АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2845/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 43, 46 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
Магда Л. Ф. УХВАЛА
06 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоМагди Л. Ф.суддівСіренка Ю.
В. , Трюхана Г. М. при секретаріРибасюк
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 3 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6
про вселення, вивчивши матеріали
справи, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 29 листопада 2013 р. звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

В позовній заяві зазначав, що
відповідно до договору дарування
будинку № ВСС № 320628 від 3 червня 2005 р.,
та даних технічного паспорту і
державного акту на право власності на
земельну ділянку він є власником
домоволодіння АДРЕСА_1.

Його мати - ОСОБА_9 до смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала в шлюбі з
відповідачем по справі - ОСОБА_8

Після її смерті відповідач деякий час
проживав за вищевказаною адресою, але
вже в лютому 2013 року він забрав всі свої
особисті речі та переїхав до іншого
місця проживання, яке позивачу
невідоме. Відповідач не платить за
користування жилим приміщенням та
комунальні послуги, незважаючи на те,
що у відповідних квитанціях вказано і
його ім'я. На час проживання відповідач
мав пільги на сплату комунальних
послуг, але особисто звернувся з
письмовою заявою про зняття даних
пільг.

Позивач посилався на те, що відповідач
втратив право користування
будинковолодінням, оскільки він не
проживає в будинку АДРЕСА_1 більше
шести місяців, участі в оплаті за
комунальні послуги не бере, не несе
інших витрат по утриманню спірного
будинковолодіння.

Тому просив суд визнати ОСОБА_8 таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та
зобов'язати СГІРФО Соснівського РВ
УМВС України в Черкаській області
зняти відповідача з реєстраційного
обліку за вказаною адресою.

ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним
позовом про вселення, мотивуючи свої
вимоги тим, що 19 липня 1985 р. він
зареєстрував шлюб з ОСОБА_9, яка мала у
власності 3/5 частин жилого будинку
АДРЕСА_1. За її згодою та бажанням з 1990
року цей будинок став постійним єдиним
житлом їх сім'ї, аж доки дружина не
померла - ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час проживання в будинку він
підтримував його в належному стані,
спільними коштами вони робили ремонти,
в тому числі і капітальні (перекривали
дах, міняли двері та вікна,
облаштовували в будинку вигоди та інші
роботи), чим істотно збільшували
вартість вказаного будинковолодіння,
яке фактично стало спільним майном
подружжя. Даний факт визнавала не лише
покійна дружина, але і нотаріус, яка без
його згоди не оформила у червні 2005 року
договір дарування цього
будинковолодіння його пасинку,
позивачу за первісним позовом - ОСОБА_6

Стосунки в сім'ї завжди були
доброзичливими і чесними. Коли дружина
побажала передати будинок у власність
свого сина від першого шлюбу і
попросила його надати згоду у
нотаріуса на відчуження будинку він,
навіть, не сумнівався, бо сам був дуже
хворий, дружина теж, а син сказав, що
юридично так необхідно зробити, а
фактично все залишиться, як є, тобто
вони доживуть свій вік спокійно, а він
буде їм допомагати.

Після смерті дружини її син ОСОБА_6
разом із своєю дружиною почали
з'ясовувати з ним стосунки, спочатку за
машину, а потім за житло. Вони
влаштовували скандали, а потім почали
погрожувати знищенням його майна, і на
кінець, надали місяць, щоб він покинув
своє житло, змінивши замки.

ОСОБА_10 вказував, що йому 85 років, і він
вирішив тимчасово, щоб не загострювати
ситуацію, пожити на квартирі, але
надіявся, що совість у ОСОБА_6
проснеться і він схаменеться. Пройшов
час, його дружина ОСОБА_11 померла, але
ОСОБА_6 так і не виправляє помилки, які
зробив. Він, навіть, пішов далі, подавши
позов до суду про визнання його особою,
яка втратила право на користування
спірним житлом.

Посилаючись на те, що позивач грубо
порушив його житлові права та чинить
перешкоди у його проживанні в будинку,
відповідач у зустрічному позові просив
суд вселити його у будинок за адресою
АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 3 жовтня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Вселено
ОСОБА_8 в житловий будинок АДРЕСА_1 (3/5
частини будинку, власником якої є
ОСОБА_6Д.).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8
судовий збір в сумі 121,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала
апеляційну скаргу, в якій просить про
скасування рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_6,
а в зустрічному позові ОСОБА_8
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_6 та
його представника ОСОБА_7, які
підтримали апеляційну скаргу,
заперечення проти доводів апеляційної
скарги ОСОБА_8 та його представника
адвоката ОСОБА_11, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга повинна бути
відхилена виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України визначено, що
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у
п. 39 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 7 лютого 2014 р. «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом із ним, мають право користування
цим житлом відповідно до закону
(особистий сервітут, частина перша
статті 405 ЦК). Суди повинні мати на
увазі, що таким законом не може бути ЖК
УРСР, а застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні
виходити з того, що стосовно права
членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ним
підлягають застосуванню положення
статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Судом в ході розгляду справи було
встановлено, що власником 3/5 частин
будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_9 на
підставі договору купівлі продажу від 7
травня 1981 р.

Згідно із даними домової книги,
світлокопія якої міститься в
матеріалах справи, ОСОБА_9 була
зареєстрована в цій частині будинку 9
червня 1981 р. 14 червня 1983 р. у вказаній
частині будинку був зареєстрований син
власниці - позивач по справі ОСОБА_6, де
й зареєстрований до цього часу.

Працюючи в м. Новий Уренгой Тюменської
області ОСОБА_9 19 липня 1985 р. одружилася
з ОСОБА_8 (світлокопія свідоцтва про
одруження а. с. 51).

З домової книги на будинок також
вбачається, що подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_8
зареєструвались в будинку по АДРЕСА_1
на постійне місце проживання 14 червня
1989 р., де й проживали разом до дня смерті
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2.

За життя ОСОБА_9 3 червня 2005 р.
подарувала належні їй на праві
власності 3/5 частини вказаного будинку
своєму сину ОСОБА_6 ОСОБА_8 не
заперечував проти укладення цього
договору, надавши письмову згоду для
оформлення такого договору до
нотаріальної контори.

Після переоформлення права власності
на ОСОБА_6 подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_8
продовжували проживати в цьому
будинку, нести витрати на його
утримання.

Однак, після смерті ОСОБА_9, позивач
почав приймати заходи до виселення
вітчима з будинку, і ОСОБА_8, не
витримавши тиску, що чинився на нього, у
лютому 2013 р. попросився пожити у своєї
племінниці ОСОБА_12

З того часу він не має постійного місця
проживання. В квартирі племінниці
немає умов для його проживання,
оскільки в її трикімнатній квартирі
вже мешкає її сім'я з п'яти осіб, не
знайшлося йому місця і в будинку для
людей похилого віку, що знаходиться в
селі поблизу м. Черкаси, де він
перебував деякий час. Тому на час
розгляду справи в суді відповідач
вимушений був винаймати житло у
приватних осіб.

Виходячи з наведених вище вимог Закону,
роз'яснень Постанови Пленуму ВССУ,
встановлених по справі обставин,
зокрема, приймаючи до уваги те, що
відповідач прожив у спірному будинку 23
роки як член сім'ї власника, має похилий
вік - 85 років, є інвалідом 2 групи, не має
будь-якого іншого житла, суд
обґрунтовано прийшов до висновку про
те, що підстав для визнання ОСОБА_8
таким, що втратив право на проживання в
будинку з підстав, передбачених ст. 71 ЖК
України немає, тому відмовив в
задоволенні його позову.

Стосовно підстав, передбачених ст. 405 ЦК
України, то для їх застосування
позивачем не надано суду належних та
переконливих доказів.

Так, сам позивач стверджував у позовній
заяві про те, що відповідач виселився
із будинку в лютому 2013 р., а з позовом до
суду про визнання його таким, що
втратив право на проживання в будинку
він звернувся 29 листопада 2013 р., тобто
через 8 місяців, тоді як вказаною нормою
закону передбачена втрата права на
користування житлом у разі відсутності
члена сім'ї без поважних причин понад
один рік.

Обґрунтовано суд задовольнив і
зустрічний позов ОСОБА_8 про його
вселення в будинок, оскільки судом було
встановлено, що позивач не визнає його
право на проживання в будинку, чинить
йому перешкоди у проживанні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішенням суду порушене його
конституційне право власності на
майно, яке є непорушним, колегія суддів
не може прийняти до уваги з тих підстав,
що суд, мотивуючи відмову в задоволенні
позову ОСОБА_6, правильно виходив із
положень ст. 13 ЦК України, ч. ч. 2-4 якої
визначено, що при здійсненні своїх прав
особа зобов'язана утримуватися від дій,
які могли б порушити права інших осіб,
не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, при здійсненні цивільних
прав особа повинна додержуватися
моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити, рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 3 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6
про вселення залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :