АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 22 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, -

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/11037/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Шум Л.М. Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 22 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 1738,35 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 На думку апелянта, суд
першої інстанції дійшов
безпідставного висновку, що квартира
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки вона була придбана
не за спільні кошти подружжя, а набута
ним внаслідок приватизації та є його
особистою власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити з
наведених в ній підстав.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, вважав, що спір судом
вирішений правильно.

Особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином,
забезпечили явку в судове засідання
своїх уповноважених представників, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, з 20 серпня 1989 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 20 листопада
2013 року, яке набрало законної сили 02
грудня 2013 року, шлюб між сторонами був
розірваний (а.с.5).

07 лютого 2000 року на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 17 січня 2000 року
№35-С/КІ ОСОБА_1 було видано свідоцтво
про право власності на квартиру,
відповідно до якого йому належить
квартира АДРЕСА_1 (а.с.6).

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,
просила визнати за кожним із них право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що
вказана квартира була придбана ними за
час шлюбу, а тому підлягає поділу між
ними в рівних частках.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, визнавши за нею
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, частиною 1 статті 22 КпШС України
визначено презумпцію, відповідно до
якої майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до частини 2 вказаної статті
подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до положень статті 24 КпШС
України роздільним майном кожного з
подружжя є майно, яке належало кожному
з подружжя до одруження, одержане ним
під час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, а також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Частиною 1 статті 69 СК України
визначено, що дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України
визначено, що у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1
зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була
набута ним у власність внаслідок її
приватизації, а тому, вона не може бути
об'єктом поділу.

Разом з тим, відповідачем не було
надано суду будь-яких належних та
допустимих доказів відповідно до вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження
вказаних обставин.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1 надав довідку форми №3
від 30 липня 2014 року №3231, видану КП
«Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду»
Святошинського району м. Києва, в якій
зазначено «тип власності -
приватизована». Разом з тим, вказана
довідка не може бути розцінена судом як
належний та допустимий доказ підстави
набуття права власності на квартиру в
розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України,
оскільки вона не є правовстановлюючим
документом. Крім того, довідка форми № 3
з місця проживання сім'ї та реєстрації
має бланкетну форму, відомості про тип
власності є складовою частиною
відповідного бланку.

Як вбачається з документів, наданих
представником ОСОБА_2 на спростування
доводів апеляційної скарги, квартира
АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 у власність
на підставі договору АДРЕСА_1 від 23
грудня 1997 року.

При цьому, представник позивачки
зазначив, що фінансування будівництва
здійснювалося за рахунок спільних
коштів подружжя.

Таким чином, посилання апелянта на те,
що вказана квартира була придбана не за
спільні кошти подружжя, а набута ним
внаслідок приватизації, є
безпідставними. Установивши, що
квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю подружжя, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про визнання за ОСОБА_2 права власності
на 1/2 частку вказаної квартири.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 22 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов