УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко
О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Державного
відкритого акціонерного товариства
«Центральна збагачувальна фабрика
«Янівська» про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку,
компенсації за затримку виплати
заробітної плати та моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
Державного відкритого акціонерного
товариства «Центральна збагачувальна
фабрика «Янівська» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку, компенсації за затримку
виплати заробітної плати та моральної
шкоди, посилаючись на те, що перебувала
з відповідачем у трудових
правовідносинах з 15 листопада 1977 року
до 13 травня 2004 року.

При звільненні відповідач не провів з
нею повний розрахунок. На прохання про
надання довідки про заборгованість
відповідач відповіді не надає.

Згідно з рішенням Краснолуцького
міського суду Луганської області від 12
травня 2005 року на її користь з
відповідача були стягнуті всі
передбачені чинним законодавством
розрахункові суми, проте рішення суду
не було виконано, у зв'язку з чим ОСОБА_3
просила стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
остаточного розрахунку в сумі 51 213 грн 86
коп.; компенсацію за несвоєчасну
виплату заробітної плати в розмірі 6 804
грн 25 коп.; моральну шкоду в сумі 5 тис.
грн.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 29 січня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що трудовим
законодавством не передбачено
стягнення середнього заробітку та
компенсації за несвоєчасну виплату
заробітної плати за невиконання
судових рішень у трудових спорах, а
також немає підстав для стягнення
моральної шкоди.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем з 15 листопада 1977 року до 13
травня 2004 року.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 12 травня 2005 року
стягнуто з ДВАТ «Центральна
збагачувальна фабрика «Янівська» на
користь ОСОБА_3 заборгованість із
заробітної плати в розмірі 6 804 грн 25
коп. та компенсацію втрати частини
заробітної плати в розмірі 1 519 грн 23
коп. Однак зазначене рішення не було
виконано відповідачем повністю, у
зв'язку з чим й були заявлені зазначені
вище вимоги.

Із відповіді відділу державної
виконавчої служби Краснолуцького
міського управління юстиції від 20
травня 2013 року № 9455/13 вбачається, що
виконавчі листи, видані 11 липня 2005 року
Краснолуцьким міським судом
Луганської області про стягнення з
ДВАТ ЦЗФ «Янівська» на користь ОСОБА_3
заборгованості із заробітної плати в
розмірі 6 804 грн 25 коп. та компенсації
втрати частини заробітної плати в
розмірі 1 519 грн 23 коп., знаходились на
примусовому виконанні у відділі.

Наказом Міністерства вугільної
промисловості України від 20 березня 2007
року № 83 діяльність боржника припинена
шляхом ліквідації та утворено
ліквідаційну комісію за ініціативою
органу державного управління, що стало
відомо держвиконавцю 13 червня 2007 року,
у зв'язку з чим 13 червня 2007 року
виконавче провадження було закінчено
та виконавчі листи з постановами
скеровані до ліквідаційної комісії
боржника.

Доказів виплати позивачці присуджених
рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 12 травня 2005 року
сум матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 23 рішення
Європейського суду з прав людини в
справі «Роженко та інші проти України»
від 11 квітня 2013 року держава-відповідач
повинна виконати рішення, які
залишаються невиконаними, у зв'язку з
чим позивач отримала компенсацію від
держави за невиконання рішень
Краснолуцького міського суду від 12
травня 2005 року.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку. Цим Законом
врегульовано лише правовідносини, що
виникають у процесі виконання судових
рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, а саме: виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, тобто за
весь період невиплати власником або
уповноваженим ним органом належних
працівникові при звільненні сум
(правова позиція Верховного Суду
України в справі № 6-144цс13).

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
пояснень позивачки в достатньому
обсязі не перевірив, не визначився із
характером спірних правовідносин, не
надав їм оцінки та не вирішив, яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Краснолуцького міського суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 29 січня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Н.А.
Горелкіна

Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

О.М. Ситнік