Дата документу 21.10.2014
Справа № 334/7939/14-ц
Провадження № 2/334/2989/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Колесник С.Г.,

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» про
захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом
про захист прав споживачів, а саме
визнати недійсною умову Кредитного
договору щодо його обов'язку
сплачувати щомісячну комісію за
обслуговування кредитної
заборгованості. На думку позивача, така
умова, по-перше, є несправедливою,
оскільки передбачає зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки, зокрема щодо
сплати за обслуговування кредиту та
плати за дострокове його погашення,
по-друге, Банк, встановивши в
Кредитному договорі сплату щомісячної
комісії за обслуговування кредитної
заборгованості, не зазначив які саме
послуги за вказану комісію надаються .

В судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги, просить на
підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18
Закону та п.3.6. Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
правління Національного банку України
від 10.05.2007р. №168, визнати недійсною
умову Кредитного договору щодо
обов'язку Клієнта сплачувати щомісячну
комісію за обслуговування кредитної
заборгованості. Пояснив, що дійсно
перед підписанням договору
ознайомився із всією інформацією, яка
стосується умов укладення договору,
отримав грошові кошти. Разом з тим,
укладаючи договір, внаслідок помилки
придбав не потрібні кредитні послуги,
які є несправедливими, і у
відповідності до рішення
Конституційного Суду України №15рп/2011
від 10.11.2001 року, а тому мають бути
визнані судом недійсними.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позову в
повному обсязі, про що надав письмові
заперечення.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29 травня 2014 року
між Банком та фізичною особою ОСОБА_1,
був укладений Кредитний договір N 200039532
(далі - Кредитний договір), предметом
якого є надання Банком позивачу в
тимчасове користування кредитних
коштів на умовах кредитного продукту
Банка «Кредит готівкою 3,99» в сумі 14 375,63
(чотирнадцять тисяч триста сімдесят
п'ять) гривень 63 коп., строком до 29
травня 2017 року, з оплатою процентів у
розмірі 0,01% відсотків річних, комісії
за обслуговування кредитної
заборгованості та інших плат,
передбачених умовами договору.

Кредитний договір був укладений
шляхом акцепту Банком отриманої від
позивача пропозиції (оферти), що
викладена в Заяві №200039532 на укладення
Кредитного договору (а.с.3)

Кредит, згідно умов Кредитного
договору, був наданий Банком ОСОБА_1
шляхом зарахування суми кредиту на
Рахунок НОМЕР_1, що підтверджує Виписка
за період з 29.05.2014 р. по 25.09.2014 р. та
Меморіальний ордер №432347 від 29.05.2014р.
(а.с.16-20).

Банк на виконання вимог ч.2 ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів» перед укладанням
Кредитного договору ознайомив
позивача з інформацією, яка
вимагається відповідно до вказаної
норми Закону, що підтверджується
підписом останнього на Довідці про
умови кредитування та орієнтовну
сукупну вартість споживчого кредиту,
яка містить необхідну інформацію в
повному обсязі (а.с. 21)

Отже, вказаний кредитний договір, є
укладеним, про що свідчать підписи
кожної із сторін і є обов'язковим до
виконання сторонами відповідно до ст.
526 ЦК України, згідно вимог якої
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу), інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»,
відносини банку з клієнтом
регулюються, крім іншого, угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст.47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» банк
самостійно встановлює проценті ставки
та комісійну винагороду за надані
послуги.

Кредитний договір є
консенсуальним, оплатним та
двостороннім. Кредитний договір
вважається укладеним з моменту
досягнення згоди по всім істотним
умовам договору.

Так, уклавши Кредитний договір сторони
дійшли згоди щодо всіх істотних умов
цього договору, в тому числі щодо
розміру комісії за обслуговування
кредитної заборгованості, яка
відповідно до п.2 Основних параметрів
Заяви встановлена на рівні 3,99% та
підлягає сплаті в абсолютному значені,
що складає 573,59 грн. щомісячно.
Визначення комісії в абсолютному
значені підтверджується Графіком
платежів (а.с.22), який підписаний
позивачем та являється невід'ємною
частиною Кредитного договору. Тобто,
вказана сума комісії є фіксованою,
зміни щодо її розрахунку чи сплати не
передбачені умовами укладеного
Кредитного договору, а тому і не
передбачається зміна витрат
позичальника протягом всього строку
дії Кредитного договору. Таким чином,
посилання Позивача на п. 4 ч. 5 ст. 11
Закону як на підставу визнання
несправедливими умов щодо сплати
комісії за обслуговування кредитної
заборгованості, як таких що
передбачають зміни у витратах Клієнта,
не відповідає дійсності.

Загальними вимогами для чинності
правочину згідно ст. 203 ЦК України є те,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, сторони за вказаним кредитним
договором, а саме п.п.3.4; 3.5; 4.2.1;6.2.1
узгодили розмір та порядок сплати
щомісячної комісії за обслуговування
кредитної заборгованості, яка
встановлена на рівні 3,99% та підлягає
сплаті в абсолютному значені, що
складає 573,59 грн. щомісячно.

Позивач на дату укладення
Договору, певні умови якого, є
предметом спору, мав необхідний обсяг
цивільної дієздатності, що не
заперечується ним. До підписання
договору, мав можливість ознайомитися
з його умовами та не погодитись чи
відмовитись від укладання договору,
проте договір був підписаний, та
частково виконаний, шляхом сплати
щомісячних платежів, після чого,
починаючи з серпня 2014 року платежі не
сплачуються , в зв'язку з чим утворилась
заборгованість.

Отже, твердження позивача про
несправедливість, нечіткість та
двозначність положення кредитного
договору щодо встановлення комісії за
обслуговування кредитної
заборгованості та не зазначення Банком
про те, які саме послуги за вказану
комісію надаються Банком, є
безпідставними та недоведеними
позивачем.

Що стосується посилання Позивача на
встановлення в Кредитному договорі
комісії за дострокове повернення
кредиту, то слід звернути увагу, що
жодна умова Кредитного договору не
містить такого обов'язку для
позичальника, що також призводить до
безпідставності тверджень Позивача.

В зв'язку з вищевикладеним, суд
приходить до висновку, що умова про
встановлення комісії за
обслуговування кредитної
заборгованості, передбачена Кредитним
договором, про яку позивач був
повідомлений своєчасно, не суперечить
вимогам чинного законодавства про
захист прав споживачів, тому відсутні
підстави для визнання зазначених вище
умов договору недійсними, а тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити в повному обсязі..

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст. 3,10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст..ст.
203, 526 ,627 ЦК України, ст..ст.1,11,18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» про захист прав
споживачів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особа, без участі якої було
постановлено рішення, має право подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя:
Колесник С. Г.