У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Київського районного
суду м. Сімферополя від 5 вересня 2013
року та рішення Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 22
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулось з позовом до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Встановивши, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, ухвалою від 11
квітня 2013 року суд першої інстанції
залучив до участі у справі його
спадкоємця - ОСОБА_3

Уточнивши позов публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», мотивувало свої вимоги
тим, що 9 вересня 2007 року між ним та
ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредит у сумі 2 508 грн зі сплатою 12% за
користування кредитними коштами з
кінцевим терміном повернення 9 вересня
2008 року. Зобов'язання за кредитним
договором відповідач не виконав, що
призвело до виникнення заборгованості.
Позивач просив стягнути з відповідача
як спадкоємця померлого
заборгованість за кредитним договором,
яка станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 склала 18 979,23
грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 5 вересня 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 18 979,23 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 22 жовтня 2013 року
доповнено резолютивну частину рішення
Київського районного суду м.
Сімферополя від 5 вересня 2013 року
вказівкою про стягнення
заборгованості в межах вартості
спадкового майна.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Сімферополя від 5
вересня 2013 року та рішення
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 22 жовтня 2013 року,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 9 вересня 2007 року
між публічним акціонерним банком
комерційний банк «ПриватБанк» та
ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредит у сумі 2 508 грн зі сплатою 12%
річних за користування кредитними
коштами з кінцевим терміном повернення
9 вересня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Спадкоємцем померлого є його донька
ОСОБА_3, яка прийняла спадщину шляхом
подання заяви до Сімферопольської
районної державної нотаріальної
контори Автономної Республіки Крим.

У зв'язку з порушенням умов кредитного
договору, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1
загальна заборгованість ОСОБА_4 за
зазначеним кредитним договором склала
18 979,23 грн, з яких 2 426,32 грн -
заборгованість за кредитом; 9 260,84 грн -
заборгованість зі сплати процентів за
користування кредитом; 675,95 грн -
заборгованість по комісії; 6 616,12 грн -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором.

30 липня 2013 року відповідач подала до
суду заяву про застосування позовної
давності.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
заборгованість позивачем розрахована
правильно, доказів про перевищення
сумою заборгованості вартості
спадкового майна не надано і підстави
для застосування позовної давності
відсутні.

Суд апеляційної інстанції, погодившись
з висновками суду першої інстанції,
доповнив рішення посиланням на ч. 1 ст.
1282 ЦК України і вказав на обов'язок
спадкоємця сплатити заборгованість,
яка виникла за життя спадкодавця, у
межах вартості майна, одержаного у
спадщину.

Проте повністю з таким висновком
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст. 1281 ЦК України
спадкоємці зобов'язані повідомити
кредитора спадкодавця про відкриття
спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги. Якщо кредитор
спадкодавця не знав і не міг знати про
відкриття спадщини, він має право
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, протягом одного
року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред'явив
вимоги до спадкоємців, що прийняли
спадщину, у строки, встановлені
частинами другою і третьою цієї статті,
позбавляється права вимоги.

Аналіз указаної норми дає підстави для
висновку, що строки пред'явлення
кредиторами спадкодавця вимог до
спадкоємців є обмежувальними
(преклюзивними), тобто їх пропущення
припиняє права кредиторів, а тому ці
строки не призупиняються, не
перериваються й не поновлюються.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Статтею 259 ЦК України визначено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

У апеляційній скарзі заявник з
урахуванням зазначених норм закону
зазначала, що позивачем пропущено
строк на звернення до суду за захистом
своїх порушених прав.

Суди встановили, що банк зобов'язався
надати ОСОБА_4 кредит у сумі 2 508 грн
строком 9 вересня 2008 року включно зі
сплатою 1% на місяць за користування
кредитом на суму залишку
заборгованості, щомісячної винагороди
за надання фінансового інструменту у
розмірі 61,45 грн та одноразової
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 418 грн в обмін на
зобов'язання позичальника щодо
повернення кредиту, сплати відсотків,
винагороди, комісії, обумовлених у
Заяві та Умовах надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»,
Стандарт). Погашення заборгованості
мало здійснюватися щомісячно у період
з 9 по 14 числа кожного місяця у розмірі
по 284,48 грн.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи
доводи апеляційної скарги, посилався
на п. 1.7.31 Умов та правил надання
банківських послуг, зазначив, що строк
позовної давності за всіма вимогами
становить 50 років, і вважав, що договір
був сторонами пролонгований.

Проте, апеляційний суд не звернув
уваги, що позивачем не надано доказів
про ознайомлення ОСОБА_4 саме з тими
Умовами, на які послався суд, при тому,
що при поданні позову додано Умови і
правила надання банківських послуг,
згідно з якими строк позовної давності
складає 50 років (п. 1.7.31), а до уточненої
позовної заяви надано Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка», Стандарт), за якими
строк позовної давності становить 5
років (п. 5.5).

Крім того, сторони кредитного договору
встановили строк повернення кредиту до
9 вересня 2008 року включно і у заяві
позичальника погашення кредитної
заборгованості та строки чергових
платежів визначено місяцями. Отже,
поряд зі встановленням строку дії
договору, сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч.
3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку, що
судом апеляційної інстанції враховано
не було.

Суд апеляційної інстанції належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, які мають значення для
правильного вирішення справи, не
встановив, які саме умови кредитування
були погоджені ОСОБА_4, і дійшов
передчасного висновку про пролонгацію
договору і відсутність підстав для
застосування позовної давності.

Погодившись із встановленими судом
першої інстанції обставинами і його
висновком про наявність правових
підстав для стягнення з відповідача як
спадкоємця померлого боржника суми
заборгованості за кредитним договором,
суд апеляційної інстанції не перевірив
додержання передбаченого ст. 1281 ЦК
України строку для пред'явлення вимог
до спадкоємця; не з'ясував, коли
кредитор дізнався чи міг дізнатися про
відкриття спадщини після смерті
боржника; не встановив настання строку
вимоги до боржника й, відповідно,
підставності пред'явленої кредитором
вимоги до спадкоємця, який прийняв
спадщину; вартість майна, одержаного
у спадщину, у порушення положень ст. 1282
ЦК України, не з'ясував.

Оскільки рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене з неповним
з'ясуванням обставин справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, таке рішення
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 22 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

І.К.Парінова

В.О.Савченко