СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/4477/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Зайця Т.О. при
секретарі Ковтун М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
сплаченого авансу та виплату
матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

11.07.2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом
про стягнення з ОСОБА_2 авансу в розмірі
20 000 грн., матеріальних збитків в
розмірі 20 000,00 грн. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що
06.03.2014 року сторони уклали попередній
договір купівлі-продажу квартири, за
умовами якого відповідач зобов'язався
продати, а позивач - купити квартиру
АДРЕСА_1. В якості авансу відповідачу
передано грошові кошти в розмірі 20 000
грн. В обумовлені строки договір
купівлі-продажу укладений не був через
відмову банку видати позивачу кошти,
які знаходились на рахунку банку. В
подальшому квартира була продана
іншому покупцю. Відповідач
відмовляється на вимогу позивача
повернути авансовий платіж.

Позивач в судовому засіданні підтримав
заявлені позовні вимоги, посилаючись
на обставини, викладені в позовній
заяві.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову,
зазначивши, що основний договір не було
укладено з вини позивача, а тому, в силу
умов попереднього договору
купівлі-продажу квартири, завдаток не
підлягає поверненню.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 06.03.2014 року між
агентством нерухомості ТОВ «Еверест»
(Агентство), ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2
(Продавець) підписано попередній
договір (а. с. 5 - 7), об'єктом якого є
двокімнатна квартира, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2. Продавець
зобов'язується продати, а покупець
зобов'язується купити об'єкт в термін
до 30.03.2014 року. Повна вартість об'єкту
погоджена з покупцем та продавцем
складає 500 000 грн. (п. 1 договору).
Покупець гарантує купівлю об'єкта, і в
момент підписання договору передає
продавцю за об'єкт купівлі передоплату
в розмірі 20 000 грн. (п. 3.2 договору).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що в
разі невиконання продавцем своїх
зобов'язань по договору, він
зобов'язується в 3-денний термін
повернути покупцю передоплату,
передану відповідно до п. 3.2 договору, в
подвійному розмірі, а покупець
зобов'язується оплатити послуги
агентства в розмірі 50 % від суми
передоплати, відповідно до п. 3.2.

В разі невиконання покупцем своїх
зобов'язань по договору, він втрачає
право вимагати суму передоплати,
переданого відповідно до п. 3.2 договору,
а продавець зобов'язується оплатити
послуги агентства в розмірі 50 % від суми
передоплати, відповідно до п. 3.2. (п. 3.4
договору).

11.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
приватного нотаріуса КМНО з заявою про
те, що при оформлення договору
купівлі-продажу квартири, ВАБ Банк
відмовився виплачувати позивачу кошти
у розмірі 250 000,00 грн. з карткового
рахунку у зв'язку із чим зупинено
продаж квартири (а. с. 16 - копія заяви).

14.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до
начальника ПАТ ВАБ Банк про видачу
особистих коштів в розмірі 250 000,00 грн.
для купівлі квартири в АДРЕСА_3 (а. с. 9 -
копія заяви).

06.06.2014 року ПАТ ВАБ Банк надіслало
позивачу листа про можливість знімати
кошти, які знаходиться на поточному
(картковому) рахунку позивача в касах
відділень, банкоматах або
розраховуватись в торгово-сервісних
мережах згідно норм постанови НБУ №328
від 01.06.2014 року (а. с. 18 - копія листа).

Спір між сторонами виник з тих підстав,
що на думку позивача він має право на
повернення коштів, які він вважає
авансом, сплачених згідно попереднього
договору купівлі-продажу квартири, а на
думку відповідача відсутні підстави
для повернення вказаних коштів, які на
його думку є завдатком.

Обґрунтовуючи свої вимоги і
заперечення, сторони керуються
положеннями попереднього договору від
06.03.2014 року, згідно якого позивач
передав продавцю передоплату в розмірі
20 000 грн., позивач посилається на
положення ч. 2 ст. 570 ЦК України, як на
підставу своїх вимог.

Суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 635 ЦК
України, попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.

Отже, в силу наведеної норми,
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору.

В даному випадку правовідносини
виникли щодо укладення попереднього
договору купівлі-продажу квартири.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Тобто, враховуючи вимоги ст. ст. 635, 657 ЦК
України, попередній договір між
сторонами підлягав укладенню в
письмовій формі та нотаріальному
посвідченню, проте, вказаний договір не
був посвідчений нотаріально.

В силу ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення. У
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним (ч. 1
ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Встановлено, що сторони недотрималися
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення попереднього договору, а
тому, в силу ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК
України, такий договір є недійсним в
силу закону (нікчемний правочин) і не
створює юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Звертаючись до суду, позивач
обґрунтовує позовні вимоги
положеннями ст. 570 ЦК України, та
просить повернути аванс, сплачений за
попереднім договором.

Проте, судом встановлено, що укладений
між сторонами правочин нікчемний, він
не створює юридичних наслідків, а тому
передані за таким правочином кошти не є
авансом чи завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст.
1212 ЦК України).

В силу п. 1 ч. 3 ст. 216 ЦК України,
положення цієї глави застосовуються
також до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до зазначених норми,
передані за недійсним (нікчемним
правочином) кошти - є безпідставно
отриманими і підлягають поверненню на
підставі ч. 1 ст. 216, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК
України.

Позивач просить повернути аванс, проте
судом встановлено, що передані ним
кошти не є авансом, а тому відсутні
підстави для стягнення авансу,
оскільки такого платежу не було.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення позовної вимоги про
стягнення авансу.

Щодо вимоги про стягнення матеріальних
збитків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Отже, на відшкодування збитків має
право особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права. Проте, позивач не зазначає у
позові, яке його цивільне право
порушене.

Позивач жодним чином не обґрунтував
вимогу про стягнення матеріальних
збитків, не надав жодних доказів
наявності збитків, не зміг пояснити в
чому збитки виражаються.

Вимога про стягнення збитків є
безпідставною і необґрунтованою, а
тому в задоволенні даної вимоги суд
також відмовляє.

Керуючись ст. ст. 22, 215, 216, 220, ст. ст. 635, 640,
657 ЦК України, ст. ст. 57-60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги на рішення
суду протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11.11.2014
року.

СУДДЯ:
Т.О. ЗАЄЦЬ