РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2014 року
м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у
складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з - Говорадло А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із
зазначеним позовом в якому вказала, що
проживає в Австралії та є громадянкою
цієї країни. В Житомирі мешкає
правнучка померлого чоловіка позивача
ОСОБА_4, мати якої померла після
народження доньки. У зв'язку із частою
хворобою ОСОБА_4, бабуся останньої
попросила позивача разом із чоловіком
перераховувати грошові кошти на
лікування, утримання та матеріальне
забезпечення ОСОБА_4 Позивач зазначає,
що вона разом із чоловіком почали
надавати таку матеріальну допомогу,
переказуючи грошові кошти на адресу
відповідача, яка була подругою
померлої матері ОСОБА_5, а саме ОСОБА_3 З
часом батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та
відповідач одружились. Позивач
посилається у позові на те, що вона
разом із покійним чоловіком мали за
мету вкладати грошові кошти у розвиток
ОСОБА_4, її матеріальне забезпечення,
отримання в майбутньому освіти
закордоном. Із цією метою позивач,
зокрема, переслала на рахунок
відповідача грошові кошти на купівлю
квартир в будинках по АДРЕСА_1 АДРЕСА_2,
АДРЕСА_3, в будинках по АДРЕСА_4 Квартири
у зазначених будинках повинні бути, як
зазначає позивач, за її проханням
зареєстровані на ім'я ОСОБА_4.
Натомість, як стало відомо ОСОБА_2,
переказані грошові кошти витрачались
відповідачем не за призначенням, на
власні потреби, придбане майно
реєструвалось або за ОСОБА_3 або за її
близькими родичами. Фактично із
переказаних грошових коштів, на які у
позивача збереглись підтверджуючи
банківські документи, відповідачем
було повернуто позивачу лише 70 000
доларів США. Посилаючись на положення
ст.ст. 1212, 1213 ЦК України ОСОБА_2 просить
суд із урахуванням збільшених позовних
вимог (а.с. 189-190) стягнути із ОСОБА_3 на
свою користь безпідставно набуті
грошові кошти в розмірі 306 178 доларів
США, що за курсом НБУ станом на 10.07.2014
року становить 3 579 220 грн. 82 коп.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві та
заяві про збільшення позовних вимог,
просила їх задовольнити. Додала, що за
кошти позивача відповідачем ОСОБА_3,
яка працювала на той час ріелтором,
повинно бути придбано 5 квартир, які в
подальшому необхідно було
зареєструвати за ОСОБА_4, 2002 року
народження. Проте восени 2013 року
позивач дізналась, що кошти
використовувались не за призначенням.
Як їй стало відомо зі слів представника
органу опіки та піклування, за ОСОБА_4
було зареєстровано тільки дві
квартири, власниками ж решти придбаних
за кошти позивача квартир були інші
особи. На вимогу повернути переказані
кошти відповідачем було повернуто
тільки 70 000 дол. США. Представник
позивача просив суд не брати до уваги
заперечення відповідача про
витрачання частини коштів на купівлю
земельної ділянки та будинку в с.
Левків Житомирського району, в якому
повинна була проживати ОСОБА_2,
оскільки грошові кошти для придбання
цього нерухомого майна позивачем
пересилались окремо для ОСОБА_7, який і
будував зазначений вище будинок.

Відповідач разом із своїми
представниками заперечували проти
позовних вимог, просили відмовити в їх
задоволенні. В обґрунтування своїх
заперечень вказали, що грошові кошти
пересилались за усною домовленістю із
позивачем без конкретної мети їх
використання та мали зовсім іншу ціль,
ні ж зазначена у позові. Так, 85 000 дол.
США було витрачено ОСОБА_3 на придбання
земельної ділянки та житлового будинку
в АДРЕСА_5 в якому планувала мешкати
позивач, 30 000 дол. були витрачені на
ремонт та облаштування даного будинку,
а інші кошти пішли на оздоровлення та
навчання дитини ОСОБА_4 При цьому
відповідач зазначила, що всього нею
було отримано 215 322 дол. США від
позивача, що пересилались останньою
протягом 2000-2011 років, тобто до смерті
чоловіка позивача, з яких 71 500 дол. США
повернуто ОСОБА_2, коли вона перебувала
у м. Житомирі. Зазначили, що до
3-кімнатної квартири по АДРЕСА_1, право
власності на яку зареєстровано за
ОСОБА_4, позивач немає ніякого
відношення. Інша ж квартира, що була
оформлена на ОСОБА_4, розташована по
АДРЕСА_2 придбавалась за кошти позивача
та за усною домовленістю із останньою.
В подальшому ніяких інших
домовленостей із позивачем щодо
купівлі нерухомого майна, окрім
земельної ділянки та будинку в с.
Левків для ОСОБА_2, між сторонами по
справі не існувало. Також просили
застосувати строки позовної давності
до стягнення тих грошових коштів, що
переказувались позивачем за період із
2006 року п грудень 2010 року. Відповідач
надала письмові заперечення, що
приєднані до матеріалів справи (а.с. 48).

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_2 пояснила, що довіряла
відповідачу, а тому переказувала гроші
на її ім'я. За словами позивача, рахунок,
на який пересилались кошти в м.
Житомирі, повинен був відкритий на ім'я
ОСОБА_4. В подальшому на ці кошти
планувалось придбати 10 квартир,
власником яких повинна була стати
правнучка покійного чоловіка. Частина
ж коштів повинна була зберігатись на
рахунку для того, що б їх
використовувала позивач, коли приїде
до м. Житомира. На сім'ю ОСОБА_6 вона
гроші не переказувала. ОСОБА_2
зазначила, що гроші на придбання
земельної ділянки та будинку, його
облаштування йшли на ОСОБА_8, а далі на
ОСОБА_9, натомість гроші, що
переказувались на рахунок ОСОБА_3, не
мали жодного відношення до нерухомого
майна в с. Левків. Позивач пояснила
суду, що коли прибула в 2013 році до м.
Житомира, то дізналась від органу опіки
та піклування, який повинен був давати
згоду на придбання нерухомого майна на
ім'я ОСОБА_4, яка є малолітньої особою,
що за ОСОБА_4 зареєстровано тільки 2
квартири, а саме АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 На
вимогу позивача повернути
безпідставно одержані кошти, ОСОБА_3
віддала тільки 70 000 дол. США.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, допитавши свідка,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані сторонами по справі
доказі, приходить що висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню виводячи із
наступного.

Судом встановлено, що на ім'я ОСОБА_3 у
ПАТ «Державний експортно-імпортний
банк України» було відкрито поточний
рахунок НОМЕР_3, на який від позивача по
справі було переказано у період із
27.07.2006 по 10.02.2012 року 304 938 дол. США 20
центів. Зазначена обставина
підтверджується довідкою банку
№52-011/1241 від 17.09.2014 року.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
позивач по справі, переказуючи
зазначені вище кошти відповідачу,
домовлялась із останньою про придбання
за ці кошти в м. Житомирі квартири
АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2, квартири
АДРЕСА_3 квартири АДРЕСА_4 та квартири
АДРЕСА_6. Зазначені вище квартири
повинні були зареєстровані за
правнучкою померлого чоловіка
позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За положеннями ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. При
цьому положення глави 83 ЦК
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

Вимогами ст. 1213 ЦК України закріплено,
що набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі.

Судом встановлено, що за ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., зареєстровано дві із
зазначених вище квартир, а саме
квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2.
Право власності на ці квартири були
набуті на підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 24.02.2005
року, виданого нотаріусом Другої
Житомирської державної нотаріальної
контори ОСОБА_10; договору
купівлі-продажу від 02.04.2005 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, а
також на підставі договору
купівлі-продажу від 14.08.2006 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_12,
ОСОБА_13 (а.с. 36, 42-43).

Судом також встановлено, що власником
квартири АДРЕСА_3 була ОСОБА_3, яка
набула право власності на квартиру на
підставі договору купівлі-продажу від
05.08.2010 року. Так само відповідач була
власником квартири АДРЕСА_4 в м.
Житомирі, яка була набута нею на
підставі договору купівлі-продажу від
30.09.2011 року. Проте на час розгляду
справи обидві зазначені вище квартири,
на які посилається в своєму позові
ОСОБА_2, були відчужені ОСОБА_3 29 березня
2014 року, що підтверджується довідкою з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 26.05.2014 року №22109595
(а.с. 120).

Власником іншої та останньої з п'яти
квартир, про які в позові згадував
позивач, а саме квартири АДРЕСА_6 в м.
Житомирі є чоловік відповідача -
ОСОБА_6, який придбав дану квартиру
07.10.2011 року на підставі договору
купівлі-продажу, що підтверджується
наданою Реєстраційною службою
Житомирського міського управління
юстиції Інформацією з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, Державного реєстру іпотек,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна за № 23545515 від
26.06.2014 року.

Таким чином із п'яти квартир, які
повинні бути придбані відповідачем та
зареєстровані за ОСОБА_4 відповідач
ОСОБА_3 придбала всі зазначені вище
квартири, однак зареєструвала право
власності за ОСОБА_4 лише на дві із них.

Згідно Листа від 01.02.2014 року «Висновки
Верховного Суду України, викладені в
постановах, ухвалених за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 Цивільного процесуального
кодексу України, за II півріччя 2013 р.»
судам роз'яснено, що у разі виникнення
спору стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер спірних
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень ч. 1
ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно позивачу.
Дана правова позиція була викладена
Верховним Судом України у постанові
судових палат у цивільних та у
господарських справах Верховного Суду
України від 2 жовтня 2013 р. у справі №
6-88цс13.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Зі змісту постанови Верховного Суду
України від 2 жовтня 2013 р. у справі №
6-88цс13 випливає, що предметом
регулювання інституту безпідставного
отримання чи збереження майна є
відносини, які виникають у зв'язку з
безпідставним отриманням чи
збереженням майна і які не
врегульовані спеціальними інститутами
цивільного права. Під відсутністю
правової підстави розуміється такий
перехід майна від однієї особи до
іншої, який або не ґрунтується на
прямій вказівці закону, або суперечить
меті правовідношення і його юридичному
змісту. Тобто відсутність правової
підстави означає, що набувач
збагатився за рахунок потерпілого поза
підставою, передбаченою законом,
іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі статті 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Верховний Суд України в постанові від 2
жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13 роз'яснив,
що у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Таким чином суд приходить до висновку,
що відповідач ОСОБА_3 не виконала
прохання позивача по справі, придбавши
разом із своїм чоловіком квартиру
АДРЕСА_6, квартиру АДРЕСА_3 та квартиру
АДРЕСА_4 не зареєструвала право
власності на них за ОСОБА_4 Більше того,
здійснивши відчуження належних їй
квартир по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4
відповідач фактично змінив
правовідносини між сторонами по справі
та припинив правову підставу для
набуття чи збереження майна за
достатньої правової підстави.

Зважаючи на викладене вище, суд
приходить до висновку, що відповідачем
ОСОБА_3 без достатньої правової
підстави було набуте майно позивача
ОСОБА_2, а саме на частину грошових
коштів в доларах США, що була
переказана позивачем.

При вирахування суми безпідставно
набутих грошових коштів позивача суд
враховує розмір позовних вимог,
заявлених позивачем. Так, в заяві про
збільшення позовних вимог від 10.07.2014
року позивач зазначає, що за період із
26.07.2006 по 29.10.2011 року їм було переказано
на рахунок відповідача загалом 306 178
доларів США. Співставивши перелічені у
заяві суми із тими, що містяться в
довідці ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» за
№52-011/1241 від 17.09.2014 року суд приходить до
висновку, що ОСОБА_3 було безпідставно
здобуто 253 097 доларів США 80 центів (37 975
дол. США за переказом від 27.07.2006 року; 44
975 дол. США від 26.07.2010; 14 205,50 дол. США від
29.10.2010; 9 856 дол. США від 25.03.2011; 6 174,80 дол.
США від 21.04.2011; 21 009 дол. США від 04.05.2011; 36
973,50 дол. США від 28.07.2011; 51 585 дол. США від
08.09.2011; 30 344 дол. США від 25.10.2011 року).

Із суми 253 097,80 доларів США суд вважає за
необхідне вирахувати 70 000 доларів США,
що були повернуті відповідачем
позивачу, оскільки саме дана сума
поверни тих коштів не заперечується
сторонами по справі. Відповідно до
положень ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Також суд вбачає підстави виключити із
вказаної вище суми грошові кошти, що
були затрачені відповідачем на
придбання земельної ділянки та
житлового будинку для ОСОБА_2 в с.Левків
Житомирського району. З метою
придбання вказаного нижче майна
позивач видав на ім'я відповідача
довіреність, якою уповноважив ОСОБА_15
придбати на ім'я ОСОБА_2 житловий
будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_5
(а.с.85). З наявних в матеріалах справи
документів випливає, що відповідно до
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 18.02.2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_16,
ОСОБА_2, від імені якої діяла
відповідач, придбала у ОСОБА_7 будинок
по АДРЕСА_5 Загальна сума придбаного
нерухомого майна разом із сплаченим
покупцем 1% збору в Пенсійний фонд (п.8.5
договору) склала 617 802 грн. 86 коп., що за
офіційним курсом НБУ станом на 18.02.2011
року становило 77 792,27 дол. США (а.с.49-50). Як
вбачається із договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 18.02.2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_16, ОСОБА_2, від імені якої
діяла відповідач, придбала у ОСОБА_7
земельну ділянку, розташовану в с.
Левків Житомирського району за 19 960
грн., що за офіційним курсом НБУ станом
на 18.02.2011 року склало 2 513,31 дол. США.
Загальна сума придбаного для позивача
відповідачем нерухомого майна,
розташованого в с. Левків, становить 80
305,58 доларів США за офіційним курсом НБУ
станом на день укладення договорів
купівлі-продажу.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що
зазначений вище будинок будувався «з
нуля» та гроші на його будівництво
переказувались позивачем іншій особі,
оскільки зазначені обставини
спростовуються наявною в матеріалах
справи копією договору купівлі-продажу
житлового будинку, який на час розгляду
справи не був розірваний або визнаний
недійсним. Достатніх та належних
доказів того, що ОСОБА_3 не
використовувала кошти, одержані від
позивача, на придбання цього будинку
судом не здобуто та сторонами не
надано.

Суд, при визначення остаточної суми
безпідставно набутих грошових коштів,
що підлягатимуть стягненню із
відповідача по справі, також вважає за
доцільне виключити із одержаних від
ОСОБА_2 грошей кошти в сумі 4 080 грн. (за
курсом НБУ станом на 13.04.2011 становить
512,09 дол. США), що були сплачені 13.04.2011
року в якості страхового платежу за
договором №20/08-200000602 добровільного
страхування майна фізичних осіб від
12.04.2011 року, а саме житлового будинку по
АДРЕСА_5

Окрім цього, суд вбачає за необхідне
вирахувати від суми стягнення
безпідставно набутого майна також
грошові кошти, які були витрачені
відповідачем на придбання меблів для
будинку в с.Левків на суму 2 425 грн. та 4 169
грн. згідно договорів купівлі-продажу
№4486-848 від 19.12.2011 та №486-906 від 26.12.2011 року
відповідно, що курсом НБУ на день
платежу за договорами становить 521,82 та
303,53 долари США.

Суд не вбачає підстав враховувати при
визначені суми стягнення грошові
кошти, що фігурують в товарних чеках,
квитанціях, накладних, договорах, копії
яких буди надані відповідачем,
оскільки ОСОБА_3 не були надані докази
того, що придбані будівельні матеріали
або меблі за ними були використані для
будинку по АДРЕСА_6 а не, зокрема, при
проведенні ремонту в квартирах, що були
придбані в 2010-2011 роках відповідачем та
її чоловіком. Статтею 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При врахування строків позовної
давності при прийнятті рішення по
справі суд виходить із положень глави 19
ЦК України. Стаття 257 ЦК України
визначає загальний строк позовної
давності у три роки, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Як було встановлено
в судовому засіданні, допитана в якості
свідка позивач пояснила суду, що
дізналася про використання
переказаних нею відповідачу грошових
коштів не за досягнутою усною
домовленістю між сторонами по справі, а
з іншою метою в 2013 році. Відповідачем та
її представниками на спростування
зазначених обставин не було надано
інших доказів. Таким чином суд виходить
з того, що саме з 2013 року і повинен
обраховуватись строк позовної
давності, передбачений ст. 257 ЦК
України, а відтак суд відмовляє в
задоволенні клопотання ОСОБА_3 про
застосування строків позовної
давності.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог та стягнення із ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 безпідставно набутих
грошових коштів в сумі 101 454 долари США 78
центів, що за курсом НБУ станом на 10.07.2014
року (згідно останньої заяви про
збільшення позовних вимог) становить 1
186 584 грн. 67 коп.

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ід.номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2)
безпідставно набуті грошові кошти в
сумі 101 454 долари США 78 центів, що за
курсом НБУ станом на 10.07.2014 року
становить 1 186 584 грн. 67 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати у вигляді судового
збору у сумі 3 441 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Житомирської області через Богунський
районний суд м. Житомира протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя