У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 11
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 20 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 28 лютого 2011 року ОСОБА_4 отримала
від неї позику у розмірі 50 тис. грн. з
кінцевим терміном повернення до травня
2011 року зі сплатою 5 % від суми позики
щомісячно, про що було складено
розписку. Відповідач в обумовлений
строк борг не повернула. Разом з тим,
відповідачкою у період з березня 2011
року по серпень 2012 року щомісячно
сплачувала відсотки за користування
коштами у розмірі 2 500 грн. 28 серпня 2012
року вони досягли усної домовленості
щодо зменшення розміру відсотків за
користування грошовими коштами до 4 %
щомісячно і з 28 серпня 2012 року по 14
травня 2013 року відповідачкою було
сплачено в якості відсотків за
користування грошовими коштами 14 680
грн, а усього відповідачкою було
сплачено відсотки за користування
коштами у розмірі 59 680 грн. Оскільки з
травня 2013 року відповідачка відсотків
за користування грошовими коштами не
сплачує і суму позики не повертає,
позивачка просила стягнути на її
користь з відповідачки суму боргу у
розмірі 50 тис. грн. та відсотки за
користування коштами у розмірі
11 420 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від

11 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 20 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у
розмірі 61 139 грн 60 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з яким погодився й
суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що між сторонами виникли
зобов'язання, що випливають з договору
позики, підтвердженням чого є розписка.
Оскільки відповідач не виконав
зобов'язання по поверненню боргу, про
свідчить наявність у позивача боргової
розписки, позивач має право на
повернення боргу та сплату відсотків
за користування грошовими коштами з
урахуванням суми відсотків, сплачених
відповідачем.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Суди виходили із того, що 28 лютого 2011
року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 50 тис.
грн. на умовах повернення суми позики
до кінця травня 2011 року зі
сплатою 5 %, щомісяця, про що була
складена розписка.

Відповідачка повернула 59 680 грн, які є
процентами за користування грошима, а
сам борг, 50 тис. грн, не повернула і
проценти за користування грошовими
коштами у період з 28 лютого 2011 року по 27
серпня 2012 року та з 28 серпня 2012
року по 30 вересня 2013 року.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Зі змісту ст. 536 цього Кодексу
вбачається, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики такого умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частково задовольняючи позов, суди
вважали, що сума боргу за договором
позики від 28 лютого 2011 року становить 61
139 грн 60 коп., з яких 50 тис. грн сума
позики та 11 139 грн 60 коп. борг за
процентами. При цьому суди виходили з
того, що відповідачка зобов'язалась
сплачувати проценти за користування
грошовими коштами у розмірі 5 %
щомісяця.

При цьому у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди не врахували, що у
розписці зазначено, що ОСОБА_4
зобов'язалась повернути борг до кінця
травня під 5 % в строк. Також у розписці
окремо зазначено, що відповідачка
зобов'язалась сплачувати проценти
щомісяця.

Тобто, у розписці зазначено, що
проценти повинні сплачуватись
щомісячно, але при цьому в розписці не
вказано, що щомісячні проценти - це 5 %.

З аналізу ст. ст. 1047, 1048 ЦК України
вбачається, що без точного визначення
умов від платності за договором позики,
які мають встановлюються сторонами,
відсутні підстави для їх стягнення.

Однак суди зазначене не врахували та
зробили безумовний висновок щодо
зобов'язання сплати відповідачкою
процентів за користування грошовими
коштами у розмірі 5 % щомісяця, який при
цьому безпосередньо із розписки не
випливає. Тобто, висновок судів,
ураховуючи, що відповідачка цей факт
заперечує, суди зобов'язані були дати
оцінку цим обставинам, а не виходити із
безспірного факту, ґрунтується на
припущеннях, що заборонено законом (ч. 4
ст. 60 ЦПК України).

Крім того, суди, стягуючи з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 борг за договором
позики у розмірі 61 139 грн 60 коп., з яких 50
тис. грн сума позики та 11 139 грн 60 коп.
борг за процентами, виходили з того, що
позичальник сплатила відсотки за
користування грошовими коштами у
розмірі 59 680 грн, що підтверджується
розпискою, проте суму боргу не
повернула.

Однак суди залишили поза увагою, що у
розписці зазначені сплачені суми,
проте не вказано, чи це є сплатою
відсотків за користування грошовими
коштами чи поверненням боргу та не
перевірили ці обставини.

За таких обставин, суди у порушення ст.
ст. 212, 214, 315 ЦПК України зазначене не
врахували, не дали оцінку зазначеній в
розписці умові сплати процентів за
користування грошовими коштами, не
з'ясували умови сплати відсотків за
користування грошовими коштами та ціль
сплати відповідачкою коштів,
зазначених у розписці.

Ураховуючи, що судами не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від
11 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 20 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта