Ухвала

іменем україни

24 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
і звернення стягнення на майно, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Таврика», третя особа ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору іпотеки
від 28 грудня 2007 року, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика», третя особа ОСОБА_5 про
визнання недійсним додатку № 4 до
кредитного договору від 12 квітня 2011
року та зобов'язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 08 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне
товариство ( далі -ПАТ) «Банк «Таврика»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
і звернення стягнення на майно,
посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року
між акціонерним банком «Таврика»,
правонаступником якого є
ПАТ «Банк Таврика» та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого, позичальнику
ОСОБА_4 був наданий кредит в розмірі 713
230 грн. з процентною ставкою 19,5% річних
та строком користування кредитними
коштами до 27 грудня 2017 року, цільове
використання кредитних коштів - для
будівництва будинку.

У подальшому між банком та ОСОБА_4 були
укладені додаткові угоди до кредитного
договору, а саме: додаткова угода № 1
від 02 червня 2008 року, в якій змінювався
п. 1.2 кредитного договору, згідно якого
позичальник сплачує 20 % процентів
річних від суми наданого кредиту та
встановлювався новий графік погашення
кредиту згідно додатку № 2. Додатковою
угодою № 2 від 31 жовтня 2008 року
змінювався п. 1.2 кредитного договору,
згідно якого позичальник сплачує 23 %
процентів річних від суми наданого
кредиту та встановлений новий графік
погашення кредиту згідно додатку № 3 до
кредитного договору. Згідно умов
додаткової угоди № 3 від 12 липня 2011 року
переносилась сплата заборгованості за
процентами згідно графіку погашення -
додаток № 4 до кредитного договору.

Факт видачі кредитних коштів
підтверджується випискою
(роздруківкою) з позичкового рахунку
позичальника та відповідно заявками на
видачу кредиту в рахунок кредитної
лінії (заявки та меморіальні валютні
ордери додаються).

Банк виконав свої зобов'язання за
кредитним договором перед
ОСОБА_4 в повному обсязі.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним
договором з усіма змінами та
доповненнями до нього, між банком та
ОСОБА_5 як майновим поручителем був
укладений договір іпотеки від 28 грудня
2007 року, відповідно до якого майновим
поручителем було передано у іпотеку
нерухоме майно, а саме: земельна
ділянка, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та належить майновому
поручителю на праві власності.

Незважаючи на прийняті банком заходи
по добровільному погашенню боргу,
зобов'язання за кредитним договором
ОСОБА_4 не виконуються. Згідно умов п. 6.2
кредитного договору за несвоєчасне
погашення заборгованості по кредиту та
процентах передбачена
відповідальність позичальника у
вигляді пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період
прострочення, від простроченої суми за
кожен день прострочення. Банком
неодноразово направлялися боржнику і
майновому поручителю -іпотекодавцю
повідомлення з вимогою погашення боргу
за кредитним договором, однак вимоги
банку ні позичальником, ні
іпотекодавцем не виконані.

Враховуючи викладене, позивач просив
стягнути солідарно з ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Таврика»
суму заборгованості за кредитним
договором, нараховану станом на 26
березня 2013 року в повному обсязі.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою до
ПАТ «Банк Таврика», третя особа ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
іпотеки від 28 грудня 2007 року,
укладеного в забезпечення вимог
вищевказаного кредитного договору. На
підтвердження позовних вимог
посилався на те, що представники банку,
що укладали та підписували даний
договір, не мали службових повноважень
на укладення та підписання даного
договору саме в такій редакції і саме
на таких умовах, оскільки довіреність,
статут, положення про філію, на
підставі яких вони діяли, їм таких
повноважень не надавали. Відповідно до
ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Фактично підписання
представниками банку даного договору в
такій редакції і на таких умовах є
суттєвим перевищенням службових
повноважень, що стало результатом
настання негативних наслідків для
ОСОБА_5

Він не був повністю проінформований з
приводу кредитного договору, не був
попереджений працівниками банку про
ризики, які можуть настати в результаті
підписання даного договору, не міг
реально оцінити правові наслідки, які
настали в результаті підписання даного
договору.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просив
визнати недійсним договір іпотеки,
укладений між ним та банком.

Ухвалою суду від 22 травня 2013 року судом
зустрічну позовну заяву ОСОБА_5
прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом ПАТ «Банк
«Таврика» до ОСОБА_4, і об'єднано в одне
провадження.

Ухвалою суду від 06 червня 2013 року
залучено до участі в справі в якості
третьої особи ОСОБА_6.

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовною заявою до ПАТ «Банк
«Таврика», ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, як третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмета спору про визнання
недійсним договору іпотеки від 28
грудня 2007 року, виключення записів з
реєстру іпотек та реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна.

Ухвалою суду від 23 вересня 2013 року
позовну заяву третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору - ОСОБА_6 до ПАТ
«Банк «Таврика», ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору іпотеки
від 28 грудня 2007 року, виключення
записів з реєстру іпотек та реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, залишено без розгляду на
підставі вимог п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦПК
України.

У жовтні 2013 року позивач ПАТ «Банк
«Таврика» уточнив позовні, посилаючись
на те, що в період з дати подання
позовної заяви від 29 березня 2013 року
станом на кінець дня 22 жовтня 2013 року
ОСОБА_4 було частково погашено
заборгованість за кредитним договором
від 28 грудня 2007 року в загальному
розмірі 56 000 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 суму
заборгованості, яка станом на 22 жовтня
2013 року становить 533 201 грн. 49 коп., за
рахунок всього належного ОСОБА_4 на
праві власності майна, на яке може бути
звернено стягнення в порядку,
встановленому законодавством України,
а також за рахунок заставного майна,
яке належить ОСОБА_5, шляхом продажу на
прилюдних торгах в межах процедури
виконавчого провадження за початковою
ціною, що буде встановлена на підставі
оцінки суб'єкта оціночної діяльності в
процедурі виконавчого провадження
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження».

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась із
зустрічним позовом до ПАТ «Банк
Таврика», третя особа ОСОБА_5, про
визнання недійсним додатку № 4 до
кредитного договору від 12 квітня 2011
року та зобов'язання вчинити певні дії,
посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року
між банком та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір.

Додаток № 4 до кредитного договору вона
не підписувала, про що свідчить
відсутність її підпису на даному
додатку.

Подальше виконання кредитного
договору від 28 грудня 2007 року на умовах,
що діють на даний час, є порушенням
одного із принципів цивільно-правових
відносин, які закріплені у статті 3
Цивільного кодексу України -принципу
справедливості. Такі умови кредитного
договору є несправедливими, так як
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотне порушення
договорених прав та обов'язків на шкоду
позичальника кредитного договору від 28
грудня 2007 року.

Вона не була повністю проінформована з
приводу додатку № 4 до кредитного
договору від 28 грудня 2007 року, не була
попереджена працівниками банку про
ризики, які можуть настати в результаті
підписання даного договору, та не могла
реально оцінити правові наслідки, які
настали в результаті підписання даного
договору.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4
просила визнати недійсним додаток № 4
до кредитного договору від 12 квітня 2011
року та зобов'язати ПАТ «Банк «Таврика»
виконати умови кредитного договору від
12 квітня 2011 року в редакції, яка була
підписана нею.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 13
грудня 2013 року позов ПАТ «Банк
«Таврика» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк
«Таврика» заборгованість в розмірі 533
201 грн. 49 коп., а також судовий збір. У
решті позову відмовлено. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 08 травня 2014 року, рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 13
грудня 2013 року в частині відмови у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки
скасовано, та ухвалено в цій частині
нове рішення. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 28 грудня 2007 року в розмірі 533 201
грн. 49 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: земельну
ділянку загальною площею 0,1943 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_5 на праві власності,
шляхом продажу на прилюдних торгах в
межах процедури виконавчого
провадження за початковою ціною, що
буде встановлена на підставі оцінки
суб'єкта оціночної діяльності в
процедурі виконавчого провадження. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, і просить
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду в
частині відмови в задоволенні позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, та ухвалюючи в цій частині
нове рішення про звернення стягнення
на предмет іпотеки, а саме: земельну
ділянку загальною площею 0,1943 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_5 на праві власності,
шляхом продажу на прилюдних торгах в
межах процедури виконавчого
провадження за початковою ціною, що
буде встановлена на підставі оцінки
суб'єкта оціночної діяльності в
процедурі виконавчого провадження, суд
апеляційної інстанції вірно виходив з
умов договору та вимог чинного
законодавства.

Відповідно до вимог ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Доводи касаційної скарги не впливають
на законність та обґрунтованість
рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанцій при
розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 08 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська