Справа № 333/1958/14-ц
Провадження № 4-с/333/23/14
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

07 липня 2014 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м.
Запоріжжя Дмитрієва М.М., розглянувши
скаргу ОСОБА_1 про скасування
постанови державного виконавця
Комунарського ВДВС ЗМУЮ Кисліциної Ю.Д.
про закінчення виконавчого
провадження та зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Комунарського районного суду м.
Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 про
скасування постанови державного
виконавця Комунарського ВДВС ЗМУЮ
Кисліциної Ю.Д. про закінчення
виконавчого провадження та
зобов'язання вчинити певні дії.

Зазначену скаргу передано у
провадження судді Дмитрієвої М.М.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124
Конституції України та ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаний або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб у спосіб,
визначений законами України.

За змістом зазначеної статті, суд не
має право обирати спосіб захисту на
власний розсуд, оскільки це порушує
принцип диспозитивності та
змагальності цивільного процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє особам, які беруть участь у
справі у здійсненні їх прав.

Європейський суд з прав
людини у своїй прецедентній практиці
виходить із того, що положення п. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод гарантує
кожному право подати до суду будь-який
позов, що стосується його цивільних
прав і обов'язків. Проте, право на суд не
є абсолютним і воно може бути піддане
обмеженням, дозволеним за змістом, тому
що право на доступ до суду за своєю
природою потребує регулювання з боку
держави. Разом з тим, такі обмеження не
повинні впливати на доступ до суду чи
ускладнювати цей доступ таким чином і
такою мірою, щоб завдати шкоди суті
цього права, та мають переслідувати
законну мету.

Прецедентна практика Європейського
суду з прав людини виходить з того, що,
реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду, кожна
держава-учасниця цієї Конвенції вправі
встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух. Також Європейський суд з прав
людини зазначає, що не повинно бути
занадто формального ставлення до
передбачених законом вимог, так як
доступ до правосуддя повинен бути не
лише фактичним, але й реальним (Рішення
Суду у справі «Жоффре де ля Прадель
проти Франції» від 16.12.1992 року).

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВС
України N 14 від 26.12.2003 року «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» такі скарги мають
відповідати вимогам щодо форми та
змісту позовної заяви, тобто
відповідати ст. 119 - 120 ЦПК України, та
містити відомості, перелічені в п.п. 1 - 6
ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче
провадження».

Вивчивши матеріали скарги, суддя
приходить до висновку, що скаргу подано
без додержання вимог, передбачених ст.
119 ЦПК України.

Так, відповідно до ст. 119 ЦПК України
позовна заява повинна містити:
найменування суду, до якого подається
заява; ім'я (найменування) позивача і
відповідача, а також ім'я представника
позивача, якщо позовна заява подається
представником, їх місце проживання
(перебування) або місцезнаходження,
поштовий індекс, номери засобів
зв'язку, якщо такі відомі; зміст
позовних вимог; ціну позову щодо вимог
майнового характеру; виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги;
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування; перелік
документів, що додаються до заяви.
Позовна заява повинна відповідати
іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України,
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України
передбачено, що скаргу може бути
подано до суду безпосередньо після
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби до начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до листа № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення у цивільній справі», де
зазначено, що оскарження рішень, дій
або бездіяльності державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби має
відбуватися згідно зі статтею 13 Закону
України «Про державну виконавчу
службу», частиною третьою статті 6,
частиною першою статті 12, статтею 82
Закону України «Про виконавче
провадження». Рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами виконавчого провадження до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом (статті 383, 384 ЦПК,
частина четверта статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»).
Учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи ДВС
порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законодавством
не встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб (стаття 181
КАС).

Пунктами 3, 5 частини 3 статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що скарга у виконавчому
провадженні подається у письмовій
формі та повинна включати реквізити
виконавчого документа (назва
виконавчого документа, орган, який його
видав, дата видачі виконавчого
документа та його номер, резолютивна
частина виконавчого документа); зміст
оскаржуваних дій (бездіяльності) та
норму Закону, яка порушена, виклад
обставин, якими скаржник обґрунтовує
свої вимоги.

Як вбачається з матеріалів даної
скарги, форма та зміст скарги не
відповідають вимогам, встановленим ч. 7
ст. 82 Закону України «Про виконавче
провадження» та ст. 383 ЦПК
України.

Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦПК України скарга
може бути подана до суду у десятиденний
термін з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
її права чи свободи.

Однією з обов'язкових вимог,
передбачених ч. 2 ст. 119 ЦПК України, є
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину. В скарзі, скаржник
зазначає, що державним виконавцем було
складено акт про те, що встановлено
факт не проживання осіб, яких за
рішенням суду необхідно виселити, на
підставі чого було винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження. Також скаржник зазначає,
що не було вжито всіх заходів щодо
примусового виконання рішення суду з
виселення, та державним виконавцем не
виконано доручення УДВС ГУЮ у
Запорізькій області, при цьому ніяких
доказів на підтвердження зазначених
фактів до скарги скаржник не додає, чим
можуть бути підтверджені зазначені
обставини не зазначає.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003
року «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження» у
разі відсутності спеціальної норми
щодо вирішення певних питань, які
виникають при розгляді скарг на
рішення, дії або бездіяльність
посадових осіб державної виконавчої
служби, до заяв (скарг, подань)
учасників виконавчого провадження
мають застосовуватися положення
Цивільного процесуального кодексу
України, якими врегульовано аналогічні
питання.

Вирішуючи питання про залишення скарги
без руху, суддя вважає за необхідне у
відповідності до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26
грудня 2003 року «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» застосувати аналогію
процесуального закону, а саме, частину 1
статті 121 ЦПУ України.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України скарга, яка
подана без додержання вимог,
викладених у ст.ст. 119-121 ЦПК України,
підлягає залишенню без руху з наданням
строку для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», Законом
України «Про виконавче провадження»,
ст.ст. 121, 383, 384, 385 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови
державного виконавця Комунарського
ВДВС ЗМУЮ Кисліциної Ю.Д. про
закінчення виконавчого провадження та
зобов'язання вчинити певні дії -
залишити без руху, надавши триденний
строк з дня отримання копії цієї ухвали
для усунення недоліків.

Роз'яснити, що у разі невиконання
ухвали суду в зазначений строк, скаргу
буде визнано неподаною та повернуто
скаржнику зі всіма доданими до неї
документами.

Копію ухвали направити скаржнику.

Ухвала окремому оскарженню не
підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
М.М. Дмитрієва