Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Батуринської міської ради Бахмацького
району Чернігівської області про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
за заповітом, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Бахмацького
районного суду Чернігівської області
від 11 лютого 2014 року та
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 11 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, у якому просила
визначити їй додатковий строк для
подання заяви про прийняття спадщини
після померлої ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_5
Після смерті відкрилася спадщина на
житловий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1.

Зазначала, що все своє майно бабуся
заповіла їй, проте оскільки на час
складання заповіту вона була
неповнолітньою і про його існування не
знала, пропустила строк для подання
заяви про прийняття спадщини.

Також посилалась на те, що в останній
період спливу цього строку вона
перебувала на амбулаторному лікуванні
в Батуринській районній лікарні № 2.

Рішенням Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року позовні вимоги задоволено.

ОСОБА_3 визначений додатковий строк для
подання заяви про прийняття спадщини
після померлої ОСОБА_5 два місяці з часу
набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 11 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
змінено, виключено з його
мотивувальної частини посилання на те,
що незнання про існування заповіту є
поважною причиною пропуску строку для
подання заяви про прийняття спадщини.

У решті судове рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 24
листопада 1986 року ОСОБА_5 склала
заповіт, який був посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Батуринської селищної ради, згідно з
яким все своє майно, а саме 1/2 частину
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_3

Згідно з довідкою Батуринської міської
ради від 17 січня 2014 року № 03-08/23
зазначений вище заповіт не
скасовувався та не змінювався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 до Бахмацької
районної державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини звернувся ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 заяву про
прийняття спадщини подала ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
фактично погодився й апеляційний суд,
виходив з того, що позивачка пропустила
строк для подання заяви про прийняття
спадщини з поважних причин, а саме: у
зв'язку із хворобою та у зв'язку з її
необізнаністю до листопада 2013 року
щодо складеного заповіту.

Виключаючи з мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції лише
посилання на те, що незнання про
існування заповіту є поважною причиною
пропуску строку для подання заяви про
прийняття спадщини, апеляційний суд
зазначив, що вказана обставина не є
поважною підставою для поновлення
строку.

З такими висновками погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст.
1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України право на
спадщину виникає в день відкриття
спадщини, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою, для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

З наведеного вище вбачається, що суд
наділений правом визначити
спадкоємцеві додатковий строк для
прийняття спадщини лише в тому випадку,
коли такий строк пропущено з поважних
причин.

При цьому, з урахуванням викладених
обставин справи, істотне значення для
правильного вирішення спору є
встановлення моменту, коли спадкоємець
дізнався про смерть спадкодавців.

Обов'язком спадкоємця є доведення
поважності пропуску строку для
прийняття спадщини перед судом, а саме
з моменту її відкриття до моменту
звернення до нотаріуса з відповідною
заявою.

Задовольняючи позов на підставі ч.3
ст.1272 ЦК України, суд першої інстанції
не врахував, що право на спадщину
належить спадкоємцеві з моменту її
відкриття, закон зобов'язує спадкоємця,
який постійно не проживав із
спадкодавцем, у шестимісячний строк
подати нотаріусу заяву про прийняття
спадщини, правила зазначеної вище
статті можуть бути застосовані, якщо у
спадкоємця були перешкоди для подання
такої заяви та ці обставини визнані
судом поважними, а також не звернув
увагу на те, що відсутність інформації
про наявність заповіту на його користь
є неповажною причиною пропуску
встановленого законом строку для
подання ними заяви про прийняття
спадщини.

Відповідна правова позиція викладена у
Постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 26
вересня 2012 року (справа № 6-85цс12).

Згідно з п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування» вирішуючи
спір про визначення особі додаткового
строку, суд досліджує поважність
причини пропуску строку для прийняття
спадщини. При цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Висновки суду про поважність причин
пропуску строку для подання заяви про
прийняття спадщини, а саме перебування
ОСОБА_3 на амбулаторному лікуванні - в
останній день гарантованого законом
строку для подання заяви про прийняття
спадщини є помилковими та не можуть
бути підставою для задоволення
позовних вимог. Так, перебування
позивачки саме на амбулаторному, а не
стаціонарному лікуванні в
Батуринській районній лікарні № 2,
починаючи з 15 листопада 2005 року до 30
листопада 2005 року з рядом захворювань,
не свідчить про наявність істотних
труднощів для спадкоємця для звернення
з відповідною заявою до нотаріальної
контори і тим більше не є причиною,
пов'язаною з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій, як
це передбачено вимогами п. 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування».

Виключивши лише з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
посилання на те, що незнання про
існування заповіту є поважною причиною
пропуску строку для подання заяви про
прийняття спадщини та залишаючи
рішення суду першої інстанції без змін,
апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 303, 315 ЦПК України на зазначені
вище положення закону уваги також не
звернув, не спростував доводи
апеляційної скарги, не оцінив їх у
сукупності із наявними у справі
доказами та не зазначив, які саме
істотні перешкоди були для звернення
позивачки з відповідною заявою до
нотаріальної контори.

Оскільки вказані порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що призвело до неправильного її
вирішення, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 11 березня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко