№ 201/768/14 ц
провадження 2/201/632/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка
О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Моторного (транспортного) страхового
бюро України і ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і
моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 січня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідачів
Моторного (транспортного) страхового
бюро України і ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної і моральної шкоди та
витрат, позовні вимоги змінювалися і
уточнювалися. Позивач в своєму позові,
а його представник в ході судового
засідання посилаються на те, що 17
червня 2013 року близько 22.30 годин
відповідач ОСОБА_3 керував автомобілем
«БМВ 523» і порушив правила дорожнього
руху, не врахував дорожню обстановку
під час керуванням автомобіля і
здійснив ДТП, в результаті якого він
(позивач) постраждав, йому завдана
матеріальна і моральна шкода,
пошкоджені автомобілі, за що стосовно
відповідача складено адміністративний
протокол і він був визнаний винним в
ДТП, притягнутий до адміністративної
відповідальності постановою суду.
Вказаними діями, пов'язаними з
порушеннями правил дорожнього руху,
позивачу завдано значну матеріальну і
моральну шкоду, він поніс витрати та
інш.. Страхова компанія відшкодувала не
всю шкоду і позивач вважає це не
законним, матеріальна шкода повинна
відшкодовуватися в межах фактичних
витрат на ремонтно-відновлювальні
роботи. Вважає, що вказану шкоди
повинні відшкодовувати відповідачі
кожен в межах своєї відповідальності і
просив стягнути з: відповідача решту не
сплачену страховою компанією
матеріальну шкоду згідно його
розрахунку, висновку експерта та
солідарно моральну шкоду з
відповідача страхової компанії та
ОСОБА_3 та понесені ним витрати по
судовому збору, задовольнивши позов у
повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що дійсно 17 червня 2013
року була ДПТ за його участю,
постановою суду його визнано винним в
цій ДТП, штраф він сплатив, але
матеріальну шкоду позивачу вже
відшкодувала позивачу страхова
компанія і нічого більше
відшкодовувати не потрібно. По закону
все зроблене відповідачем правильно,
надані документи позивачем
протирічливі і не підтверджують
заявлену суму матеріальної шкоди.
Ніяких інших зобов'язань відносно
позивача на себе не брав і не бере,
будь-якої іншої шкоди (в тому числі і
моральної) позивачу не завдавав.
Вважають позовні вимоги не доведеними,
безпідставними і просили в їх
задоволенні саме до цього відповідача
відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача МтСБУ в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, вважаючи їх неправомірними,
шкода вся ними виплачена позивачу і
нічого більше вони йому не винні,
моральна шкода взагалі по умовам їх
договору і по закону в цих
правовідносинах з ними не передбачена,
просив рішення винести за наявними
матеріалами справи по закону про
відмову в задоволенні позовних вимог
до них.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, про день та час розгляду
справи неодноразово повідомлялася
належним чином, про причини неявки суду
не повідомила. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаної
третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

Вислухавши пояснення
представників позивача і відповідачів,
з'ясувавши думку сторін і третьої
особи, оцінивши надані і добуті докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими і
підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що 17
червня 2013 року близько 22.30 години водій
ОСОБА_3, керуючи належним третій особі
автомобілем «БМВ 523», державний номер
автомобіля НОМЕР_1, рухався в районі
електроопори № 318 по вул. Бульвар Слави
м. Дніпропетровська та перед
здійсненням маневру - зміні швидкості і
напрямку руху, при виникненні
перешкоди, яку він був спроможний був
виявити, не пересвідчився, що це буде
безпечно, проявивши крайню неуважність
до дорожньої обстановки та її зміни, не
діяв таким чином, щоб не завдавати
загрози життю та здоров'ю громадян,
грубо порушуючи вимоги п. п. 2.5 і 12.3
Правил дорожнього руху України, не вжив
заходів для зменшення швидкості або
зупинки транспортного засобу, не
впорався з керуванням свого
автомобіля, в наслідок чого допустив
зіткнення в тому ж місці з автомобілем
«Хюндай Туксон», державний номер
НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1,
який стояв попереду, скоївши ДТП. Після
зупинення транспортного засобу
співробітниками ДПС ДАІ, ОСОБА_3 від
проходження медичного огляду на стан
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції відмовився
згідно встановленого законом порядку в
присутності свідків.

В результаті вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль під керуванням позивача
отримав значні ушкодження. При цьому
порушення цим відповідачем зазначених
Правил дорожнього руху України
знаходилось у прямому
причинно-слідчому зв'язку із
наслідками у вигляді завданих
ушкоджень позивача та пошкодження
названого автомобіля.

Стосовного винного у вказаній ДТП
працівниками ДАІ складено протокол і
направлено його до суду. Постановою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 16 липня 2013 року
винним у вказаній ДТП визнано було
ОСОБА_3 за ст. 124 і ч. 1 ст. 130 КУпАПП його
було притягнуто до адміністративної
відповідальності в вигляді штрафу в
дохід держави в сумі 2550 грн., постанова
не оскаржена і набрала законної сили,
штраф сплачено, постанову виконано.

За результатами розгляду справи,
дослідженням матеріалів цивільної
справи та адміністративного матеріалу,
на думку суду, винним у вказаній
дорожньо-транспортній пригоді є
відповідач ОСОБА_3. При цьому порушення
цим водієм правил дорожнього руху
України знаходилось у прямому
причинно-слідчому зв'язку із
наслідками у вигляді пошкодження
автомобілів сторін, завданню шкоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду в
справі про адміністратвине
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Таким чином, постановою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 16 липня 2013 року
встановлено факт вчинення
відповідачем на вказаному автомобілі
адміністративного правопорушення
відносно позивача, факт завдання діями
вказаної особи шкоди позивачу, а також
наявність причинно-слідчого зв'язку
між винними діями ОСОБА_3 та
зазначеними наслідками у вигляді шкоди
позивачу і відповідно винність
відповідача в завданні шкоди, ця вина
встановлена і доведена.

Постанова Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2013
року відносно ОСОБА_3 набрала законної
сили, а тому є достатньо підстав для
звільнення позивача від доказування
даного позову в частині питань чи мали
місце винні дії відповідача на своєму
автомобілі, а саме дії, що містять в
собі склад адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124 і
ч. 1 ст. 130 КУПАПП, факт завдання
ушкоджень позивачу, наявність
причинно-слідчого зв'язку між винними
діями, пов'язаними з порушенням вимог
Правил дорожнього руху України,
відповідачем і завданням шкоди
позивачу. Вказаними протиправними
діями позивачу було завдано
матеріальної та моральної шкоди.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що
винними діями відповідача на вказаному
автомобілі позивачу було завдано
матеріальної та моральної шкоди.
Матеріальна шкода полягає в значних
витратах на ремонтно-відновлювальні
роботи свого пошкодженого винними
діями вказаного відповідача
автомобіля.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
..., що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку....
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому ... додаткові
витрати, викликані необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст.
1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин,
зобов'язана відшкодувати витрати
закладові охорони здоров'я на
лікування потерпілого від цього
злочину, крім випадку завдання шкоди
при перевищенні меж необхідної оборони
або у стані сильного душевного
хвилювання, що виникло раптово
внаслідок насильства або тяжкої образи
з боку потерпілого. Відповідно до
вимог ст. 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями
саме цього відповідача (ОСОБА_3,
пов'язаними з використанням джерела
підвищеної небезпеки (транспортного
засобу) позивачу було завдано майнової
шкоди та прямих збитків, які
знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями відповідача і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи
(цього відповідача).

Цивільно-правова
відповідальність позивача була
застрахована згідно страхового полісу
ПрАТ «СК ПЗУ «Україна» № АС/0771893 про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності за
шкоду, заподіяну життю, здоровю, майну
третії осіб під час експлуатації
наземного транспортного засобу.

Цивільно-правова відповідальність
відповідача застрахована не була.

Відповідно до ст. 39.1. Закону № 1961-ІУ
Моторне (транспортне) страхове бюро
України є єдиним об'єднанням
страховиків, які здійснюють
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за шкоду, заподіяну третім
особам. Участь страховиків у МТСБУ є
умовою здійснення діяльності щодо
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Відповідно до ст. 41.1. МТСБУ за
рахунок коштів фонду захисту
потерпілих відшкодовує шкоду на
умовах, визначених цим Законом, у разі
її заподіяння транспортним засобом,
власник якого не застрахував свою
цивільно-правову відповідальність,
крім шкоди, заподіяної транспортному
засобу, який не відповідає вимогам
пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та
майну, яке знаходилося в такому
транспортному засобі.

Суду було надано позивачем акт
виконаних робіт по ремонтно-відновленю
його пошкодженого автомобіля «Хюндай
Туксон», державний номер НОМЕР_2 №
ГТА-00139 від 25 листопада 2013 року, що був
виконаний ТОВ «Гермес авто транс», яким
встановлено, що вартість
відновлювального ремонту автомобіля
позивача з врахуванням коефіцієнта
фізичного стану підлягаючих заміні
деталей складає 16104 грн. 96 коп.. Вказані
кошти реально сплачені позивачем і є
фактичними його витратами, про що суду
надано письмові докази.

Керуючись вищезазначеними нормами
права потерпіла особа 18 липня 2013 року,
подала в МтСБУ заяву про виплату
страхового відшкодування внаслідок
ДТП. Відповідно до чинного
законодавства, після отримання від
позивача всіх необхідних документів, в
грудні 2013 року вказаною страховою
організацією було прийнято рішення про
виплату позивачу страхового
відшкодування в сумі 10463 грн. 12 коп., які
платіжним дорученням і були
перераховані потерпілій особі як
відшкодування внаслідок ДТП.

Згідно статті 22.1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому законом
порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 28 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» шкода, заподіяна в результаті
дорожньо-транспортної пригоди майну
потерпілого, - це шкода, пов'язана: з
пошкодженням чи фізичним знищенням
транспортного засобу; з евакуацією
транспортних засобів з місця
дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно статті 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
з евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди.

Отже, враховуючи вищезазначений акт
виконаних робіт, якщо вважати, що
завдана позивачу шкода становить 16104.96
грн., то МтСБУ, з урахуванням лімітів
відповідальності, повинно було сплати
позивачу саме вказану суму за мінусом
франшизи, але виплачено було лише 10463.12
грн. і позивач не вимагає від вказаної
юридичної особи виплати решти суми, не
заявляє про це позовні вимоги і не
наводить про це докази, ставиться
питання про стягнення решти реальних
витрат позиваач з іншого відповідача -
ОСОБА_3.

Згідно статті 30 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» транспортний засіб
вважається фізично знищеним, якщо його
ремонт є технічно неможливим чи
економічно необґрунтованим та власник
транспортного засобу згоден з
визнанням його фізично знищеним.
Ремонт вважається економічно
необгрунтованим, якщо передбачені
згідно з експертизою, проведеною
відповідно до законодавства, витрати
на ремонт транспортного засобу
перевищують вартість транспортного
засобу до дорожньо-транспортної
пригоди. При цьому якщо власник
транспортного засобу не згоден з
визнанням транспортного засобу
фізично знищеним, йому відшкодовується
різниця між вартістю транспортного
засобу до та після
дорожньо-транспортної пригоди, а також
витрати по евакуації транспортного
засобу з місця дорожньо-транспортної
пригоди.

Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Згідно пункту 9 постанови № 6 Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
на час розгляду справи втраченого
майна, робіт, які необхідно провести,
щоб виправити пошкоджену річ, усунути
інші негативні наслідки неправомірних
дій заподіювача шкоди. Як при
відшкодуванні в натурі, так і при
відшкодуванні заподіяних збитків
грішми потерпілому на його вимогу
відшкодовуються неодержані доходи у
зв'язку з заподіянням шкоди майну.

Отже відповідач зобов'язаний
відшкодувати позивачу реальні збитки,
тобто збитки, які позивач мусить (чи
зробив) зробити для відновлення свого
права, а саме для відновлення
пошкодженого автомобіля.

Але не зважаючи на вказане, на
вимогу позивача відповідач - ОСОБА_3 - не
виплатив позивачу решта суми, яка
залишилася не виплаченою страховою
компанією і виплачувати її цей
відповідач відмовляється.

Суд вважає, що позивач фактично і
реально витратив на відновлення свого
автомобіля 16104.96 грн., йому відшкодовано
лише 10463.12 грн., а тому можливим стягнути
з відповідача ОСОБА_3 (до іншого
відповідача такі вимоги не заявлені) на
користь позивача решту матеріальної
шкоди повністю: 5641.84 грн.; саме вказану
суму потрібно стягнути з цього
відповідача, безпосереднього винного в
завданні цієї шкоди, ОСОБА_3, оскільки
вказані витрати підтверджені
належними доказами в судовому
засіданні, шкода настала.

Стосовно моральної шкоди відносно
відповідача МтСБУ, то суд вважає, що в
задоволенні вимог в цій частині слід
відмовити, оскільки моральна шкода
взагалі по умовам договору і по закону
в цих правовідносинах не передбачена.

Стосовно відповідача ОСОБА_3 по
моральній шкоді, то суд вважає, що цим
відповідачем крім матеріальної шкоди
позивачу була завдана і моральна шкода,
що полягає в наступному: на час та після
ДТП позивач вимушений був відмовитись
від звичного способу життя, він не мав
можливості нормально спілкуватись зі
своєю родиною. Усвідомлення того факту,
що через нього (позивача) його близькі
та рідні вимушені змінити уклад свого
життя, вживати додаткових зусиль і
позбавити себе нормального відпочинку
постійно пригнічувало і продовжує
пригнічувати позивача; сам факт
перенесення ДТП, фізичний біль та інш.,
безсоння від болю та від хвилювань в
результаті викликало не лише фізичну,
але й душевну біль і завдало глибокої
душевної травми; особиста вимушена
бездіяльність та безпомічність також
спричиняли моральні страждання
позивачу, оскільки за складом
характеру і стилем життя позивач
активна людина, а в результаті ДТП
вимушений був на деякий час припинити
своє спілкування із знайомими та
друзями, колегами по роботі; відношення
відповідача до скоєного ним, який не
тільки не робить ні чого для
відшкодування завданої шкоди, але й не
визнає в повному обсязі своєї вини у
скоєному і на протязі вже тривалого
часу.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу
неправомірними діями завдавача шкоди -
відповідача ОСОБА_3 завдано моральної
шкоди за кожною з підстав встановлених
законодавцем. Суд вважає можливим
задоволення вимог позивача про
стягнення моральної шкоди частково - в
розмірі 1000 грн., в задоволенні решти
вимог про стягнення моральної шкоди
слід відмовити.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті. Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки.

Таким чином, виходячі з вимог
зазначених норм матеріального права
витікає, що неправомірними діями саме
вказаного відповідача, пов'язаними з
використанням джерела підвищеної
небезпеки (транспортного засобу)
позивачу було завдано моральної шкоди,
яка знаходиться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями відповідача і яка підлягає
повному відшкодуванню за рахунок
винної особи (відповідача), оскільки
завдання шкоди було внаслідок
правопорушення, тобто грубого
порушення прав особи та законодавства
в цілому; завдання шкоди джерелом
підвищеної небезпеки; завдання шкоди
здоров'ю позивача; завдання майнової
шкоди позивачу; завдання збитків
позивачу; вимушеність на протязі
тривалого часу захищати свої порушені
права; невірне ставлення до своєї
поведінки з боку відповідача, який не
здійснив дій, щодо відшкодування
завданої шкоди і продовжує не
визнавати свою вину.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 повинен
довести, що його дiями не було порушено
його права або права позивача. Однак,
жодних доказiв цим відповідачем до суду
не надано.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає частковому
задоволенню.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує будь-якi
домовленості i зобов'язання стосовно
вказаного вiдповiдача відносно
завданої шкоди, предмета спору, а
вiдповiдачі не довели незаконність дій
позивача. Твердження вiдповiдача про
наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань
стосовно позовних вимог - є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги
заперечення відповідача ОСОБА_3 проти
позову в повному обсязі, оскільки воно
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
частково: стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 5641 грн.
84 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн. і
судові витрати на судовий збір в сумі 229
грн. 41 коп. та 230 грн., а всього 6101 грн. 25
коп., ОСОБА_1 в задоволенні решти
позовних вимог до Моторного
(транспортного) страхового бюро
України і ОСОБА_3 про стягнення
моральної шкоди та витрат відмовити,
закон не передбачає солідарної
відповідальності відповідачів по
відшкодуванню витрат на судовий збір, а
оскільки позов задоволено тільки
стосовно ОСОБА_3 і сума матеріальної
шкоди стягнута саме з нього, то, на
думку суду, з нього потрібно стягувати
і витрати позивача на судовий збір.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про відшкодування матеріальної
і моральної шкоди та витрат знайшли
своє об'єктивне підтвердження в ході
судового засідання і підлягають
частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України; ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1187,
1195, 1206 ЦК України; ст. ст. 28-30, 33-36, 41
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», ст. ст. 3, 4, 10, 11,
57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
матеріальну шкоду в сумі 5641 грн. 84 коп.,
моральну шкоду в сумі 1000 грн. і судові
витрати на судовий збір в сумі 229 грн. 41
коп. та 230 грн., а всього 6101 грн. 25 коп.

ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних
вимог до Моторного (транспортного)
страхового бюро України і ОСОБА_3 про
стягнення моральної шкоди та витрат
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -