Провадження : 22ц/790/5367/14
Головуючий 1-ї інстанції
Справа № 2-645/2134/13
Доповідач - Шевченко
Категорія : житлове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Бобровського
В.В., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Ткаченко Г.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Фрунзунського районного суду
м. Харкова від 05 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні частиною житлового
будинку, зобов'язання не чинити
перешкоди у користуванні житловим
будинком та вселення, -

В С Т А
Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
частиною житлового будинку шляхом
виселення та вселення, посилаючись на
те, що на підставі рішення
Фрунзенського районного народного
суду м. Харкова від 24 вересня 1986 року,
яким встановлено факт батьківства між
ним та ОСОБА_4, який є його батьком, за
ним визнано право особистої власності
в порядку спадкування після смерті
останнього на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Раніше, рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 29 жовтня
1982 року право власності на 34/100 частин
цього житлового будинку в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4 було визнано за ОСОБА_3, донькою
спадкодавця, але це рішення на підставі
постанови Президії Харківського
обласного суду від 23 грудня 1983 року
було скасовано і після реєстрації його
права власності була анульована
реєстрація права власності на цю
частину будинку ОСОБА_5

На його звернення добровільно
передати ключі від хвіртки, житлового
будинку та господарських побудов та не
перешкоджати в користуванні своєю
власністю, відповідачка відмовляється.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 проти позову заперечувала,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість, зазначивши, що про
скасування рішення суду від 1982 року
відповідачці стало відомо лише після
подачі ОСОБА_2 даного позову. Позивач
більше ніж 25 років не реєстрував право
власності, претензій до неї не
пред'являв. На теперішній час ОСОБА_3
також подала до суду позов про визнання
права власності на відкриту частину
спадщини. Крім того, той факт, що ОСОБА_3
перешкоджає позивачу користуватись
власністю, ОСОБА_2 не доведено.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 05 червня 2014 року
позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 114, 70 грн.

В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка
залучена судом в якості відповідача,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
процесуального і матеріального права
та неповне дослідження обставин
справи.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у відповідності до статті 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що
сторонами були заявлені у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного.

Згідно вимог частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі статтею 3, 4 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений
законами України.

Згідно з вимогами статей 10, 11, 60
Цивільного процесуального кодексу
України, суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позивачем
вимог, зазначених та доведених ним
обставин.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та
заперечень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 213
Цивільного процесуального кодексу
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині вселення у житловий
будинок АДРЕСА_1, суд виходив з того, що
позивач є власником ? частини цього
житлового будинку, а право власності
відповідно Конституції України та
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод є непорушним.

Такі висновки суду є правильними
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316,
317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
май на будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 є власником ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення
Фрунзенського районного народного
суду м. Харкова від 24 вересня 1986 року,
яким встановлено факт батьківства між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за ним визнано право
особистої власності на ? частину в
порядку спадкування після смерті
останнього (а.с.10-13).

Власником іншої частини спірного
житлового будинку у розмірі 66/100 частин
є ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 27 липня 2000 року,
укладеного між нею та матір'ю ОСОБА_8
(а.с. 159).

Зважаючи на зазначене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2,
як власник має право володіння,
користування та розпорядження
зазначеним майном, а тому має право на
вселення у вказане житло.

Доводи апелянта ОСОБА_1 відносно
того, що суд залишив поза увагою той
факт, що вселення ОСОБА_2 у спірний
будинок можливе лише в ту частину, яка
належала його батьку у зв'язку з
реальним поділом будинку на підставі
рішення народного суду 4-ї дільниці
Сталінського району м.Харкова від 29
травня 1954 року, є безпідставними,
оскільки судом також встановлено та
підтверджується ОСОБА_1 і
представником ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про те, що
після ухваленого рішення співвласники
провели повну реконструкцію житлового
будинку у зв'язку з чим змінились
частки співвласників у праві власності
та нумерація приміщень у спірному
житловому будинку і на цей час
приміщення під номерами 1-1, 1-2, 2а-1, 1а,
які вищевказаним рішенням виділені
були батьку позивача - ОСОБА_9
знаходяться у користуванні ОСОБА_1

Та обставина, що після
реконструкції будинку змінились
частки власників у праві власності на
нього і рішення народного суду 4-ї
дільниці Сталінського району м.Харкова
від 29 травня 1954 року про реальний поділ
будинку фактично втратило свою силу,
свідчить також той факт, що на підставі
договору дарування від 27 липня 2000 року
ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_1 66/100 частин
спірного будинку з відповідною
частиною надвірних будівель без
вказівки конкретних житлових
приміщень, які припадають на вказану
частину власності.

Доводи, викладені ОСОБА_1 в
апеляційній скарзі, були предметом
розгляду в суді першої інстанції та їм
надана належна оцінка. Висновків суду
першої інстанції доводи не
спростовують.

Разом з тим, мотивувальна
частина рішення містить твердження
про те, що ОСОБА_1 належить 63/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

Тобто, судом першої
інстанції помилково зазначено в
рішенні суду частку, власником якої є
ОСОБА_1

Виходячи з наведеного, колегія
суддів вважає за необхідне змінити
рішення суду першої інстанції шляхом
виключення з його мотивувальної
частити висновок суду про те, що ОСОБА_1
належить 63/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, а не 66/100 частин.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Виходячи з наведеного та
керуючись статтями 303, 304, 307, 309, 314, 316,
324-325 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Фрунзунського районного
суду м. Харкова від 05 червня 2014 року
змінити, виключити з його
мотивувальної частини висновок суду
про те, що ОСОБА_1 належить 63/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді