Справа № 265/4708/13-ц
Провадження № 2/265/34/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 листопада 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Яшкові М. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із
позовом до відповідача про поділ
спільного майна подружжя, посилаючись
на те, що 28 березня 1992 року між нею та
відповідачем був укладений шлюб, з
моменту реєстрації якого позивачка
мешкала із відповідачем АДРЕСА_1. Однак,
починаючи з січня 2013 року сторони стали
мешкати окремо, внаслідок чого з того
часу між сторонами були припинені
шлюбні відносини. При цьому за час
шлюбу нею та відповідачем за спільні
кошти подружжя було придбано 12 серпня
1996 року 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_2,
на яку відповідачем були отримані
документи, як на нежитлове приміщення.
Згодом 9 жовтня 2009 року 1/2 частку
вказаного майна було продано, тому
залишилось на теперішній час лише 1/2
частка вказаного нежитлового
приміщення. Також за час шлюбу
сторонами було придбано нежитлове
приміщення АДРЕСА_4, яке також було
оформлено на відповідача 2 липня 2007
року. Крім цього 22 вересня 2006 року на
відповідача за спільні кошти подружжя
було придбано АДРЕСА_3 АР Крим. Оскільки
відповідач добровільно провести поділ
спільного майна подружжя
відмовляється, позивачка змушена
звернутись за захистом свого права до
суду. Зазначала також, що незважаючи на
те, що відповідачем нежитлове
приміщення АДРЕСА_4 оформлено на нього,
як на фізичну особу-підприємця, вказане
нерухоме майно все одно є спільною
сумісною власністю подружжя сторін.
Враховуючи, що частка кожного з членів
подружжя є рівною, то просила суд
згідно до останньої редакції позовних
вимог визнати спільною сумісною
власністю подружжя 1/2 частки
нежитлового приміщення АДРЕСА_2,
нежитлове приміщення АДРЕСА_4, квартиру
АДРЕСА_3. На підставі переліченого
просила суд визнати за нею право
власності на 1/2 частку АДРЕСА_3, на 1/4
частку нежитлового приміщення АДРЕСА_2,
на 1/2 частку нежитлового приміщення
АДРЕСА_4, залишивши тим самим за ОСОБА_2
право власності на іншу половину
вказаного нерухомого майна.

За зустрічним позовом ОСОБА_2 останній,
не визнаючи заявлені вимоги ОСОБА_1,
просив суд визнати АДРЕСА_3 майном, що
було придбано ним за власні кошти;
визнати залишок кредитних зобов'язань
станом на 17 січня 2013 року за договором
споживчого кредиту в АТ «УкрСіббанк», в
ПАТ «Дельта Банк», в ПАТ «Універсал
Банк», в АТ «ОТП Банк», в ПАТ «Альфа
Банк» спільним в рівних частках
подружжя, зі стягненням на користь
відповідача частки сплачених ним сум; а
також просив суд визнати спільною для
подружжя заборгованість перед ККП
«Маріупольтепломережа» та ЖКП
«Азовжитлокомплекс».

Позивачка, ОСОБА_1, у судовому засіданні
підтримала змінені нею позовні вимоги,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві. Додавала при цьому, що
вона із відповідачем придбавала спірне
нерухоме майно. Нежитлове приміщення
по вул. Азовстальській спочатку
сторонами бралось в оренду, бо займався
відповідач підприємницькою
діяльністю, а потім було придбано ними
вказане майно вже у власність.
Вказувала, що вона також приймала
участь у здійсненні утримання
вказаного приміщення, допомагаючи в
підприємницькій діяльності
відповідачу. Просила задовольнити
позов повністю, відмовивши у
задоволенні зустрічного позову
відповідача.

Представник позивачки, який діє на
підставі договору, ОСОБА_3, в судовому
засіданні повністю підтримав доводи
ОСОБА_1, зазначивши, що вимоги позивачки
ґрунтуються на законі та
підтверджуються матеріалами справи.
Вказував також, що відповідачем не було
поведено, що АДРЕСА_3 була придбана за
кошти від реалізації спадкового майна,
не було доведено, що кредитні
зобовязання ОСОБА_2 стосуються
нерухомого майна щодо якого виник спір
між подружжям. Також недоречні
посилання відповідача на існуючий борг
позивачки з комунальних платежів, що не
стосується предмету спору. Натомість
вказував, що відповідач неодноразово
визнавав право спільної сумісної
власності на спірне майно. Таким чином
вважав необхідним позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відповідно до письмових пояснень
відповідача, ОСОБА_2, вбачається, що, не
визнаючи вимоги ОСОБА_1, він зазначив,
що АДРЕСА_3 була придбана ним за власні
кошти, отримані від реалізації
спадщини відповідача після смерті його
батька, ОСОБА_4, шляхом укладення
договору купівлі-продажу спадкового
майна, надання розписки про отримання в
рахунок авансу 8000 грн. та довіреністю
на оформлення угоди купівлі-продажу.
Таким чином вказує, що ним за рахунок
коштів, отриманих від реалізації
спадкового майна була придбана спірна
квартира в м. Алушта, яка належить
виключно йому. Також не погоджувався на
визнання за позивачкою права власності
на 1/2 частку нежитлового приміщення №
АДРЕСА_4 та на 1/4 частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_2, посилаючись на те,
що необхідно при цьому поділі майна
врахувати боргові зобовязання
подружжя, які фактично виконує
відповідач. На підтвердження цих
доводів посилався на низку кредитних
договір, які укладались в інтересах
подружжя сторін та на забезпечення їх
спільної родини, що підтверджується
тим, що позивачка за деякими договорами
виступає поручителем. Також вказував,
що після спільного проживання із
ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 залишились борги з
комунальних платежів, які вважає
необхідним поділити порівну. Зазначав
при цьому, що нежитлове приміщення
АДРЕСА_4 придбавалось сторонами за
кредитні кошти. Додавав, що АДРЕСА_2
була придбана також враховуючи кошти
отримані відповідачем під розписку від
його знайомого, з яким він
розраховувався особисто.

Відповідач натомість у судове
засідання не з'явився втретє поспіль,
будучи повідомленим про час та місце
слухання справи належним чином,
надавши суду заяву з проханням
черговий раз слухання по справі
відкласти.

Суд при цьому зазначає, що в судові
засідання, призначені по справі на 8
вересня 2014 року на 13-00 годин, на 13 жовтня
2014 року на 9-00 годин та на 10 листопада 2014
року на 9-00 год. ОСОБА_2 до суду не
з'явився, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, про що свідчать заява
відповідача від 1 вересня 2014 року,
розписка відповідача та довідка про
доставлення «СМС-повідомлення»
відповідачу на підставі відповідної
заяви ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 71, 172, 174, 179).

Суд зазначає також, що заяв від ОСОБА_2,
позивача за зустрічним позовом, про
можливість розгляду справи у його
відсутність до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 169 ЦПК України в
разі повторної неявки в судове
засідання позивача, повідомленого
належним чином, якщо від нього не
надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності, суд залишає позовну
заяву без розгляду.

За п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд
постановляє ухвалу про залишення
позовної заяви без розгляду у разі,
якщо належним чином повідомлений
позивач повторно не з'явився у судове
засідання, якщо від нього не надійшла
заява про розгляд справи за його
відсутності.

З урахуванням переліченого суд
пересвідчився, що позивач був належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, однак не з'явились у
судове засідання тричі поспіль, не
надавши суду заяви про розгляд
вказаної справи у його відсутності.

Оскільки при повторній неявці позивача
законодавець не передбачає визначення
причин такої неявки, то на підставі
переліченого суд дійшов того, що
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя
підлягає залишенню без розгляду.

Суд також зазначає, що за ч. 4 ст. 169 ЦПК
України в разі повторної неявки в
судове засідання відповідача,
повідомленого належним чином, суд
вирішує справу на підставі наявних у
ній доказів, постановляючи заочне
рішення.

Згідно до ст. 224 ЦПК України суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не заперечувала
проти ухвалення заочного рішення за її
первісним позовом, то суд на підставі
наведених норм та встановлених
обставин вирішив ухвалити заочне
рішення за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, що з'явились, дослідивши
надані докази по справі, суд вважає, що
позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню,
виходячи з наступного обґрунтування.

Згідно до ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Судом за матеріалами справи
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
28 березня 1992 року, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу,
актовий запис № 522 від 28 березня 1992 року
(т. 1, а. с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 22 вересня 2006 року вбачається, що
ОСОБА_2 придбав за 8000 грн. у власність
АДРЕСА_3, що складається з однієї
житлової кімнати (загальна площа - 29,8
кв. м., житлова площа - 17,8 кв. м.), який був
посвідчений нотаріально, реєстр № 4846
від 22 вересня 2006 року, та
зареєстрований 28 грудня 2006 року в БТІ м.
Сімферополя (т. 1, а. с. 10; т. 2, а. с. 21).

Відповідно до договору купівлі-продажу
№ 1037 від 31 травня 2007 року вбачається, що
фізична особа-підприємець, ОСОБА_2,
придбав у власність нежитлове
приміщення АДРЕСА_4, яке складається з
кімнати 1-10 (загальна площа - 62,8 кв. м.),
який був посвідчений нотаріально,
реєстр № 3296 від 6 червня 2007 року, та
зареєстрований в БТІ, що
підтверджується також свідоцтвом про
право власності на майно від 2 липня 2007
року (т. 1, а. с. 11-13, 14).

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
Маріупольського БТІ від 25 березня 2008
року вбачається, що ОСОБА_2 був
власником в цілому приміщенням №
АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про
право власності від 25 березня 2008 року
(т. 1, а. с. 17).

В той же час на підставі договору
купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового
приміщення від 9 жовтня 2009 року ОСОБА_2
було продано 1/2 частка нежитлового
приміщення № АДРЕСА_2 (загальною площею
1/2 частки - 31,1 кв. м.), який був
посвідчений нотаріально, реєстр № 795
від 9 жовтня 2009 року, внаслідок чого
ОСОБА_2 залишився власником 1/2 частки
нежитлового приміщення № АДРЕСА_2
(загальною площею 1/2 частки - 31,1 кв. м.),
що підтверджується записом нотаріуса
від 9 жовтня 2009 року на зазначеному вище
витязі Маріупольського БТІ (т. 1, а. с.
11-13, 14).

Факт спільного проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 до січня 2013 року не
заперечувалось сторонами по справі,
тому суд вважає встановленим той факт,
що фактичні шлюбні відносини між ними
тривали з моменту укладення шлюбу в 1992
році до січня 2013 року.

Сторони також не спростували факт
придбання спірного майна у період
шлюбу між ними, що свідчить про те, що
вказане нерухоме майно було оформлено
на ОСОБА_2 у період шлюбу із ОСОБА_1

За п. 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зазначено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Згідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу
України (далі за текстом - СК) особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, по-перше, майно, набуте за час шлюбу,
але в порядку спадкування, а, по-друге,
майно, набуте за час шлюбу, але за кошти,
які належали йому особисто.

Відповідно до розписки від 22 вересня 2006
року вбачається, що ОСОБА_2 отримав
позику від ОСОБА_5 в розмірі 8000 грн. в
рахунок наступної угоди
купівлі-продажу АДРЕСА_5 (т. 2, а. с. 22).

У відповідності до ч. 2 ст. 65 СК при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Таким чином суд робить висновок, що
гроші, отримані за розпискою ОСОБА_2 в
сумі 8000 грн. не можна вважати особистою
власністю відповідача, виходячи з
презумпції того, що він діяв при цьому
за згодою іншого з подружжя.

Факт отримання спадщини відповідачем
після смерті ОСОБА_4, що складається з 1/2
частки АДРЕСА_5, підтверджується
свідоцтвом про право на спадщину від 24
вересня 2004 року, посвідченого
нотаріусом, реєстр № 2-1274 (т. 2, а. с. 15).

Згідно до договору купівлі-продажу від
28 листопада 2006 року, посвідченому
нотаріусом реєстр № 2504, вбачається, що
ОСОБА_2 була продана належна йому 1/2
частка АДРЕСА_5 ОСОБА_7 за 63125 грн. (т. 2, а.
с. 25-26).

Суд враховує, що спочатку відповідач
придбав 22 вересня 2006 року АДРЕСА_3, а
потім вже реалізував зазначене
спадкове майно 28 листопада 2006 року.

Натомість суд вказує, що за ст. 61 СК
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У такому випадку суд керується тим, що
перелічені норми права припускають
існування спільної сумісної власності
подружжя, доки це не буде спростовано
кимось із подружжя.

Враховуючи, що ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу спадкового
майна, то дохід від вказаної угоди
також слід відносити до спільного
майна подружжя, як дохід відповідача,
за угодою укладеною в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 59 СК України той із
подружжя, хто є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей. При
розпорядженні своїм майном дружина,
чоловік зобов'язані враховувати
інтереси дитини, інших членів сім'ї, які
відповідно до закону мають право
користування ним.

Свідоцтво про народження, актовий
запис № 487 від 27 червня 1994 року,
здійснений Орджонікідзевським відділ
реєстрації актів цивільного стану
міста Маріуполя, підтверджує, що ОСОБА_6
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якої
вказані сторони по справі (т. 1, а. с. 9).

Також доказом придбання спірної
квартири в с. Малий маяк м. Алушта з
урахуванням інтересів родини сторін в
матеріалах справи маються медичні
документи, що підтверджують алергічне
захворювання (полліноз) доньки сторін,
ОСОБА_6, з рекомендацією лікарів
проводити більше часу ОСОБА_6 за межами
міста на час цвітіння осінніх трав (т. 1,
а. с. 88-99).

При цьому суд зазначає, що відповідач у
судовому засіданні по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів визнавав факт того, що
АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю
подружжя, що підтверджується копією
журналу судового засідання по вказаній
справі (т. 1, а. с. 137-139).

Таким чином суд відхиляє посилання
відповідача, що АДРЕСА_3 є приватною
власністю відповідача, бо ним не було
доведено ані того, що вказане майно ним
було здобуте в порядку спадкування, ані
того, що вказане майно було набуто ним
за його особисті кошти.

Відомості, що відповідач є фізичною
особою-підприємцем підтверджуються
свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної-особи підприємця, ОСОБА_2, 23
травня 2001 року, а також свідоцтвом
платника єдиного податку
Маріупольської об'єднаної державної
податкової інспекції від 31 травня 2012
року (т. 1, а. с. 15, 16).

У судовому засіданні позивачка
визнавала, що відповідач є фізичною
особою-підприємцем, якому в свою чергу
ОСОБА_1 допомагала у здійснені ним
підприємницької діяльності.

За п. 29 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зазначено,
що відповідно до статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК
майно приватного підприємства чи
фізичної особи-підприємця не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
а інший із подружжя має право тільки на
частку одержаних доходів від цієї
діяльності.

Однак відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року № 17-рп/2012 по справі №
1-8/2012 щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу
України вбачається, що в аспекті
конституційного звернення положення ч.
1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що
статутний капітал та майно приватного
підприємства є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Так на думку Конституційного Суду
України приватне підприємство,
засноване одним із подружжя, є окремим
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, до якого входять
усі види майна.

Також суд зазначає, що відповідачем не
було доведено факт придбання
приміщення АДРЕСА_4 ним за рахунок
коштів його, як фізичної
особи-підприємця, що свідчить про
придбання вказаного нерухомого майна
за рахунок коштів подружжя сторін по
справі.

При цьому суд зауважує, що само по собі
майно, придбане суб'єктом
підприємницької діяльності, не може
належати фізичній особі-підприємцю на
праві приватної власності, бо треба
враховувати також, за рахунок яких
коштів було придбане вказане майно.

На підставі переліченого суд
встановив, що вказане нежитлове
приміщення було придбане за спільні
кошти подружжя, тому правовий режим
такого майна має визначатись, як об'єкт
права спільної сумісної власності
подружжя сторін.

Посилання ОСОБА_2 на те, що нежитлове
приміщення АДРЕСА_4 було придбане
відповідачем у кредит, суд не приймає,
оскільки підтверджень цьому не було
добуто під час проведення розгляду
справи.

Суд при цьому зазначає, що за договором
споживчого кредитування від 24 липня 2007
року ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 23700
швейцарських франків в АКІБ
«УкрСіббанк» на споживчі потреби (п. 1.4
вказаного договору), а приміщення
АДРЕСА_4 виступало лише забезпеченням
виконання зобовязання позичальника за
вказаним договором кредитування
(предметом застави) (т. 2, а. с. 42-46).

Судом при цьому не беруться до уваги
посилання ОСОБА_2 про наявність
зобов'язань, що виникли з кредитних
правовідносин, оскільки ОСОБА_1 не
ставить питання про проведення поділу
спірного нерухомого в натурі, а лише
порушує питання перед судом про
визнання за нею права власності на
нерухоме майно, що є об'єктом спільного
сумісного майна подружжя.

На підставі ст. 69 СК дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Таким чином вирішення позову ОСОБА_1
можливе, незважаючи на перебування
сторін в офіційному шлюбі.

За ст. 70 СК у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно до п. 22 Постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72
СК та ст. 372 ЦК.

На підставі ст. 372 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. У разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Керуючись презумпцією рівності часток
подружжя у праві спільної сумісної
власності, суд приходить до висновку,
що в позивачки та відповідача виникло
право спільної сумісної власності на 1/2
частку в кожного на спірне нерухоме
майно.

За відсутності будь-яких доказів про
домовленість сторін з приводу
розподілу часток у спільно придбаному
за період шлюбу нерухомому майні, суд
вважає АДРЕСА_3, 1/2 частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_2 та нежитлове
приміщення АДРЕСА_4 об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя
сторін, та вважає встановленим, що
ОСОБА_1 нарівні із ОСОБА_2 набула право
власності на 1/2 частку спірного майна.

Таким чином внаслідок визнання за
ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки
спірного майна право власності на
вказані частки нерухомого майна в
ОСОБА_2 відповідно припиняється, тому
вимоги позивачки про визнання за нею 1/2
частки права власності на спільне
сумісне майно подружжя є цілком
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню із припиненням
для відповідача права власності на
вказану частку нерухомого майна.

Отже суд вважає за необхідне на
підставі переліченого вмотивування
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у
повному обсязі шляхом визнання за нею
права власності на 1/2 частку АДРЕСА_3 м.
Алушта, на 1/4 частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_2, на 1/2 частку
нежитлового приміщення АДРЕСА_4,
залишивши за ОСОБА_2 право власності на
1/2 частку вказаного нерухомого майна.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

За матеріалами справи вбачається, що
позивачкою було сплачено судовий збір
за подання позову до суду в розмірі 3326,30
грн. та 114,70 грн., за подання заяви про
забезпечення позову в розмірі 114,70 грн.,
а також за подання заяви про
забезпечення доказів в розмірі 114,70
грн., а загалом - 3670,40 грн. (т. 1, а. с. 1, 2, 20,
47).

Таким чином з відповідача на користь
ОСОБА_1 підлягає стягненню судові
витрати, понесені останньою, на
загальну суму 3670,40 грн.

Суд при цьому роз'яснює ОСОБА_2, що на
підставі ч. 2 ст. 207 ЦПК України особа,
заяву якої залишено без розгляду має
право звернутися до суду повторно.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 207, 213-215, 224-226
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, що
складається з 1/2 частки нежитлового
приміщення АДРЕСА_2 (загальна площа 1/2
частки - 31,1 кв. м.); з нежитлового
приміщення АДРЕСА_4 (загальна площа - 62,8
кв. м.); з квартири АДРЕСА_3 (загальна
площа - 29,8 кв. м., житлова площа - 17,8 кв.
м.).

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_3, залишивши за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частку вказаного
нерухомого майна.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право
власності на 1/4 частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_2, залишивши за
ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку
вказаного нерухомого майна.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право
власності на 1/2 частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_4, залишивши за
ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку
вказаного нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2,
зареєстрованого по АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованої
АДРЕСА_6, витрати по сплаті судового
збору в загальному розмірі 3670,40 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя -
залишити без розгляду.

Заочне рішення може бути переглянуто
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя Донецької області за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
протягом десяти днів з дня отримання
його копії шляхом подання апеляційної
скарги через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя.

Суддя