Справа № 1319/9609/2012
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/2603/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

секретаря - Івановій О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 11 лютого 2014 року у справі за
позовом Львівської міської ради до
ОСОБА_5, треті особи: управління
історичного середовища Львівської
міської ради, публічне акціонерне
товариство «Кредобанк» про
зобов'язання до вчинення дій, стягнення
коштів -

в с т а н о в и л а:

Львівська міська рада звернулась до
суду із зазначеним позовом. З
урахуванням змін та доповнень,
посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 22, ч. 3 ст. 47
Закону України «Про охорону культурної
спадщини», просила зобов'язати ОСОБА_5
відновити за власний рахунок
зруйновану ним пам'ятку історії -
будинок АДРЕСА_1 шляхом проведення
заходів з відбудови та відтворення її
первісного вигляду відповідно до
проектно-кошторисної документації.
Просила також стягнути з відповідача
79821,6 грн. для відшкодування витрат
позивача на виготовлення такої
проектно-кошторисної документації.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5
відновити за власний рахунок пам'ятку
історії - будинок АДРЕСА_1 шляхом
проведення заходів з відбудови та
відтворення її первісного вигляду
відповідно до проектно-кошторисної
документації на відновлення будинку,
виготовленої на підставі договору №78
від 30.07.2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
Львівської міської ради 79821,6 грн.. для
відшкодування витрат позивача на
виконання проектних робіт.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_5 В апеляційній
скарзі, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення і
ухвалити нове про відмову у позові
Львівської міської ради. Зокрема,
посилається на те, що Львівська міська
рада не є належним позивачем, а
правовий режим об'єкта культурної
спадщини не поширювався на знесений
ОСОБА_5 будинок. Зазначає апелянт і про
порушення норм процесуального права:
суд прийняв до провадження зміну
предмета позову у стадії розгляду
справи, не врахував преюдиційного
значення судових рішень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників апелянта на підтримання
скарги, представників позивача та
третьої особи на її заперечення,
перевіривши матеріали справи, межі і
доводи апеляційної скарги колегія
суддів знаходить підстави для
часткового задоволення скарги з огляду
на викладені мотиви.

Встановлено, що на підставі договорів
купівлі - продажу від 08.09.2007 року, 16.10.2007
року, укладеними ОСОБА_5 з ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 (власниками відповідно
11/50, 3/10, 12/25 часток будинку АДРЕСА_1)
відповідач набув у власність будинок в
цілому, зареєстрував право власності у
встановленому порядку.

02.09.2008 року виконавчим комітетом
Львівської міської ради ухвалено
рішення №921 «Про проектування ОСОБА_5
багатоквартирного житлового будинку з
вбудованими офісними приміщеннями та
автостоянками на АДРЕСА_1 зі знесенням
існуючого будинку».

10.09.2008 року будинок був знесений
будівельною компанією на замовлення
ОСОБА_5

Задовольняючи позов Львівської
міської ради в частині зобов'язання
ОСОБА_5 відновити знесений будинок за
свій рахунок, суд першої інстанції
виходив із правильно встановлених
фактичних обставин справи та приписів
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини.

Як вірно встановлено місцевим судом,
будинок АДРЕСА_1 є пам'яткою історії та
культури, оскільки він включений до
списку пам'ятників археології, історії
та мистецтв згідно рішення виконавчого
комітету Львівської обласної ради №506
від 02.11.1982 року як будинок, в якому жив
український радянський композитор
ОСОБА_9. Цій пам'ятці був присвоєний
охоронний номер 1297. Включення цього
об'єкту до списку було проведено
відповідно до Закону СРСР від 13.07.1978
року «Про охорону і використання
пам'яток історії та культури».

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»
пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними
рухоме та нерухоме майно забороняється
зносити, змінювати, замінювати,
перемішувати (переносити) на інші
місця.

Частиною 3 статті 47 цього ж Закону
передбачено, що юридичні і фізичні
особи, які завдали шкоди пам'яткам,
їхнім територіям (у тому числі
незаконним будівництвом), зобов'язані
відновити пам'ятки та їхні території, а
якщо відновлення неможливе -
відшкодувати шкоду відповідно до
закону.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 порушив
вимоги Закону і самовільно зніс
пам'ятку культурної спадщини, то суд
правомірно зобов'язав його відновити
цю пам'ятку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
знесений будинок не був об'єктом
культурної спадщини, оскільки він не
внесений до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України у
відповідності до ст. 13 наведеного вище
Закону, є неспроможними..

Частиною третьою прикінцевих положень
Закону України «Про охорону культурної
спадщини» передбачено, що об'єкти,
включені до списків (переліків)
пам'яток історії та культури
відповідно до Закону Української РСР
«Про охорону і використання пам'яток
історії та культури», визнаються
пам'ятками відповідно до цього Закону.

Так як включення будинку АДРЕСА_1 до
списку пам'яток історії та культури
було проведено відповідно до Закону
УРСР від 13.07.1978 року «Про охорону і
використання пам'яток історії та
культури», то він визнається пам'яткою
відповідно до Закону України «Про
охорону культурної спадщини».

Не ґрунтуються на нормах права і
матеріалах справи посилання апелянта і
в тій частині, що стосуються
правомірності дій ОСОБА_5 на виконання
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради від 02.09.2008 року
№921 «Про проектування ОСОБА_5
багатоквартирного житлового будинку з
вбудованими офісними приміщеннями та
авотостоянками на АДРЕСА_1 зі знесенням
існуючого будинку».

Так, наявність такого рішення не є
підставою для знесення будинку, тим
більше пам'ятки культурної спадщини,
оскільки дане рішення органу місцевого
самоврядування надавало ОСОБА_5 лише
право на одержання у департаменті
містобудування вихідних даних на
проектування житлового будинку та
низки дозволів, у тому числі
обов'язкового висновку управління
охорони історичного середовища та
висновку про непридатність будівлі до
подальшої експлуатації. Лише після
закінчення розробки проектної
документації та надання усіх
висновків, що вимагається
законодавством у сфері будівництва,
виконавчий комітет вправі прийняти
рішення про надання дозволу на
будівництво з правом знесення існуючої
будівлі.

Отже, висновок суду першої інстанції
про самовільність знесення ОСОБА_5
будинку є правильним.

При цьому слід зазначити, що саме
самовільність дій ОСОБА_5 призвела до
знесення пам'ятки культурної спадщини.
Так, навіть при умові, що відповідачу не
було відомо про правовий режим будинку
НОМЕР_1, то при належному виконанні
рішення виконкому Львівської міської
ради від 02.09.2008 року він міг бути
проінформований про охорону законом
цього об'єкта культурної спадщини.

Не підлягає задоволенню апеляційна
скарга і в частині, що стосується
відсутності права Львівської міської
ради на звернення до суду.

Рішенням Львівської міської ради від
27.10.2006 № 1223 було затверджено Положення
про управління охорони історичного
середовища Львівської міської ради та
його структури».

Пунктом 1.2. визначено. що управління є
підпорядкованим міському голові,
виконавчому комітету, підзвітним та
підконтрольним міській раді.
Управління є відповідальним за
виконання частини повноважень
виконавчих органів міської ради,
покладених на нього у встановленому
порядку. Відповідно до пункту 1.4.
управління є спеціальним
уповноваженим органом охорони
культурної спадщини і здійснює
управління у сфері охорони культурної
спадщини на території міста Львова у
межах компетенції, визначеної
законодавством України та переданих
йому повноважень Державною службою
охорони культурної спадщини.

Таким чином, оскільки Львівська міська
рада як орган, який утворив дане
управління та визначив йому відповідну
компетенцію, вправі самостійно
звертатися до суду із зазначеним
позовом.

Разом із цим слід зазначити, що
Львівська міська рада не пропустила
позовну давність, як на цьому наполягає
відповідач, оскільки з часу виявлення
нею вчиненого ОСОБА_5 правопорушення
(28.07.20011 року, а.с. 7 т. 1) до подання позову
(27.09.2011 року, а.с. 2 т. 1) строки позовної
давності не минули (ст. 257 ЦК України).

Інших даних про перебіг позовної
давності відповідач не навів.

Колегія суддів не вважає законним
посилання відповідача про початок
перебігу позовної давності з часу
виявлення правопорушення виконавчим
комітетом Львівської міської ради,
оскільки позивач і її виконавчий орган
є самостійними юридичними особами.

Частиною третьою статті 309 ЦПК України
передбачено, що порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Так як порушення судом норм
процесуального права в частині
прийняття до провадження зміни
предмета позову під час розгляду
справи по суті (ч. 2 ст. 31 ЦПК України) не
призвело до неправильного вирішення
справи про зобов'язання ОСОБА_5
відновити зруйновану пам'ятку
культурної спадщини, то підстав для
скасування рішення у цій частині не
має.

Однак колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення з ОСОБА_5 на користь
Львівської міської ради витрат на
виготовлення згідно договору №78 від
30.07.2013 року проектно-кошторисної
документації для відновлення
зруйнованого будинку АДРЕСА_1 в сумі
79821,6 грн. підлягає скасуванню, так як
позивач жодним доказом не підтвердив
понесені ці витрати.

В задоволенні цих позовних вимог слід
відмовити.

Крім цього, також не підлягає
стягненню з ОСОБА_5 сплачений
Львівською міською радою судовий збір
в сумі 798,21 грн.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309,
ст. 317 ЦПК України, колегія суддів-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 11 лютого 2014 року в частині
стягнення з ОСОБА_5 на користь
Львівської міської ради 79821,6 грн. -
вартості проектних робіт та 798,21 грн.
судового збору в користь держави -
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні цих позовних
вимог Львівської міської ради.

В решті рішення залишити без змін, а
апеляційну скаргу відхилити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :

Судді: