22-ц/775/984/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року

м.Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання права спільної сумісної
власності подружжя, поділ спільного
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк», про визнання права особистої
приватної власності та поділ спільного
майна подружжя, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідача та, уточнивши в ході
судового розгляду справи позовні
вимоги, просила встановити факт
проживання без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_2 з жовтня 2006 року по серпень 2007
року, визнати автомобіль HYUNDAI TUCSON д/н
НОМЕР_1 спільною власністю позивачки та
відповідача, здійснити поділ спільного
майна подружжя наступним чином:
автомобіль HYUNDAI TUCSON д/н НОМЕР_1 вартістю
124 260 грн. виділити їй; гараж АДРЕСА_1,
загальною площею 19,4 кв.м, вартістю 75 951
грн., а також грошові кошти у сумі 2 800,63
грн., які знаходяться на рахунках
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» та
рахунку НОМЕР_5 Маріупольського
відділення публічного акціонерного
товариства «КБ «Південкомбанк»,
виділити відповідачу; різницю
вартості майна у розмірі 22 754,19 грн.
позивачка погоджується сплатити
відповідачеві.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 подав
зустрічний позов та просив визнати
автомобіль HYUNDAI TUCSON д/н НОМЕР_1 його
особистою приватною власністю, визнати
гараж АДРЕСА_1, загальною площею 19,4 кв.м
об'єктом спільної власності подружжя
та виділити йому у власність, а у
власність ОСОБА_1 виділити побутову
техніку та ювелірні прикраси на
загальну суму 166 399 грн.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 21 травня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено спільно нажите майно подружжя
та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частку гаражу АДРЕСА_1
загальною площею 19,4 кв.м за кожним.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності за кожним на 1/2 частку
грошових коштів, які знаходяться на
рахунках НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» та рахунку НОМЕР_5
Маріупольського відділення публічного
акціонерного товариства «КБ
«Південкомбанк». В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - публічне
акціонерне товариство "ОТП Банк", про
визнання права особистої приватної
власності та поділ спільного майна
подружжя задоволено частково. Визнано
автомобіль HYUNDAI TUCSON реєстраційний
номер НОМЕР_6, особистою приватною
власністю ОСОБА_2 В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати,
прийняти нове рішення яким встановити
факт проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю
у період з жовтня 2006 року по серпень 2007
рік; визнати автомобіль HYUNDAI TUCSON д/н
НОМЕР_1 спільним сумісним майном та
розділити його, виділивши по ? частки
кожному, стягнути половину вартості
автомобіля, яка відповідає 62 130 грн. з
неї на користь відповідача. В
обґрунтування скарги посилається на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

В решті частини рішення суду не
оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

ОСОБА_2, його представники
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання
Апеляційного суду Донецької області не
з'явився, про час і місце розгляду
справи повідомлені, заяви про
відкладення судового розгляду не
подали.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників ОСОБА_1 -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які просили
задовольнити апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін, з
таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з ОСОБА_2 з жовтня 2006 року
по серпень 2007 року, визнання
автомобіля спільною сумісною
власністю подружжя та його поділ, суд
першої інстанції виходив з того, що
ознак сім'ї у стосунках сторін у
вказаний період не встановлено,
автомобіль HYUNDAI TUCSON був придбаний
відповідачем за власні кошти.

Вказані висновки суду
відповідають обставинам справи,
представленим доказам та нормам
матеріального права.

Судом встановлено, що
відповідно кредитному договору №CL
502-102/513/2007 від 27 липня 2007 року ОСОБА_2
отримав у кредит 25 011,89 доларів США для
придбання автомобіля (т.1, а.с.12-24).

За реєстраційним свідоцтвом,
право власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON
д/н НОМЕР_6, 2007 року випуску,
зареєстровано за ОСОБА_2 26 липня 2007 року
(т.1, а.с.8).

Згідно свідоцтва про шлюб
НОМЕР_7, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
зареєстровано 31 серпня 2007 року (т.1,
а.с.11).

З посвідчення особи моряка
ОСОБА_2 вбачається, що в період з 14
грудня 2006 року до 25 червня 2007 року
відповідач знаходився за межами
України (т.2, а.с.10-11).

Відповідно п.5 ст.256 ЦПК
України, суд розглядає справи про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ст.74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Спільне проживання жінки та
чоловіка породжує спільну сумісну
власність лише при наявності сім'ї, а
сім'ю згідно із ст.3 СК України
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із ст.60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтями 70 та 71 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. Майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

У відповідності з вимогами
ст.ст.10 та 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з позовної заяви
ОСОБА_1, на підтвердження своїх вимог
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з ОСОБА_2 з жовтня 2006 року
до серпня 2007 року та придбання
автомобіля HYUNDAI TUCSON позивачка надала
технічний паспорт на автомобіль на ім'я
ОСОБА_2, свідоцтво про шлюб від 31 серпня
2007 року, кредитний договір від 27 липня
2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» і
ОСОБА_2, договір купівлі-продажу
автомобіля від 11 липня 2007 року,
укладений між ТОВ «Алекс Восток» і
відповідачем, договір застави
автомобіля, згідно з яким ОСОБА_2
передав спірний автомобіль у заставу
ЗАТ «ОТП Банк», платіжне доручення на
ім'я ОСОБА_2 та квитанції про погашення
кредиту з 26 липня 2007 року до 22 грудня 2010
року (т.1 а.с.8,11-32). Крім того, представник
позивачки ОСОБА_8 долучив до справи
список свідків, яких просив допитати
(т.1 а.с.50).

В подальшому позивачка надала
суду, в якості доказів на підтвердження
вимог, довідку ЖКП «Житло «Центр» та
акт про проживання у квартирі АДРЕСА_2,
медичну картку «Тибет Медил», в якій
зазначено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище
позивачки) проживає за вказаною
адресою, квитанції про погашення
кредиту, товарний чек магазину
«Сантехник» без прізвища платника,
лист ОСОБА_9 про отримання від ОСОБА_1
грошових коштів, перелік проведених
робіт і закупівель по АДРЕСА_2 (т.1
а.с.150-162).

Заперечуючи проти позовних
вимог ОСОБА_1, відповідач пояснював, що
він дійсно у жовтні 2006 року
познайомився з позивачкою, вони
почали зустрічатися, інколи ОСОБА_1
ночувала з ним у квартирі його батьків,
але спільного господарства вони не
вели, спільного бюджету не мали. Через
два місяці після знайомства він пішов
у рейс, оскільки працював на посаді
старшого помічника капітана, і
повернувся тільки у червні 2007 року. За
власні кошти він вніс перший внесок за
автомобіль HYUNDAI TUCSON, а потім оформив
кредит та оплачував його з власного
заробітку. В лютому 2011 року сімейній
відносини з позивачкою припинилися. В
2014 році, коли він в черговий раз
повернувся з рейсу, з'ясувалося, що з
квартири зникли побутова техніка та
золоті прикраси, які він купував
позивачці (т.1 а.с.172-175).

Відповідно до ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції, виконав вимоги
процесуального закону щодо оцінки
доказів, їх належності, допустимості та
достовірності кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та дійшов
обгрунтованого висновку про відмову
ОСОБА_1 у позові про встановлення факту
проживання однією сімьєю з ОСОБА_2 з
жовтня 2006 року по серпень 2007 року та
поділ автомобіля HYUNDAI TUCSON, оскільки
більшу частину зазначеного часу
відповідач фактично знаходився за
межами м.Маріуполя у зв*язку з
характером роботи, позивачка не надала
доказів того, що вона працювала та мала
дохід на придбання автомобіля, що у неї
був спільний бюджет з відповідачем в
цей час, що вона була пов'язана
спільним побутом з ОСОБА_2 до укладення
шлюбу та вони мали взаємні права та
обов'язки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає, що суд позбавив можливості
її представника ОСОБА_5 допитати
свідків, які були заявлені у суді
першої інстанції та дати додаткові
письмові пояснення, які передбачені
ст.192 ч.1 ЦПК України. Апеляційний суд
вважає ці доводи безпідставними,
оскільки справа знаходилася у
провадженні суду з 16 травня 2013 року по 21
травня 2014 року і при виконанні
позивачкою та її представниками вимог
ч.3 ст.27 ЦПК України, не було перешкод
для дослідження цих доказів.

Суд апеляційної інстанції,
відповідно до роз'яснень, викладених в
п.14 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» має
право досліджувати нові докази, які
особа не мала можливості подати до суду
першої інстанції з поважних причин,
доведених нею, або які неправомірно не
були цим судом прийняті та досліджені,
або доказами, які судом першої
інстанції досліджувались із
порушенням установленого порядку.
Таких обставин при апеляційному
розгляді справи не встановлено.

В скарзі зазначається про
порушення судом вимог ст.169 ЦПК України
при розгляді справи, але ці обставини
не є підставою для скасування рішення,
оскільки вони не призвели до
неправильного вирішення спору.

Посилання позивачки на
погашення нею під час шлюбу кредиту,
за придбаний ОСОБА_2 автомобіль,
відсутність доказів погашення кредиту
ОСОБА_2 за власні кошти, а не за сімейні
з 2007 року до 2014 року, не може бути
підставою для скасування рішення та
визнання цього майна спільною
власністю подружжя, оскільки цим
доводам ОСОБА_1 судом дана належна
оцінка та зроблено відповідні
висновки. Крім того, зі справи не
вбачається, що позивачка ставила
питання про стягнення на її користь
частини коштів, внесених на погашення
даного кредиту під час шлюбу з серпня
2007 року до припинення сімейних
відносин (т.1 а.с.26 зв.,27-28, 29 зв., 30 зв., 31
зв.,32).

Доводи апеляційної скарги
про те, що суд не прийняв до уваги
розписки про зроблений нею ремонт за
місцем проживання відповідача по
АДРЕСА_2; не врахував, що відповідач за
характером своєї професії був
відсутній в м.Маріуполі в період з 14
грудня 2006 року по 25 червня 2007 року, але
це не свідчить, що між ними не було
подружніх відносин; що суд не
врахував акт від 14 лютого з ЖКП «Житло
Центр», який був складений зі слів
сусідів, які проживали поряд, а
прийняв до уваги акт, наданий ОСОБА_2, є
безпідставними, оскільки в рішенні
суду дана оцінка цим доказам і з цих
питань наведені вичерпні висновки.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи ОСОБА_1,
викладені в скарзі, не спростовують
правильності висновків, зроблених
судом першої інстанції, зводяться до
оцінки доказів, їх належності та
допустимості та не містять правових
підстав для скасування судового
рішення, оскільки воно ухвалене з
дотримання вимог матеріального і
процесуального права.

При цьому апеляційний суд, не
встановивши, що судом першої інстанції
були порушені норми процесуального
права при дослідженні доказів у справі
та не досліджуючи самостійно цих
доказів, не вбачає підстав для
скасування законного та
обґрунтованого рішення суду першої
інстанції та не вдається до
переоцінки доказів.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М.Кочегарова

Судді:
Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова