Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Міністерства
закордонних справ України до ОСОБА_3
про стягнення боргу, за касаційною
скаргою Міністерства закордонних
справ України на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 21 лютого 2013
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Міністерство закордонних справ
України (далі - МЗС України) звернулось
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення боргу у розмірі 3 678 євро.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що в результаті
проведеної в 2011 року перевірки
Генерального консульства в Мілані
(Італія) було виявлено неправильне
застосування консулом ОСОБА_3 тарифів
консульського збору, в результаті чого
державі були заподіяні матеріальні
збитки, які відповідач відмовився
відшкодувати добровільно, чим порушив
його права.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 21 лютого 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь МЗС України 1 620 грн
матеріальної шкоди. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 червня 2014 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 21 лютого 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі МЗС України,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що наказом МЗС
України від 20 березня 2007 року ОСОБА_3
переведено з 30 березня 2007 року на
посаду консула Генерального
консульства України в Мілані (Італія),
де він працював до 01 березня 2012 року, з
встановленням надбавок за
дипломатичний ранг другого секретаря
другого класу та вислугу років на
державній службі.

Також встановлено, що у вересні 2011 року
інспекційною групою МЗС України було
проведено позаплановану перевірку
діяльності Генерального консульства
України у Мілані за 2009-2010 роки та 9
місяців 2011 року.

Під час перевірки було виявлено
неправильне застосування
консульськими посадовими особами
Генерального консульства України в
Мілані тарифів консульського збору при
засвідченні вірності підписів двох чи
більше заявників на одній заяві чи
довіреності, наслідком чого є
недоотримання консульських
надходжень.

За результатами вказаної перевірки
видано розпорядження від 31 жовтня 2011
року № 233 «Про результати перевірки
діяльності Генерального консульства
України в Мілані» щодо вжиття заходів
для усунення недоліків у роботі
Генерального консульства України в
Мілані та відшкодування нанесених
державі збитків.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач, перебуваючи у трудових
відносинах з МЗС України, має
відшкодувати завдану шкоду в межах
середнього місячного заробітку.
Посилання позивача на ст. 1166 ЦК України
суд вважав безпідставним, оскільки
було встановлено, що відповідач
перебував з позивачем у трудових
відносинах, шкода позивачу була
завдана відповідачем при виконанні ним
своїх трудових обов'язків, а тому спір
має вирішуватися відповідно до норм
КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач не довів, що
діями відповідача йому завдано шкоду,
оскільки нестачу коштів консульського
збору МЗС України державі не
компенсувало, а відтак ніяких втрат
майнового характеру не зазнало.

Також суд апеляційної інстанції
виходив з відсутності підстав для
застосування ст. 1166 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом, МЗС
України посилалось на те, що внаслідок
незаконних дій ОСОБА_3 державі завдано
майнову шкоду.

Згідно з п. 2 спільного наказу
Міністерства фінансів України та МЗС
України від 31 грудня 2010 року № 1761/334
«Про особливості забезпечення
зарахування до державного бюджету
коштів, що отримуються закордонними
дипломатичними установами України в
іноземній валюті, їх використання і
відображення в обліку та звітності про
виконання державного бюджету»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 24 січня 2011 року за №
108/18846, кошти, що отримуються за вчинення
консульських дій закордонними
дипломатичними установами України в
іноземній валюті, зараховуються до
державного бюджету відповідно до
Порядку зарахування до державного
бюджету та використання коштів,
отриманих за вчинення консульських дій
за межами України в іноземній валюті,
та їх відображення в обліку та
звітності про виконання державного
бюджету (далі - Порядок), затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
та Міністерства закордонних справ
України від 23 грудня 2009 року №
1505/283, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 26 січня 2010 року за №
81/17376.

Відповідно до п. 4 Порядку, чинного на
момент здійснення консульських дій,
кошти, отримані за вчинення
консульських дій за межами України,
зараховуються до доходів загального та
спеціального фондів державного
бюджету та відображаються Державним
казначейством в обліку та звітності
про виконання державного бюджету в
розмірах, визначених Бюджетним
кодексом України та законом про
Державний бюджет України на
відповідний рік.

У п. 5 цього наказу визначено, що
Міністерство закордонних справ
України та Міністерство фінансів
України забезпечують зарахування до
доходів державного бюджету коштів, що
отримуються за вчинення консульських
дій за межами України, Державне
казначейство України - своєчасне
відображення цих коштів в обліку та
звітності про виконання державного
бюджету відповідно до затвердженого
цим наказом Порядку.

Отже, вказаний Порядок регулює питання
контролю за забезпеченням своєчасного
і в належних обсягах зарахування до
доходів загального та спеціального
фондів державного бюджету коштів,
отриманих за вчинення консульських дій
за межами України, з віднесенням їх у
рахунок здійснення із загального фонду
видатків з функціонування закордонних
дипломатичних установ України
відповідно до бюджетних призначень та
із спеціального фонду - виплат,
пов'язаних із виконанням консульських
функцій дипломатичними
представництвами та функціонуванням
консульських установ України за
кордоном, а також їх відображення в
обліку та звітності про виконання
державного бюджету.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи
спір, не перевірив, яким чином порушено
права МЗС України, чи заподіяно шкоду
позивачу та в чому полягає така шкода,
чи наділено МЗС України повноваженнями
щодо стягнення шкоди, завданої
Державному бюджету України.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 з 30 березня 2007 року до 01 березня
2012 року працював на посаді консула
Генерального консульства України в
Мілані (Італія).

Відповідно до положень ст. ст. 130, 138 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність вказаних умов.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на
зазначені норми права, одночасно
керувався КЗпП України та ЦК України,
не врахувавши те, що ці норми регулюють
правовідносини, що виникають у різних
галузях права, а тому суду слід
визначитись з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства
закордонних справ України
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
17 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана