У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про визнання
частково недійсним кредитного
договору, за касаційними скаргами
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 26 вересня
2013 року, додаткове рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 28 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 24 грудня 2013
року, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5,
Спільного малого підприємства «Фірма
«Домекс» на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, у якому просив визнати
недійсним п. 6.1. кредитного договору від
21 грудня 2007 року № 31 Т/07-МК, укладеного
між ним та Публічним акціонерним
товариством «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»).

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що 21 грудня 2007 року між ним та
Відкритим акціонерним товариством
«Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»),
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», був укладений
кредитний договір №31Т/07-МК, згідно з
яким банк надав йому кредит у розмірі 1
700 000 грн зі сплатою 16% річних та
терміном повернення до 19 грудня 2012
року.

Пунктом 6.1. зазначеного договору
передбачено, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів позичальник сплачує
банку пеню з розрахунку 1 % від
простроченої суми за кожен день
прострочення.

Таким чином, розмір пені, яку
позичальник має сплатити банку у разі
невиконання ним зобов'язань, становить
365 % річних.

Згідно з Законом України «Про захист
прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Цим же
законом передбачено, що якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним.

Зважаючи на це, просив позов
задовольнити.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 26 вересня 2013
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 24 грудня 2013 року,
позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 6.1. кредитного
договору №31 Т/07-МК, укладеного 21 грудня
2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та
кредит» та ОСОБА_3

Додатковим рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 28
жовтня 2013 року вирішено питання про
судові витрати.

У касаційних скаргах ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», ОСОБА_5 та СМП
«Фірма «Домекс» просять скасувати
судові рішення судів попередніх
інстанцій, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

При цьому, ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» та ОСОБА_5 просять ухвалити
нове рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позову, а СМП «Фірма
«Домекс» - направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» та ОСОБА_5 підлягають
частковому задоволенню, а касаційна
скарга СМП «Фірма «Домекс» -
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу.

Однією з підстав виникнення
зобов'язання є договір або інший
правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Зокрема, сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК
України).

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України
необхідною умовою кредитного договору
є розмір процентної ставки, тобто це є
істотною умовою, щодо якої сторони
повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма. Наслідком недодержання
письмової форми такого договору є його
нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК
України).

Відповідно до положень ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови,
зокрема: мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей ніж ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо).

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 21 грудня 2007 року між
ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3
був укладений кредитний договір
№31Т/07-МК, згідно з яким останній
отримав кредит у сумі 1 700
000 грн на споживчі потреби зі сплатою 16 %
річних та строком повернення до 19
грудня 2012 року.

Пунктом 6.1. даного договору
передбачено, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів, позичальник сплачує
банку пеню з розрахунку 1 % від
простроченої суми за кожен день
прострочення.

Згідно з розрахунком від 31 травня 2013
року заборгованість ОСОБА_3 за
кредитним договором становить 1 863 195,73
грн, з яких: 431 387,54 грн -сума
заборгованості за тілом кредиту, 94 297,77
грн - сума заборгованості за
нарахованими відсотками та 1337510,42 грн -
пеня за простроченими кредитними
коштами.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», зазначивши, що
оспорений пункт кредитного договору є
несправедливим, порушує принцип
добросовісності.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК
України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з правилами ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Зокрема,
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України
визначено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Під час укладення кредитного договору
позичальник був ознайомлений з усіма
його умовами, які передбачали, зокрема,
сплату пені у розмірі 1% за кожен день
прострочення виконання зобов'язання,
та погодився з ними.

Таким чином, на момент укладення
кредитного договору сторони досягли
згоди щодо всіх істотних умов договору,
однак суд у порушення вказаних
матеріальних і процесуальних норм
закону дійшов помилкового висновку про
несправедливість умов цього договору в
частині зобов'язання позичальника
сплачувати банку пеню у розмірі 1% за
кожен день прострочення виконання
зобов'язання і задовольнив позовні
вимоги в повному обсязі.

Крім того, заслуговують на увагу й
доводи скарги ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» про те, що судом порушені й
норми процесуального права, зокрема
щодо залучення до участі у справі
кредитора ОСОБА_5

Так, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом
у серпні 2013 року.

Між тим, з матеріалів справи
вбачається, що 31 травня 2013 року між ПAT
«Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 був
укладений договір відступлення права
вимоги, згідно з яким останній у
повному обсязі набув всі права вимоги
за кредитним договором від 21 грудня 2007
року № 31 Т/07-МК, укладеним між первісним
кредитором та ОСОБА_3

Аналогічних прав, ставши новим
кредитором стосовно поручителів, а
саме: СМП "Домекс" та ОСОБА_6, набув
ОСОБА_5, уклавши з ПAT «Банк «Фінанси та
Кредит» договір про відступлення прав
вимоги за договором поруки від 31 травня
2013 року № 1-31/07-MK та договір про
відступлення прав вимоги за договором
поруки від 31 травня 2013 року
№ 2-31 /07 -MK.

Втім, визнавши недійсним пункт 6.1.
кредитного договору від 21 грудня 2007
року № 31 Т/07-МК, укладеного між ПAT «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, суд
порушив права та інтереси ОСОБА_5, який
є новим кредитором у відносинах з
позивачем.

Вказані порушення норм матеріального і
процесуального права залишилися поза
увагою суду апеляційної інстанції,
який не виконав вимог ст.ст. 303, 309 ЦПК
України і залишив рішення суду без
змін.

За таких обставин, коли фактичні
обставини належним чином не
встановлені, ухвалені у справі судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.
338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит», ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Спільного малого
підприємства «Фірма «Домекс»
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26 вересня 2013 року,
додаткове рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 28 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 24 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня