Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк», третя
особа - ОСОБА_4, про визнання договору
поруки припиненим, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 06
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 13 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Позивач посилався на те, що 06 лютого 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
був укладений кредитний договір,
згідно з умовами якого позичальник
отримав кредит на суму 37 760 дол. США зі
сплатою за користування кредитними
коштами 12 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення 06 лютого 2027 року.

За умовами зазначеного кредитного
договору ОСОБА_4 зобов'язався
здійснювати повернення кредиту шляхом
внесення щомісячних платежів, розмір
яких складається із заборгованості за
кредитом, відсотками, комісією, а також
інших витрат.

На забезпечення виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений
договір поруки, згідно з умовами якого
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання зобов'язань за
кредитним договором у тому ж розмірі,
що і боржник, включаючи сплату кредиту,
відсотків за користування кредитом,
комісій, винагород, штрафів, пені та
інших платежів, відшкодування збитків.

Позичальник зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконував,
у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка станом на 23 квітня
2013 року становить 76 816,75 дол. США, що за
курсом Національного банку України
становить 613 765 грн 83 коп. і складається
із заборгованості за кредитом в сумі 32
335,34 дол. США, заборгованості за
процентами за користування кредитом в
сумі 18 450,68 дол. США, заборгованості за
комісією в сумі 2 951,36 дол. США, пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором в сумі 23 079,37 дол. США.

Відповідно до п. 5 договору поруки банк
направив на адресу відповідача
письмову вимогу із зазначенням
невиконаних зобов'язань, яка була
залишена без задоволення.

Оскільки відповідачка ОСОБА_3
поручилася за виконання позичальником
ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним
договором, позивач просив стягнути з
неї на свою користь вказану
заборгованість за цим договором та
судові витрати.

ОСОБА_3 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ПАТ
КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4,
про визнання припиненим договору
поруки від 06 лютого 2007 року, укладеного
між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_3 посилалася на те, що банк без
погодження з нею як поручителем та без
її повідомлення збільшив обсяг
відповідальності позичальника ОСОБА_4
за кредитним договором, яке полягає в
тому, що у 2008 році ОСОБА_4 для погашення
його заборгованості за цим договором
передав банку для реалізації предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка була
продана банком, а отримані від її
реалізації кошти направлені на
погашення вказаної заборгованості.
Проте, незважаючи на це, банк продовжив
нараховувати відсотки та штрафні
санкції за кредитним договором.

Крім цього, оскільки позичальник
ОСОБА_4 припинив погашення кредиту та
відсотків у 2008 році, а банк звернувся до
неї з вимогою про виконання зобов'язань
поручителя тільки у 2013 році, то, на її
думку, банк пропустив визначений ч. 4 ст.
559 ЦК України шестимісячний строк,
протягом якого кредитор має право
пред'явити вимогу до поручителя у разі,
якщо строк для пред'явлення такої
вимоги у договорі поруки не визначений.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 06 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 13 травня 2014 року, у задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано договір поруки від 06 лютого 2007
року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3, припиненим.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
справу направити на новий судовий
розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 06 лютого 2007 року
між позивачем та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір, згідно з
яким ОСОБА_4 отримав кредит на суму 37 760
дол. США на строк до 06 лютого 2027 року,
зобов'язавшись повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами на умовах і в
строки, визначені договором, шляхом
внесення щомісячних платежів.

На забезпечення виконання своїх
зобов'язань за цим кредитним договором
ОСОБА_4 уклав з банком договір іпотеки,
за яким передав в іпотеку належну йому
на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ОСОБА_3 та банком 06 лютого
2007 року був укладений договір поруки,
згідно з яким поручитель відповідає
перед банком за виконання зобов'язань
за кредитним договором у тому ж
розмірі, що і боржник.

ОСОБА_4 не виконував свої зобов'язання
щодо внесення чергових платежів на
погашення кредиту та відсотків за
кредитним договором, в зв'язку з чим у
2008 році банк звернувся до суду з
позовом про дострокове повернення суми
кредиту, що залишилась, нарахованих
відсотків, стягнення нарахованої
комісії та пені і просив в рахунок
погашення цієї заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки -
належну ОСОБА_4 квартиру.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 17 липня 2008 року позов
банку задоволено. У рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_4 за кредитним
договором від 06 лютого 2007 року на
загальну суму 37 701,14
дол. США, що за курсом Національного
банку України становить 190 390 грн 75
коп., звернуто стягнення на предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом
продажу цієї квартири банком з
укладенням від імені ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем та наданням банку всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу.

Зазначена квартира була продана, а
кошти від її реалізації зараховані на
погашення заборгованості ОСОБА_4 за
кредитним договором, проте повністю
заборгованість погашена не була.

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з позовом до
поручителя ОСОБА_3 про стягнення
непогашеної суми кредиту, нарахованих
відсотків та штрафних санкцій.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач звернувся до
суду з позовом до поручителя про
стягнення кредитної заборгованості з
порушенням строків, визначених ст. 559 ЦК
України.

Вказані вище висновки судів першої та
апеляційної інстанцій відповідають
фактичним обставинам справи та
узгоджуються з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Пунктом 12 договору поруки між банком та
ОСОБА_3 визначено, що порука за цим
договором припиняється після
закінчення п'яти років з дня настання
терміну повернення кредиту за
кредитним договором.

Строк повернення кредиту за кредитним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_4 визначено в п. 7.1 цього договору
до 06 лютого 2027 року.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору
передбачено право банку у разі
порушення позичальником зобов'язань за
цим договором змінити умови договору -
зажадати від позичальника
дострокового повернення кредиту,
сплати винагороди, комісії і відсотків
шляхом направлення відповідного
повідомлення.

Згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо
зобов'язань, строк виконання яких не
настав, вважається, що строк настав у
зазначену в повідомленні дату. На цю
дату позичальник зобов'язується
повернути банку суму кредиту в повному
обсязі, винагороду й відсотки за
фактичний строк його користування, у
повному обсязі виконати інші
зобов'язання за договором.

Із матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з невиконанням позичальником
ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним
договором, банк скористався наданим
йому п. 2.3.3 кредитного договору правом
вимоги дострокового повернення
кредиту і в 2008 році направив ОСОБА_4
вимогу, в якій змінив строк виконання
зобов'язання позичальником за цим
договором, а оскільки ОСОБА_4 до цього
строку кредит не повернув, банк 31
березня 2008 року звернувся до суду з
позовом до нього про дострокове
повернення кредиту та відсотків.

Отже, строк дії договору поруки,
укладеного між банком та ОСОБА_3, має
обчислюватись, виходячи з нового
визначеного банком строку повернення
кредиту за кредитним договором,
укладеним між банком та ОСОБА_4

Суди попередніх інстанцій правильно
виходили з того, що банк направив
ОСОБА_4 вимогу про дострокове
повернення кредиту у 2008 році і
звернувся з позовом та у 2009 року суд
розглянув позов, а до суду з позовом до
ОСОБА_3 банк звернувся 25 червня 2013 року,
тобто поза межами дії договору поруки.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про припинення
поруки на момент пред'явлення банком
вимоги про повернення кредиту до
поручителя.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 06 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана