Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 23 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 23 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ОТП Факторинг
Україна» (далі - Банк), звернулося до
суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Вимоги обґрунтовано тим, що 4 червня 2008
року між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
позичальник отримав кредит у розмірі 37
906,70 доларів США строком до 5 червня 2023
року з фіксованим відсотком 5,49 % річних
+ FIRD (процентна ставка за строковими
депозитами фізичних осіб у валюті
тотожній валюті кредиту, що розміщені у
банку на строк 366 днів з виплатою
процентів після закінчення строку дії
депозитного договору). У забезпечення
виконання кредитного зобов'язання між
банком та ОСОБА_4 укладено договір
поруки. Право вимоги за указаним
договором перейшло до товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП
Факторинг Україна») за договором
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 29 червня 2010 року.

Внаслідок порушення позичальником
строку та порядку погашення кредиту
станом на 3 липня 2013 року утворилася
заборгованість за тілом кредиту у
розмірі 40 003,42 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ складає 319 747 грн;
заборгованість за простроченими
процентами у розмірі 19 686,07 доларів США,
що за офіційним курсом НБУ складає 157 350,
75 грн, а також заборгованість за пенею у
розмірі 1 658 392, 28 грн.

Крім того, між банком та ОСОБА_3 10
березня 2006 року також був укладений
кредитний договір, за яким останній
отримав кредит у розмірі 24 900
доларів США зі строком повернення до 10
березня 2016 року. Зобов'язання за цим
кредитним договором відповідач не
виконує. Станом на 14 серпня
2013 року заборгованість за договором
від 10 березня 2006 року складає: за
кредитом - 18 737, 64 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ становить
149 769, 95 грн; за процентами - 420,82
доларів США, що за офіційним курсом НБУ
складає 3363,61 грн; за пенею - 69 928, 38 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог
позивач просив стягнути з
відповідачів заборгованість за
кредитним договором від 4 червня 2008
року та за кредитним договором від 10
березня 2006 року у загальному розмірі
3 774 551, 97 грн, а також понесені
судові витрати.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 23 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 23 квітня 2014 року, позовні вимоги ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» задоволено
частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» заборгованість за
кредитним договором від 4
червня 2008 року у розмірі 2 135 490,03 грн, та
за кредитним договором від 10
березня 2006 року у розмірі 223 061, 94 грн.
Вирішено питання про судові витрати. В
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Оскаржувані судові рішення у справі
ухвалено із порушенням наведених
положень.

Встановлено, що 10 березня 2006 року між
ОСОБА_3 та акціонерним комерційним
банком «Райффайзенбанк Україна» був
укладений кредитний договір (далі -
кредитний договір № 1), за яким
позичальник отримав кредит у розмірі
24 900 доларів США на умовах
сплати 10, 50 % річних зі строком
повернення до 10 березня 2016 року (Т. 1, а.
с. 14-27).

Додатковим договором до кредитного
договору № 1 від 17 серпня 2009 року (Т. 1, а.
с. 196-197) сторонами узгоджено, що на
період із 17 серпня 2009 року по 14 січня 2010
року для розрахунку процентів за
користування кредитом
використовується фіксована процентна
ставка у розмірі 10, 50 % річних, із
15 січня 2010 року до повного
виконання боргових зобов'язань за
кредитним договором - у розмірі 10, 57 %
річних. Розмір виданого кредиту
збільшено на суму траншу, який
становить 954, 05 доларів США.

За договором поруки від 10 березня 2006
року ОСОБА_4 зобов'язалася відповідати
за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3
його боргових зобов'язань за кредитним
договором № 1 як солідарний боржник (Т.
1, а. с. 28-29).

4 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено договір (далі - кредитний
договір № 2), за умовами якого
позичальник отримав кредит у розмірі 37
906,70 доларів США строком до 5 червня 2023
року з фіксованим відсотком 12, 99 %
річних (5,49 % річних + FIRD) (Т. 1, а. с. 33-410). У
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання за договором № 2 між
банком та ОСОБА_4 укладено договір
поруки від 4 червня 2008 року (Т. 1, а. с. 42).

Згідно Додатку № 1 до додаткового
договору № 1 до кредитного
договору № 2 від 4 вересня 2009 року (Т. 1, а.
с. 202) сторонами погоджено зміну розміру
процентної ставки із 4 вересня 2009 року
по 4 лютого 2010 року у 7, 48 %
річних, із 4 лютого 2010 року до дати
закінчення кредитного договору - у 13, 49 %
річних. Додатковою угодою збільшено
розмір виданого кредиту на суму траншу,
який становить 2 938, 32 доларів США.

Право вимоги за указаними договорами
перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» за договором купівлі-продажу
кредитного портфелю від 29 червня
2010 року (Т. 1, а. с. 232-245).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За умовами кредитування (з урахуванням
положень додатково укладених угод)
ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) у розмірі та у
строки, визначені графіком повернення
кредиту та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом.

Відповідальність за порушення графіку
повернення кредиту та процентів за
користування ним передбачає сплату
підвищених процентів (+4 % річних) за
користування кредитом та неустойки.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
обґрунтованості позовних вимог та
відсутності доказів на спростування
розміру кредитної заборгованості.

Разом з тим, при оцінці доказів, якими
обґрунтовано вимоги банку про
стягнення заборгованості, судами
допущено порушення ст. ст. 58, 59, 212 ЦПК
України.

Розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором № 1 від 10 березня
2006 року (Т. 1, а. с. 209) не відображає
інформації щодо періоду та розміру
внесених позичальником платежів
(поточних, прострочених) на погашення
вимог кредитора: суми основного боргу,
процентів за користування ним тощо.

Розрахунок боргу за кредитним
договором № 2 від 4 червня 2008 року
(Т. 1, а. с. 231) передбачає нарахування
процентів виходячи зі ставок 13, 99 %,
12, 99 %, 11, 99 %, 7, 48 % та 13, 49 % річних.
Правильність проведених нарахувань з
огляду на погоджені сторонами ставки
процентів та період їх дії (12, 99 %,
7, 48 %, 13, 49 % річних) судами не
досліджено.

У п. п. 8, 11 від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»
роз'яснено, що ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким, викладеним у
послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК
України.

У мотивувальній частині рішення
необхідно наводити дані про
встановлені судом обставини, що
мають значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових та
інших майнових вимог. У цій частині
рішення має міститися обґрунтування
щодо кожного доводу сторін по суті
позову, що є складовою вимогою
частини першої статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Аналогічні вимоги до змісту рішення
суду визначені п. 3 ч. 1 ст. 215 та
п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Разом з тим, оскаржувані судові рішення
не містять розрахунків стягнутих
судами сум та висновків про
достовірність доказів, на підставі
яких проведено нарахування кредитної
заборгованості.

Згідно п. 4.1.1. кредитного договору № 1, №
2 за порушення прийнятих на себе
зобов'язань стосовно повернення
кредитних коштів, сплати процентів за
користування кредитними коштами у
визначені договором строки
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню у розмірі 1 % від суми
несвоєчасно виконаних боргових
зобов'язань за кожен день прострочки.

Враховуючи те, що пеня нараховується за
кожним простроченим платежем, розмір
невиконаного/неналежно виконаного
боржником щомісячного зобов'язання є
тією обставиною, встановлення якої
судом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України є обов'язковою умовою при
розгляді справи та ухваленні судового
рішення у справі про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Внаслідок допущених судами порушень у
справі не встановлені обставини, які
мають значення для правильного
вирішення спору.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки (штрафу, пені) може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням
положень ст. 3 ЦК України щодо загальних
засад цивільного законодавства та ч. 4
ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду
сприяти сторонам у здійсненні їхніх
прав дає право суду зменшити розмір
неустойки за власною ініціативою.

Ухвалюючи рішення у справі, суд не взяв
до уваги та не вирішив питання про
можливість застосування положення ч. 3
ст. 551 ЦК України з огляду на ті
обставини, що розмір неустойки за
договором кредиту № 2 від 4 червня 2008
року значно більший від
розміру боргового зобов'язання:
прострочене грошове зобов'язання
становить 319 747 грн, проценти - 157 350, 75
грн, а пеня складає 1 658 392, 28 грн.

З урахуванням наведеного, ухвалені у
справі рішення підлягають скасуванню
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції відповідно до ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 23 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 23 квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко