РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3164/14-ц

пр. № 2/759/2419/14

13 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарях Лазаренко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 28.07.2013 року ОСОБА_2 взяв у
нього в борг 14 325 доларів США, які
зобов»язався повернути в строк до 15
лютого 2014 року, про що написав
відповідну розписку. Строк повернення
вказаного боргу скінчився, але гроші
відповідач так і не повернув, у зв"язку
з чим просить їх стягнути в судовому
порядку, а саме в гривневому
еквіваленті у розмірі 123 768 грн. по
офіційному курсу НБУ станом на 15.02.2014
рік, разом із моральною шкодою у
розмірі 3 000 грн.

В подальшому позивач уточнив свої
позовні вимоги, а саме просив стягнути
з відповідача суму заборгованості у
розмірі 14 325 доларів США в гривневому
еквіваленті з розрахунку курсу долара
США НБУ станом 13.05.2014 рік, а саме у
розмірі 166 170 грн. разом із моральною
шкодою у тому ж розмірі 3 000 грн.

Будучи присутнім у судовому засіданні
позовні вимоги підтримував, просив їх
задовольнити. В подальшому позивач до
суду не з»являвся, письмово просив
розглядати справу без його участі. В
останнє судове засідання направив
письмову заяву про розгляд справи без
його участі, зазначивши, що від ОСОБА_2 в
рахунок виконання вказаних грошових
зобов»язань він отримав 5 000 грн.

Відповідач у судові засідання не
з»являвся, хоча його явка судом
визнавалась обов»язковою.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
просила у їх задоволенні відмовити.
Так, спочатку суду пояснювала, що
відповідач вказану розписку писав та
підписував, але під тиском позивача,
грошей по ній не отримував. На
запитання суду навіщо таку розписку
відповідач писав та підписував, в
рахунок яких відносин з позивачем, при
яких обставинах та де представник
відповідача відповісти не могла, як і
на питання позивача чому в такому разі
відповідач не звертався до відповідних
правоохоронних органів, у зв»язку з чим
і було визнано явку відповідача
обов»язковою, який як зазначено вище до
суду так і не з»явився жодного разу.

В подальшому представник відповідача
пояснювала, що фінансові відносини між
позивачем та відповідачем дійсно були,
але зазначені кошти в дійсності були
використані не для власних потреб, як
зазначено в розписці, а в рахунок їх
спільного з позивачем бізнесу. Так, між
позивачем та відповідачем дісно були
певні домовленості по налагодженню
спільного бізнесу, згідно таких
позивач і вкладав свої особисті гроші в
розвиток такого, з їх подальшою
компенсацією відповідачем. Але після
того як той не склався став вимагати
повернення їх частини у відповідача.
Для вирішення питання мирним шляхом із
позивачем, а саме для визначення
остаточної суми боргу, яка буде йому
повертатися відповідачем, було
заявлено клопотання про перенесення
розгляду справи, яке було судом
задоволено.

Проте, в наступне судове засідання
представник відповідача не з»явилася,
письмово просила його перенести на
іншу дату, позивач у судовому
засіданні вказав, що такого примирення
між ними так і не відбулося, як і бесіди
взагалі, зазначивши про затягування
процесу розгляду справи таким способом
представником.

В наступному судовому засіданні
представник відповідача знову стала
заперечувати проти позову, заявляючи
клопотання про призначення експертизи,
у задоволенні якого судом було
відмовлено, згідно ухвали від 04.09.2014
року.

В подальшому представник відповідача
повідомила суду про часткову оплату
відповідачем в рахунок виконання
вказаних зобов»язань, а саме у розмірі
5000 грн. та необхідність знову оголосити
перерву для можливого вирішення
питання мирним шляхом, яке знову ж таки
було задоволено судом.

Проте, така мирова угода між сторонами
так і не була досягнута.

Суд, вислухавши пояснення з»явившихся
у судове засідання сторін, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності,
дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог з огляду на
таке.

У судовому засіданні встановлено, що
28.07.2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики у простій письмовій формі.
Згідно вказаного договору ОСОБА_2 взяв
у ОСОБА_1 в борг 14 325 доларів США, які
зобов»язався повернути в строк до 15
лютого 2014 року. В зазначеній розписці
зазначено і те, що грошові кошти у сумі
14 325 доларів США передав ОСОБА_1, а
прийняв їх у такому ж розмірі ОСОБА_2
Зазначено і те, що така розписка
написана власноручно ОСОБА_2 з його
доброї волі, без примусу та при
здоровому глузді.

Копія такої розписки, яка звірялася з
наданим у судовому засіданні позивачем
оригіналом, міститься в матеріалах
справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Така ж позиція викладена в постанові
Верховного Суду України від 18.09.2013 року
за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов"язковою для всіх
суб"єктів владних повноважень та для
всіх судів України.

Представник відповідача у судовому
засіданні не заперечувала, що підпис на
договорі позики від 28.07.2013 року
належать саме ОСОБА_2, а тому посилання
на неотримання фактично вказаних у
договорі позики грошей чи у меншій їх
кількості є необґрунтованими та
недоведеними, оскільки особистий
підпис відповідача в договорі свідчить
про інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобовязанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно договору позики від 28.07.2013 року
відповідач повинен був повернути
позику позивачу до 15.02.2014 року, тоді як
лише в процесі слухання цієї справи
відповідач в рахунок вказаних
зобов»язань перерахував позивачу лише
5 000 грн., про, що не заперчував і позивач,
написавши відповідну заяву суду. Отже,
сума боргу, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
складає 111 170 (сто одинадцять тисяч сто
сімдесят) грн., з наступного розрахунку.
Сума боргу 14 325 доларів США, що в
гривневому еквіваленті станом на день
вирішення справи, зокрема 13.11.2014 року
згідно офіційних данних НБУ складає 222
897 грн., тоді як суд діє лише в межах
заявлених позовних вимог, а саме
заявлена позивачем сума боргу у
розмірі 166 170 грн. - 5 000 грн., які були
добровільно сплачені відповідачем = 111
170 грн., яка і підлягає стягненню.

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача моральної шкоди у
розмірі 3 000 грн., то такі позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки ні
укладеним сторонами договором, ні
законом по даній категорії справ
відшкодування моральної шкоди не
передбачено, а тому такі підстави для
такого стягнення відсутні.

Щодо заперечень представника
відповідача щодо заявлених позовних
вимог, слід зазначити наступне.

Згідно роз»ясень, які містяться в п.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам відповідно до статті
215 ЦК України необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані правочини - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (частина друга статті 222,
частина друга статті 223, частина перша
статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Заперечуючи, в певний проміжок
розгляду цієї справи, проти позову,
представник відповідача зазначала про
те, що укладений 28.07.2013 року між
позивачем та відповідачем договір
позики у простій письмовій формі,
зокрема у вигляді розписки, був
написаний та підписаний відповідачем
під впливом насильства.

Згідно ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психологічного тиску з
боку другої сторони або з боку іншої
особи, визнається судом недійсним.

Тобто, такий правочин є оспорюваним
правочином, недійсність якого
встановлюється виключно за рішенням
суду. Коли в даному випадку такого
рішення суду надано не було,
відповідного позову не заявлено, чому
суд надає свою відповідну оцінку.

Слід зазначити, що при розгляді даної
справи, суд неодноразово та детально
роз»яснював представнику відповідача
такі юридичні поняття і їх наслідки, як
недійсність та нікчемність правочину,
необхідність подачі відповідного
позову до суду, можливість зупинення
розгляду даної справи до вирішення
іншої, предмет доказування по таких
категоріях спору, докази та
доказування в судовому процесі, для
чого декілька раз переносив розгляд
цієї справи. Тоді як, жодних дій по
відповідному захисту своїх прав
вчинено стороною відповідача не було.

Абзацом 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України визначено,
що якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Представник відповідача заявляла про
допит певної особи в якості свідка,
проте так і не змогла обґрунтувати таке
клопотання, зокрема що він має
підтвердити чи спростувати, хто він та
звідки взагалі йому відомі відносини
між сторонами, їх фінансовий бік, а в
подальшому і взагалі від нього
відмовилася.

Крім того, представник відповідача
неодноразово просила термін на
примирення, зазначаючи, що необхідно
узгодити суму заборгованості по
вказаним зобов»язанням відповідача,
яка буде ним погашатися добровільно, що
в певній мірі, разом із фактичною,
добровільною сплатою відповідачем на
рахунок позивача суми заборгованості у
розмірі 5 000 грн. вказує на визнання
такого грошового зобов»язання, що
оцінювалося судом в сукупності із
зазначеним вище.

Отже, оцінюючи з'ясовані
обставини справи, що перевірені
представленими доказами у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
обгрунтованість та доведеність в
певній частині позовних вимог, а відтак
про їх часткове задоволення зокрема з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума
заборгованості у розмірі 111 170 (сто
одинадцять тисяч сто сімдесят) грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої постановлено рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати
пропорційно до задоволених вимог.

Так, з відповідача необхідно стягнути
на користь позивача понесені ним
судові витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1 111 (одна тисяча сто
одинадцять) грн. 70 (сімдесят) коп.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 231, 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст.ст. 10, 57, 60, 76,
88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( і.н. НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 суму заборгованості за
договором позики від 28.07.2013 року у
розмірі 111 170 (сто одинадцять тисяч сто
сімдесят) грн., судові витрати у розмірі
1 111 (одна тисяча сто одинадцять) грн. 70
(сімдесят) коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду
можна подати протягом десяти днів з дня
його проголошення через Святошинський
районний суд м. Києва. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копій цього
рішення.

Суддя: