Справа № 136/2158/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"29" жовтня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Мочульської Л. Т.

за участю секретаря
Белінська С. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ЛиповецькоЇ міської ради Вінницької
області про визнання права власності
на нерухоме майно ЗА НАБУВАЛЬНОЮ
ДАВНІСТЮ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з
зазначеним позовом до відповідача, в
якому просить визнати за нею право
власності на нерухоме майно, а саме : 6/25
частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, і
позначений на схематичному плані
літерою «А» з прибудовою «А1» та
сіньми «а1», загальною площею 129,9 кв.м.,
житловою площею 50,3 кв.м., з
господарськими будівлями та спорудами
: літня кухня «Б», літня кухня «В»,
погріб «п/В», туалет «Н», сарай «Ж»,
сарай «Е», сарай «Л», сарай «Л1», сарай
«Д» та забор №1 за набувальною
давністю.

Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що
перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2, з 1965 року
вона зареєстрована та проживє у
АДРЕСА_1. Вказаний будинок перебуває у
власності 3 осіб, реальний поділ
відповідно до часток кожного із
співвласників не проводився. Чоловік
позивачки, ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3, був власником 23/50 часток
житлового будинку у АДРЕСА_1.
Співвласником інших 3/10 часток цього ж
домоволодіння з 2002 року є дочка
позивачки - ОСОБА_3, а власником 6/25
часток була ОСОБА_4 . У 1988 році
Липовецького районною радою народних
депутатів було прийнято рішення про
будівництво на місці даного будинку
м»ясомолочного павільйону
Липовецького колгоспного ринку, а всім
жителям мали надати інше житло у
зв»язку з цим та аварійністю будинку,
що був побудований ще до 1917 року. ОСОБА_4
проживала у цьому будинку до 1990 року,
потім переїхала у надану їй квартиру
по АДРЕСА_2 на підставі рішення
виконавчого комітету Липовецької
селищної ради народних депутатів від
20.10.1990 року по переселенню і жодних дій
після цього щодо утримання майна (своїх
6/25 часток) в належному стані не
вчиняла. Саме тому, для недопущення
руйнації цієї частини(6/25 часток
ОСОБА_4), що могло потягнути руйнацію
всього будинку ,з того часу (24 роки,
тобто більше 10 років) позивачка
фактично як власник - добросовісно,
відкрито та безперервно володіє та
користується майном ОСОБА_4 за цільовим
призначенням, утримує його, сплачує всі
комунальні платежі, підтримує у
належному стані, провела його
капітальний ремонт та перепланування,
регулярно здійснює поточні ремонти
будинку в цілому. ОСОБА_4 була одинока,
сім»ї не мала, померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
спадкоємці після її смерті - відсутні .
Інші особи на володіння та
користування даним будинком на
підставах, передбачених законом, своїх
прав не заявляють, придатність будинку
для проживання ніким не оспорюється.
Отже, після переїзду ОСОБА_4 до іншої
квартири та її смерті, позивачка ,
безперервно з 1990 року по даний час,
добросовісно, відкрито для усіх
сторонніх осіб - шляхом проживання у
ній, проведення ремонтних робіт, оплати
комунальних платежів - законно володіє
її частиною будинку

Позивач в судове засідання не
з'явилась, однак до суду надійшло
клопотання про розгляд справи у її
відсутності, в якому також зазначено,
що заявлені позовні вимоги вона
підтримує повністю та просить суд
задовольнити їх з підстав, наведених в
позовній заяві.

Представник відповідача -Липовецької
міської Ради Липовецького району, про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином,
своєчасно, в судове засідання також не
з'явився, надавши суду клопотання про
розгляд справи у його відсутності,
зазначивши, що позов визнає у повному
обсязі , не заперечує відносно його
задоволення та визнання права
власності за набувальною давністю на
вказане нерухоме майно за позивачем.

У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України,
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи та
клопотання сторін, визнаючи в порядку
ст.169 ЦПК України необов'язковим
відібрання особистих пояснень від
учасників процесу, і, враховуючи, що у
справі наявні достатні матеріали про
права і взаємовідносини сторін, суд
вважає за можливе провести розгляд
справи на підставі наявних у ній
матеріалів та доказів і приходить до
висновку, що позовні вимоги є
підставними та підлягають
задоволенню, оскільки в судовому
засіданні встановлені ті обставини на
які посилається позивачка в своїй
заяві, відповідачем позов визнано
повністю, що не суперечить закону або
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК
України визнання ним позову прийнято
судом.

Розглядаючи вказану справу в межах
заявлених вимог та наданих сторонами
доказів, суд приходить до переконання,
що дані конкретні правовідносини
врегульовані Цивільним кодексом
України (2003 р.).

Судом встановлено, що згідно технічних
паспортів, складених 10.10. 1997 року та
03.07.2002 року КП «Вінницьке обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» (а.с. 27-34), та свідоцтва
про право власності на
будинковолодіння №110 від 15.10.1987 року,
виданого на підставі рішення
Липовецької селищної ради н.д. №113 від
15.09.1987 року, власником 6/25 часток
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, являється ОСОБА_4, за
якою, згідно матеріалів
інвентаризаційної справи №558 ,
зареєстровано право власності на
вказане нерухоме майно ( відповідь
Вінницького обласного об»єднаного
бюро технічної інвентаризації від
20.10.2014 року №2390/2/01-5/14 а.с. 55,56).

Власниками іншої частини ( 23/50 част. )
будинку АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_2 (
чоловік позивачки), який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3, і спадщину після смерті
якого в порядку, визначеному ст. 1268 ЦК
України, прийняла позивачка, оскільки
постійно проживала з ним на час
відкриття спадщини; а також дочка
позивачки , ОСОБА_3, - на 3/10 часток (
а.с.6-10). ..

Тобто, судом достовірно встановлено, що
право власності на 6/25 частин житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що
підтверджується довідкою №286 виданою
Липовецькою міською радою
Липовецького району Вінницької
області (а.с. 11) та інформаційною
довідкою зі Спадкового реєстру №38534750
від 03.10.2014 року (а.с. 43).

Як вбачається із інформаційної довідки
зі Спадкового реєстру№38534750 від 03.10.2014
року (а.с. 43) та довідки №286 виданої
Липовецькою міською радою
Липовецького району Вінницької
області (а.с. 11) , спадщина ОСОБА_4
являється ніким не прийнятою, а отже
інші особи на володіння та
користування даним будинком на
підставах, передбачених законом, своїх
прав не заявляють.

У 1988 році Липовецького районною радою
народних депутатів було прийнято
рішення про будівництво на місці
даного будинку м»ясомолочного
павільйону Липовецького колгоспного
ринку, а всім жителям мали надати інше
житло у зв»язку з цим та аварійністю
будинку, що був побудований ще до 1917
року. ОСОБА_4 проживала у цьому будинку
до 1990 року, а потім переїхала у надану
їй квартиру по АДРЕСА_2 на підставі
рішення виконавчого комітету
Липовецької селищної ради народних
депутатів від 20.10.1990 року по
переселенню і жодних дій після цього
щодо утримання майна (своїх 6/25 часток) в
належному стані не вчиняла (а.с.13).

З листопада 1990 року позивачка з відома
ОСОБА_4 постійно відкрито та
безперервно володіє частиною будинку,
що належала покійній, та використовує
за цільовим призначенням. В 1999 році
Липовецькою районною радою було
дозволено позивачці та її чоловікові
провести ремонт всього житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (
а.с.12). Також весь житловий будинок ( в
тому числі і частка, яка належала
ОСОБА_4) ОСОБА_1 разом з покійним
чоловіком ОСОБА_2 був переобладнаний та
28.11.2002 року в установленому законом
порядку прийнятий в експлуатацію (
а.с.35).

Тобто, з листопада 1990 року ОСОБА_1
відкрито і безперервно володіє і
розпоряджається 6/25 частками житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджено актом комісії,
затвердженим Липовецькою районною
радою 25.03.1999 року про надання дозволу
позивачеві на проведення ремонту
всього житлового будинку ( а.с.12), актом
депутата Липовецької міської ради від
12.05.2014 року про те, що ОСОБА_1
зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 , з
1990 року по 12.05.2014 року відкрито ,
безперервно володіє та користується
6/25 частками житлового будинку, яка
належала ОСОБА_4, померлій
ІНФОРМАЦІЯ_2, проводила його
капітальний ремонт, утримувала його,
підтримує в належному стані( а.с.15).

. Таким чином, судом встановлено,
що позивач володіє та користується
даною частиною будинку фактично як
власник понад десять років.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України набувачеві достатньо володіти
чужим майном із дотриманням вимог,
встановлених законом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК
України закріплено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито , безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено зазначеним
Кодексом . Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації , виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації . Згідно частини 4
зазначеної статті право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду .

Відповідно до п. 1 прикінцевих
та перехідних положень Цивільного
кодексу України, цей кодекс набирає
чинності з 1 січня 2004 року. Пунктом 8 цих
положень встановлено , що правила
статті 344 Цивільного кодексу України
про набувальну давністю поширюється
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом .

Враховуючи, що ЦК України
набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України), норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвеціїї про захист прав
людини і основоположних свобод, кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як встановлено з наданих доказів,
будинок з моменту побудови і до цього
часу знаходиться в м.Липовці, має в
ньому окремий порядковий номер, інші
особи на володіння та користування 6/25
частиною будинку на підставах,
передбачених законом, своїх прав не
заявляють, придатність будинку для
проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом, власник майна
може пред"явити позов про визнання його
права власності, зокрема, за
набувальною давністю, а також якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою( ч. 2 ст. 328, ст.344, ст.380, ст.392
ЦК України).

Крім того, згідно ч.4 ст.3 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень", права
на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав. А у
відповідності до п.5 ч.1 ст.19 цитованого
Закону державна реєстрація прав
проводиться на підставі, зокрема,
рішень судів, що набрали законної сили.

Отже, на підставі представлених
позивачем доказів є доведеним, що вона
добросовісно вільно користується та
володіє 6/25 частинами житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, понад десять років, однак не
може ним розпоряджатися, хоча є його
фактичним власником.

На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд, за
наявності для того законних підстав,
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Враховуючи, що визнання
відповідачем позовних вимог - не
суперечить закону та не порушує права,
свободи чи інтереси третіх осіб, суд
приймає визнання відповідачем позову
та ухвалює рішення про задоволення
позову.

Тому, на підставі вищенаведеного,
суд приходить до переконання, що за
ОСОБА_1 слід визнати право власності на
нерухоме майно, а саме 6/25 частин
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, і позначений на
схематичному плані літерою «А» з
прибудовою «А1» та сіньми «а1»,
загальною площею 129,9 кв.м., житловою
площею 50,3 кв.м., з господарськими
будівлями та спорудами : літня кухня
«Б», літня кухня «В», погріб «п/В»,
туалет «Н», сарай «Ж», сарай «Е», сарай
«Л», сарай «Л1», сарай «Д» та забор №1
за набувальною давністю.

На підставі ст.ст. 328, 344, 380, 392 ЦК
України, керуючись ст.ст. 174, 213-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на
нерухоме майно, а саме 6/25 частин
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, і позначений на
схематичному плані літерою «А» з
прибудовою «А1» та сіньми «а1»,
загальною площею 129,9 кв.м., житловою
площею 50,3 кв.м., з господарськими
будівлями та спорудами : літня кухня
«Б», літня кухня «В», погріб «п/В»,
туалет «Н», сарай «Ж», сарай «Е», сарай
«Л», сарай «Л1», сарай «Д» та забор №1
за набувальною давністю.

На підставі ст.1299 Цивільного
кодексу України, право власності на
зазначене нерухоме майно підлягає
державній реєстрації.

Рішення може бути оскарженим в
апеляційному порядку протягом десяти
днів. Після закінчення цього строку,
рішення набирає законної сили, якщо не
буде подано апеляційної скарги на
рішення суду.

Суддя: Л. Т. Мочульська