з ст. 1 Закону України „Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. ст. 16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: а) суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу; б)
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; в) компенсацію
відсотків за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Згідно зі статтею 16 Закону лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Згідно п. 8.8. Договору, коригування
розмірів лізингових платежів, у
випадках, передбачених Договором, не
призводять до збільшення загальної
вартості предмета лізингу. Відповідно
також не збільшується і частина
лізингових платежів, які відшкодовують
(компенсують) частину вартості
предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.13. в період строку дії
договору розмір лізингових платежів
може індексуватися в залежності від:
зміни законодавства, яке впливає на
лізингову діяльність лізингодавця;
збільшення та/або зменшення податків,
зборів та інших обов?язкових платежів,
пов'язаних з конвертацією гривні в
іноземну валюту та змінами ситуації на
грошовому ринку; переоцінки залишкової
вартості предмета лізингу, яка
спричинена змінами вимог
нормативно-правових актів України щодо
переоцінки предмета лізингу;
збільшення та/або зменшення розмірів
податків з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин та/чи
механізмів.

Таким чином, відповідно до умов
договору лізингові платежі можуть бути
змінені у деяких випадках, які не
залежать від лізингодавця. Про будь-які
зміни лізингодавець зобов'язаних
повідомляти лізингоодержувача,
сторони мають можливість на узгодження
зміни умов договору, а тому колегія
суддів вважає, що п. 8.15. Договору не
суперечить нормам чинного
законодавства.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що розділом 10 Договору
"Відповідальність сторін і порядок
повернення предмета лізингу"
встановлена жорстка відповідальність
споживача перед лізингодавцем за
невиконання будь-яких умов договору і
водночас відсутня така
відповідальність лізингодавця перед
споживачем, а тому споживач
позбавлений можливості захистити свої
права та інтереси у випадку порушення
відповідачем умов договору.

Разом з тим, місцевий суд не врахував,
що умови будь-якого договору повинні
відповідати як загальним, так і
спеціальним нормам чинного
законодавства. В разі, якщо умовами
договору не врегульовано будь-які
випадки відповідальності сторін, то
така відповідальність настає на
підставі норм закону. Тому, будь-яка із
сторін не позбавлена можливості
звертатися за захистом свої порушених
прав на підставі норм закону.

Окрім того, лізингоодержувач не
позбавлений можливості щодо
ініціювання перед лізингодавцем
внесення змін та доповнень до умов
договору.

Права та обов'язки як лізингодавця, так
і лізингоодержувача, окрім договору,
який містить в собі 14 самостійних
розділів що регулюють різні за своїм
змістом права та обов'язки сторін
договору, ще закріплені в ст.ст. 10,11 ЗУ
"Про фінансовий лізинг".

Таким чином, колегія суддів, врахувавши
в системному зв'язку норми чинного
законодавства, які регулюють відносини
в сфері фінансового лізингу, та
обставини справи, зокрема те, що між
сторонами було укладено
цивільно-правовий договір з
дотриманням усіх передбачених чинним
законодавством вимог, вважає, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження тих обставин, що договір
фінансового лізингу, укладений між
сторонами, містить несправедливі
умови, а тому відсутні підстави для
визнання умов договору
несправедливими в силу вимог Закону
України „Про захист прав споживачів".

Викладені в апеляційній скарзі доводи
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого
суду підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат. Тому з позивача ОСОБА_3 на
користь відповідача ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" колегія суддів
стягує судові витрати у розмірі 121,80
грн. за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303,307, ч.1 пп.3,4 ст. 309,
ст.ст. 313,314,316 ЦПК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення Великобілозерського районного
суду Запорізької області від 16 грудня
2013 року в цій справі скасувати, та
ухвалити нове рішення наступного
змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -
про захист прав споживачів, визнання
договору недійсним та застосування
наслідків його недійсності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» судові витрати у розмірі
121 грн.80 коп. за подачу апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: