РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Рівне

Рівненський міський суд в складі:

головуючого судді - Галінської В.В.

при секретарі судового засідання -
Калетинець Т.В.

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2, його представника
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Рівне справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в поданій до Рівненського
міського суду позовній заяві вказує, що
вона з відповідачем є співвласниками
квартири, яка перебувала у спільній
сумісній власності з 08.07.1996 року, а з
моменту винесення рішення апеляційним
судом Рівненської області і
проведенням реєстрації у спільній
частковій власності. У зв'язку з
неправомірним вибуттям квартири з її
власності, питання по спірній квартирі
неодноразово вирішувалось у судовому
порядку. Пояснює, що рішенням
апеляційного суду Рівненської області
від 27.08.2012р. договір купівлі-продажу
спірної квартири від 30 січня 2008 року
визнаний недійсним. Зазначає, що
свідоцтво про право спільної сумісної
власності на квартиру від 08 липня 1996
року, видане Рівненським МБТІ, не
скасоване, не анульоване і є дійсним.
Просить стягнути із відповідача
компенсацію за 1/2 частку квартири в
розмірі 130000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав за
обставин викладених у позові, просив
позов задовольнити.

Відповідач подав до суду письмові
заперечення проти позову, просив
відмовити в задоволенні позову у
зв'язку із безпідставністю позовних
вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні суду додатково вказала, що
відповідач ОСОБА_2 є неналежним
відповідачем, до нього не може бути
заявлено даний позов, він ніякого
відношення до спірної квартири не має.
Зазначила, що свідоцтво про право
власності на житло слід вважати
нечинним, так як на його підставі були
укладені інші правочини, які
автоматично скасували його чинність.
Вказала, що не може бути відразу кілька
власників однієї квартири. Просила
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін,
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги підлягають до
задоволення з наступних підстав.

22 січня 2014 року рішенням апеляційного
суду Рівненської області у цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа без самостійних вимог -
комунальне підприємство «Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації»,
про визначення частки квартири, яка
перебуває у спільній сумісній
власності було встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 з 8 липня 1996 року
перебуває у спільній сумісній
власності позивачки та відповідача,
оскільки була набута ними внаслідок
приватизації.

Рішенням Рівненського міського суду
від 11 квітня 2012 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
недійсними договорів та витребування
майна позовну заяву задоволено
частково: визнано договір
купівлі-продажу від 30.01.2008р., укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 частково
недійсним, та визнано право приватної
спільної (сумісної) власності ОСОБА_4 на
квартиру АДРЕСА_1; визнано частково
недійсним договір довічного утримання
від 27.11.2009 року, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, вселено ОСОБА_4 в спірну
квартиру. Це рішення скасовано
рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 27 серпня 2012
року. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено
частково. Договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 30 січня 2008
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, виизнано
недійсним в повному обсязі. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Рішення є чинним.

Колегія суддів в своїх висновках,
викладених в рішенні від 27 серпня 2012
року, зазначила, що вимоги ОСОБА_4 про
повернення від останнього набувача у
власність квартири безпідставні в силу
вимог ст. 369 ЦК України, де зазначено, що
учасники спільної сумісної власності
мають діяти спільно; вимоги про поділ
майна, яке становило спільну сумісну
власність позивачки і відповідача
ОСОБА_2 відсутні; відповідач ОСОБА_2, як
співвласник спільного сумісного майна,
своєї згоди на його витребування від
останнього набувача не дає (ст.ст. 369, 387
ЦК України). Саме з цих підстав
апеляційний суд прийшов до висновку, що
вимоги ОСОБА_4 про повернення спірної
квартири та про вселення позивачки у
спірне житлове приміщення є
передчасними.

Колегією суддів у рішенні від 22 січня
2014 року встановлено, що вимога
позивачки про виділ частки квартири
АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній
сумісній власності, вирішувалась
судами в порядку цивільного
судочинства і з цього приводу
ухвалювалось рішення, а ОСОБА_2 за
результатами судових спорів не набув у
власність права на спірну квартиру і не
є її співвласником. Як видно з рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 27 серпня 2012 року така вимога судом
не розглядалась. На даний час є чинним
свідоцтво про право власності на житло
від 08 липня 1996 року на підставі якого
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві приватної
спільної сумісної власності належить
квартира АДРЕСА_1 і тому, вимога про
визнання за ОСОБА_4 права на 1/2 частку
квартири є правомірною. З матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_2
розпорядився спільним сумісним з
позивачкою майном без її згоди і
рішенням суду укладений ним 30 січня 2008
року договір купівлі-продажу спірної
квартири визнано недійсним. Судом
також встановлено, що ОСОБА_2, як інший
учасник спільної сумісної власності не
зацікавлений у витребуванні квартири
від останнього набувача, тому, для
відновлення свого права на майно і
витребовування квартири ОСОБА_4
правомірно звернулась з позовною
вимогою до ОСОБА_2 про виділення її
частки квартири АДРЕСА_1, яка перебуває
у спільній сумісній власності з
відповідачем. З огляду на викладене,
колегія суддів ухвалила нове рішення
про задоволення позову.

Звертаючись до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_2 грошової
компенсації за 1/2 частину квартири,
позивач, серед загальних умов і
характеристик права спільної
часткової власності, керувалася ст. 364
ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, у межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
при неможливості виділу частки будинку
в натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Виходячи з аналізу норми ст. 364 ЦК
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 21, 24, 41 Конституції України,
статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, можна
зробити висновок, що право
співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, і не
передбачається обов'язковість згоди
інших співвласників на такий виділ та
не ставиться право співвласника на
виділ у залежність до згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є на даний
час співвласником квартири АДРЕСА_1,
який розпорядився спільним сумісним з
позивачкою майном без її згоди і
рішенням суду укладений ним 30 січня 2008
року договір купівлі-продажу спірної
квартири визнано недійсним, він не
зацікавлений у витребуванні квартири
від останнього набувача.

Спірна квартира є однокімнатною, а тому
в силу ст. 183 ч. 2 ЦК України, її слід
вважати неподільною. З даного приводу
відповідач заперечення не подав.

Позивач ОСОБА_4 не ставила і не ставить
питання про визначення порядку
користування спірною квартирою.

Враховуючи вищенаведене, для
відновлення свого права на майно
позивач ОСОБА_4 правомірно звернулась з
позовною вимогою до ОСОБА_2 про
стягнення грошової компенсації за 1/2
частку її квартири АДРЕСА_1.

На пропозицію суду, сторони
відмовилися від проведення експертизи
про визначення дійсної вартості
квартири на момент розгляду справи, а
тому суд, враховуючи надані роз'яснення
Пленуму ВСУ, що розмір грошової
компенсації визначається за угодою
сторін, а при відсутності такої угоди -
судом по дійсній вартості будинку на
час розгляду справи, дійшов до
висновку, що відповідач у письмових
запереченнях і в судовому засіданні не
надав суду доказів, щодо дійсної
вартості квартири, не заперечував (не
спростував) суму грошової компенсації
визначену позивачем, тому слід вважати,
що дані обставини ним визнаються і не
підлягають доведенню.

Посилання відповідача на
безпідставність позовних вимог
взагалі у зв'язку із тим, що ОСОБА_2 не є
співвласником квартири АДРЕСА_1 та
нечинність свідоцтва, не заслуговують
на увагу. Як встановлено судом, на даний
час є чинним свідоцтво про право
власності на житло від 08 липня 1996 року
на підставі якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на
праві приватної спільної сумісної
власності належить квартира АДРЕСА_1.
Вказівка про автоматичне його
скасування у зв'язку із укладенням
договору купівлі-продажу, який було
визнано недійсним, не ґрунтується на
вимогах чинного законодавства і не
може бути взята судом до уваги.

Зазначення ОСОБА_2, що він є неналежним
відповідачем у даному спорі, а також, що
цей позов мав би бути заявлений до
дійсного власника квартири, який був
встановлений судом апеляційної
інстанції у рішенні від 27 серпня 2012
року, не може бути взяте до уваги, тому
що судом встановлено, що співвласником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2.

Щодо вказівки відповідача на посилання
позивачем на ст. 358 ч. 3 ЦК України, яка не
надає право позивачу на отриманні
компенсації, то суд відноситься до неї
критично, так як суд встановивши дійсні
правовідносини між сторонами може
змінити норму закону на яку
посилається позивач, якщо її дія не
поширюється на дані правовідносини.

Інших заперечень від відповідача та
його представника не надійшло.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної компенсації -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
компенсацію за 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1 в сумі 10000 доларів США, що
еквівалентно 130000 грн., припинивши її
право спільної часткової власності у
цій квартирі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд з
поданням в десятиденний строк
апеляційної скарги з дня проголошення
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11
листопада 2014 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду
В.В.Галінська