У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до компанії
URLEP d.o.o., треті особи: ОСОБА_4, Моторне
(транспортне) страхове бюро України,
про відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
8 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 27 березня 2010 року ОСОБА_4, керуючи
вантажним автомобілем Мерседес-Бенц,
державний номерний знак НОМЕР_2, що
належить компанії URLEP d.o.o., при
здійсненні розвороту, не надав
переваги транспортному засобу, що
рухався в зустрічному напрямку,
внаслідок чого здійснив зіткнення з
належним йому автомобілем Ауді А6,
державний номерний знак НОМЕР_1, під
його керуванням. Внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (далі -
ДТП) автомобілю Ауді А6 завдані
механічні пошкодження, а йому майнову
та моральну шкоду.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з компанії URLEP d.o.o. 181 207 грн
95 коп. на відшкодування майнової шкоди,
80 тис. грн на відшкодування моральної
шкоди та витрати зі сплати судового
збору та проведення експертизи.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 7 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
компанії URLEP d.o.o. на користь позивача 181
207 грн 95 коп. на відшкодування майнової
шкоди, 5 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди та судові витрати в
розмірі 2 812 грн 07 коп. У решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 8 липня 2014 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що винні дії
ОСОБА_4 знаходяться в прямому
причинному зв'язку з завданою позивачу
майновою та моральною шкодою, тому
відповідач як власник джерела
підвищеної небезпеки зобов'язаний
відшкодувати шкоду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
судом першої інстанції не залучено до
участі у справі ні страховика, ні
Моторне (транспортне) страхове бюро
України (далі - МТСБУ), тому
справу вирішено щодо неналежного
відповідача, що є порушенням норм
процесуального права. Також висновок
суду про розмір майнової шкоди
обґрунтований доказом, який не
відповідає вимогам ст. 58 ЦПК України, а
щодо моральної шкоди, то її
обґрунтування мало місце з двох
підстав, за однією з яких належним
відповідачем має бути страховик, отже,
висновок суду з приводу їх стягнення
лише з винної особи є передчасним.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 27 березня 2010 року
ОСОБА_4, керуючи вантажним автомобілем
Мерседес-Бенц, державний номерний знак
НОМЕР_2, що належить компанії URLEP d.o.o.,
при здійсненні розвороту, не надав
переваги транспортному засобу, що
рухався в зустрічному напрямку,
внаслідок чого здійснив зіткнення з
належним ОСОБА_3 автомобілем Ауді А6,
державний номерний знак НОМЕР_1, під
його керуванням.

Постановою Пустомитівського районного
суду Львівської області від
29 березня 2010 року ОСОБА_4 визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП та притягнуто до
адміністративної відповідальності.

Відповідно до договору страхування
цивільна відповідальність відповідача
застрахована страховою компанією
«Заваровальниця Марібор» (а.с. 94).

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» та ст. 1194 ЦК України при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 16 постанови від 1 березня 2013
року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» відповідно до ст. 21
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» на території
України забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону,
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті ДТП безпосередньо
до особи, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки, суд має
право виключно в порядку,
передбаченому ст. 33 ЦПК України,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення ст. 1194 ЦК України, питання про
відшкодування шкоди само собою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язку щодо письмового
надання страховику, з яким укладено
відповідний договір МТСБУ,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого ст. 33 цього Закону
обов'язку застосовується судом першої
інстанції, у зв'язку із чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

Таким чином, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 10
ЦПК України та ст. ст. 13, 21
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» обов'язковому
з'ясуванню підлягав факт наявності чи
відсутності полісу у власника
транспортного засобу марки
Мерседес-Бенц, державний номерний знак
НОМЕР_2, на момент настання ДТП та
можливості притягнення до участі у
справі у якості співвідповідача
страховика.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що завдана позивачу
шкода підлягає відшкодуванню
страховою компанією, з якою ним було
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, у зв'язку з чим
зверталась до суду з клопотанням про
залучення до участі в справі в якості
співвідповідача страховика.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України,
погодившись із такими доводами
відповідача, на зазначені вище
положення закону уваги не звернув, не
дослідив умови договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, укладеного
компанією URLEP d.o.o. зі страховою
компанією й відповідно не з'ясував, чи
виконав відповідач вимоги ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», чи звернувся до страховика,
чи надав йому всі необхідні документи і
чи не втрачена така можливість для
ОСОБА_3

Отже, з урахуванням вимог ст. 1194 ЦК
України, у разі якщо є підстави для
відповідальності страховика, то з
винного підлягає стягненню різниця між
фактичним розміром шкоди та страховою
виплатою.

Разом з тим у разі, якщо
цивільно-правова відповідальність
особи застрахована, вона відповідає за
заподіяну нею шкоду тільки у розмірі,
який перевищує ліміт відповідальності
страховика.

Крім того, оцінка завданої позивачу
майнової шкоди проводилась на підставі
вимог діючого законодавства, зокрема,
Методикою товарознавчої експертизи та
оцінки колісних транспортних засобів,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України, Фонду державного
майна України від 24 листопада 2003 року.

При цьому, судом як першої, так і
апеляційної інстанцій роз'яснювалось
право відповідача на подання
клопотання про призначення повторної
або додаткової експертизи, однак
представник відповідача, будучи
присутнім у судовому засіданні в судах
обох інстанцій, своїм правом не
скористався.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 8 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта