РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5320/14-ц

пр. № 2/759/2946/14

19 серпня 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді -

Чалої А.П.,

при секретарі -

Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом
ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

3-тя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу

ОСОБА_3

про визнання недійсним
договору дарування квартири, поділ
спільної сумісної

власності подружжя та
визнання права власності на частину
квартири в порядку

спадкування за заповітом, -

В с т а н о в и в :

31.03.2014р. ОСОБА_1 звернулась з
позовом до ОСОБА_2 та з врахуванням
уточнених під час розгляду справи
позовних вимог просила визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 23.11.2011р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, поділити
спільно нажите нею і ОСОБА_4 майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1 та визнати за
нею і ОСОБА_4 право власності на ?
частину за кожним квартири АДРЕСА_1,
визнати за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування за заповітом на ?
частину квартири АДРЕСА_1,
обґрунтовуючи позов тим, що 27.02.1970р.
одружилась із ОСОБА_4, на підставі
протоколу №3 загальних зборів ЖБК
«Академічний» від 30.06.1971р. ОСОБА_4 був
включений в члени кооперативу для
отримання 2-кімнатної квартири в складі
сім*ї з двох осіб: нього і її, позиваки,
як дружини, та вони внесли перший
внесок, в 1973р. вони отримали
двокімнатну кооперативну квартиру
АДРЕСА_1, де були зареєстровані 07.06.1973р.
і кожного місяця сплачували
паєнакопичення за житло, які
включалися в загальну квитанцію по
оплаті квартирної плати та плати за
комунальні та інші послуги. 10.12.1985р.
шлюб між нею і ОСОБА_4 було розірвано,
після чого чоловік залишив сім*ю та
виїхав у невідомому напрямку, а вона
продовжувала проживати в спірній
квартирі та сплачувати паєнакопичення
і квартирну плату та комунальні
послуги. На початку 2000-х років ОСОБА_4
повернувся до квартири АДРЕСА_1 та
повідомив їй, що з 23.10.1993р. перебуває в
шлюбі з ОСОБА_2, яка 16.09.2005р. була
зареєстрована в спірну квартиру. Вона,
позивачка, і ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_2
проживали в квартирі АДРЕСА_1 в різних
кімнатах, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Після його смерті ОСОБА_2 повідомила їй,
позивачці, про те, що має намір продати
квартиру АДРЕСА_1, у зв*язку із чим
запропонувала їй виселитися з квартири
та повідомила, що 23.11.2011р. ОСОБА_4
подарував їй квартиру АДРЕСА_1 і вона є
її власником. Вважає, що ОСОБА_4 не мав
права дарувати спірну квартиру ОСОБА_2
у зв*язку із тим, що спірна квартира є її
і ОСОБА_4 спільною сумісною власністю,
оскільки паєнакопичення сплачувались
під час шлюбу, а після розлучення, коли
чоловік залишив сім*ю, вона особисто
продовжувала проживати в цій квартирі
та сплачувати за власні кошти
паєнакопичення за кооперативну
квартиру, спірна квартира надавалась
ОСОБА_4 як члену ЖБК «Академічний» і неї
як члена його сім*ї, в цій квартирі вона
є зареєстрованою і проживає більше 40
років та іншого місця проживання не
має. Просила задовольнити позов з
врахуванням уточнень на підставі ст.ст.
22, 23, 28 КЗпШС України, ст.ст. 203, 215, 216, 236,
368, 369, 372, 392, 1223, 1226 ЦК України, ст.ст. 60, 61,
65, 70 СК України.

В судовому засіданні позивачка
позовні вимоги підтримала, посилаючись
на обставини, викладені в позовній
заяві, а також на порушення її житлових
і сімейних прав щодо спільної сумісної
власності та пояснила, що про існування
договору дарування спірної квартири
колишнім чоловіком ОСОБА_2 їй стало
відомо від останньої після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, на сплату пайових
внесків до кооперативу за спірну
квартиру грошові кошти надавали їй її
родичі, частина коштів була отримана
чоловіком в борг, який віддавався за
рахунок коштів сімейного бюджету, а вже
після розлучення вона особисто
сплачувала пайові щомісячні внески,
які зазначались в загальній квитанції
на квартирну плату і комунальні
послуги.

Представнику позивачки уточнені
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити, оскільки покійний ОСОБА_4
не мав права самостійно розпоряджатися
об*єктом спільної сумісної власності,
відповідачка не надала належних
доказів про дарування їй коштів на
сплату паєнакопичень, а показання
свідків не доводять обставин, на які
посилався представник відповідача в
обгрунтування заперечень проти позову,
а розбіжності в довідках ЖБК
«Академічний» щодо розміру щомісячних
платежів за кооперативну квартиру є не
суттєвими та пов*язані з тривалим
спливом часу і відсутністю первинних
документів, при цьому зазначив, що
остаточна сума пайового внеску у всіх
письмових доказах співпадає.

Представник відповідачки проти
позову заперечував, посилаючись на
його необґрунтованість і
безпідставність, вважав, що спірна
квартира була особистою приватною
власністю ОСОБА_4, оскільки грошові
кошти на сплату паєнакопичень
передавалися та пересилались ОСОБА_4
його батьком, зокрема, 1 000 крб. і 16.03.1972р.
- 500 руб., 17.03.1972р. - 450 руб., а сплату
частини паєнакопичень після
розлучення із позивачкою, він
здійснював виключно за свої особисті
кошти, у зв*язку із чим ОСОБА_4 мав право
розпоряджатися нею без згоди позивачки
як дружини. Позовні вимоги про поділ
спільного майна подружжя та визнання
права власності на частину квартири в
порядку спадкування за законом, вважав
такими, що не ґрунтовані на
матеріальному законі і такими, що не
відповідають цивільно-правовим
способам захисту. Посилання позивачки
на ті обставини, що її батьки, також,
надавали кошти на сплату за
кооперативну квартиру, вважав такими,
що не заслуговують на увагу, оскільки
не підтверджені належними доказами.

Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
направила суду копії документів, які
стосуються укладення та посвідчення
спірного договору дарування квартири
АДРЕСА_1 та просила розглядати справу у
її відсутність (а.с. 39-40 - лист).

Суд вважає за можливе розгляд
справи у відсутності третьої особи на
підставі матеріалів, що є в справі.

Розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, заслухавши
пояснення позивачки і її представника,
представника відповідачки, допитавши
свідків обох сторін, дослідивши
матеріали, що є в справі, суд вважає
необхідним позовні вимоги
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 27.02.1970р.
ОСОБА_1 одружилась із ОСОБА_4 (а.с. 6 -
копія свідоцтва про одруження).

На підставі протоколу №3
загальних зборів ЖБК «Академічний» від
30.06.1971р. ОСОБА_4 був включений в члени
кооперативу для отримання 2-кімнатної
квартири в складі сім*ї з двох осіб:
нього і ОСОБА_1, як дружини, що
стверджується архівним витягом із
рішення виконавчого комітету
Ленінської районної ради депутатів
трудящих м.Києва від 07.021972р. №83 «Про
затвердження членів
житлово-будівельних кооперативів та
видачу ордерів на житлову площу членам
кооперативу» (а.с. 96 - копія) та списком
членів ЖБК «Академічний» Академії Наук
УРСР (а.с. 97 - копія архівного витягу).

Перший внесок на рахунок
кооперативу «Академічний» в обласне
відділення будбанку м.Києва в розмірі 2
196 руб. за №2066486 був сплачений в березні
1972р., а залишок суми паєнакопичення у
розмірі 2 680 руб. сплачувався щомісяця з
березня 1973р. по червень 1988р. у розмірі 15
руб., які були включені в єдину
квитанцію по виплаті комунальних
послуг і загальна вартість квартири
становить 4 876 руб. 64 коп. (а.с. 98, 114 -
довідки ЖБК «Академічний»).

В 1973р. ОСОБА_4 і його дружина
ОСОБА_1 отримали двокімнатну
кооперативну квартиру АДРЕСА_1, де були
зареєстровані, зокрема, позивачка є
зареєстрованою в спірній квартирі з
07.06.1973р., що стверджується відміткою в
її паспорті (а.с. 3-5 - копія паспорту) і
довідкою по формі №3 (а.с. 66 - копія
довідки), на яку ОСОБА_4 20.08.1988р. отримав
свідоцтво про право власності на
квартиру (а.с. 45 - копія свідоцтва), яке
було зареєстровано в КП «Київське
міське БТІ та реєстрації права
власності на об*єкти нерухомого майна»
(а.с. 47 - копія витягу).

10.12.1985р. шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було
розірвано (а.с. 7 - копія свідоцтва про
розірвання шлюбу).

З 23.10.1993р. ОСОБА_4 перебуває в шлюбі з
ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу (а.с. 68 - копія), яка
16.09.2005р. була зареєстрована в спірну
квартиру (а.с. 66 - копія довідки по формі
№3).

На підставі договору дарування
квартири від 23.11.2011р., ОСОБА_4 подарував
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 41 - копія
нотаріально посвідченого договору).

31.03.2005р. ОСОБА_4 на випадок своєї смерті
усе своє майно заповів дружині ОСОБА_2
(а.с. 70 - копія заповіту).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 8 - копія
свідоцтва про смерть).

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з наступного.

Згідно частин 1, 2 ст.22 КЗпШС
України, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
зокрема, на час набуття спірної
квартири АДРЕСА_1, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

В ст.24 КЗпШС України визначено
поняття роздільного майна подружжя,
так, в частинах 1, 2 зазначено, що майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування, є
власності кожного з них.

Роздільним майном кожного з
подружжя є також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Заперечуючи проти позову,
представник відповідачки посилався на
те, що спірна квартира АДРЕСА_1, хоча і
набута шляхом сплати паєнакопичень в
більшій їх частині під час шлюбу ОСОБА_4
і ОСОБА_1, але за особисті кошти ОСОБА_4,
зокрема, 16.03.1972р. його батько - ОСОБА_5
переслав сину 500 руб. для оплати
кооперативу (а.с. 103 - копії листа і
талону до поштового переказу), а
17.03.1972р. переслав 450 руб. (а.с. 104 - копії
листа і талону до поштового переказу), а
також додатково передав сину 1 000 крб.
для оплати кооперативних внесків.

В підтвердження таких обставин
справи були допитані свідки
відповідачки.

Так, свідок ОСОБА_6, яка є рідною
сестрою померлого ОСОБА_4, показала
суду про те, що на час сплати пайових
внесків за кооперативну квартиру
АДРЕСА_1, її брат і позивачка перебували
в шлюбі, але мали погані відносини та
спільного господарства не вели, сама
ОСОБА_1 особистих грошей на сплату
паєнакопичень не мала, саме вона,
свідок, допомагала своєму братові
ОСОБА_4 отримати кооперативну квартиру
по АДРЕСА_1 та була в курсі усіх питань
щодо її оплати. ЇЇ, свідка, батько
подарував їй і брату ОСОБА_4 по 1 000 крб.,
а потім ще подарував синові, а її
братові 450 крб. і 500 крб. шляхом поштових
переказів для оплати пайових внесків
на кооперативну квартиру і вона,
свідок, особисто контролювала
використання цих коштів братом саме
для цієї мети. На час передачі грошей
братові, батько знав, що син перебуває в
шлюбі з ОСОБА_1 і вони мають намір
покращити свої житлові умови за
рахунок кооперативної квартири, але
оскільки у брата і дружини були погані
відносини, брат мав намір проживати в
квартирі один. Усі кошти за спірну
квартиру сплачувались ОСОБА_4 особисто
за власні кошти і кошти батька,
оскільки дружина ОСОБА_1 коштів не мала.
З дружиною ОСОБА_2 брат мав добрі
відносини, допомагав виховувати її
дітей від першого шлюбу і саме на неї
склав заповіт. ОСОБА_2 ніколи не
виганяла ОСОБА_1, а навпаки. Такі
обставини справи свідку відомі зі слів
брата, оскільки певний час вона
проживала в США, а до м.Києва приїздила
в гості.

Свідок ОСОБА_7 показав суду про те,
що працював разом з ОСОБА_4 в період з
1981р. по 1985р. приблизно в с.Городниця, а
також знає ОСОБА_4 з дитинства,
приблизно двічі на рік він з ОСОБА_4
приїжджав до м.Києва і в цей час він
сплачував за кооперативну квартиру,
ОСОБА_4 говорив, що це його квартира, а
також з його слів знає, що частину
коштів на кооперативну квартиру давав
ОСОБА_4 його батько. Всього у ОСОБА_4
було три дружини.

Свідок ОСОБА_8 показала суду про
те, що є дочкою ОСОБА_2, а померлий
ОСОБА_4 був її вітчимом та займався її
вихованням. Коли вона була маленькою,
вітчим брав її разом із собою до
м.Києва, щоб сплачувати за кооперативну
квартиру, а потім вони гуляли по місту.
Коли ОСОБА_4 хворів, то лише її мати,
вона та її син доглядали хворого, а
ОСОБА_1 не приймала участі в догляді
свого колишнього чоловіка.

Але, показання свідків про те, що
грошові кошти передавались ОСОБА_4
батьком для конкретної мети, а саме: для
сплати паєнакопичень за спірну
кооперативну квартиру, не є належними і
допустимими доказами, оскільки не
перетворюють спільну сумісну
власність, яка виникла на спірну
квартиру у подружжя ОСОБА_4 згідно
діючого на той час законодавства, на
особисту приватну власність одного з
подружжя - ОСОБА_4, оскільки джерело
коштів в даному спірному випадку не має
юридичного значення та не впливає на
правовий статус спірного нерухомого
майна і не доводить використання
ОСОБА_4 отриманих ним від батька коштів
саме для тієї мети, за для якої вони
йому надавались, а також не виключає
передачу цих коштів в борг із подальшим
їх поверненням батькові за рахунок
коштів сімейного бюджету, про що,
зокрема, вказувала і позивачка.

Чинна на той час частина 1 ст.244 ЦК
України 1963р. передбачала, що договір
дарування на суму понад 500 крб., а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 крб. повинен бути нотаріально
посвідчений.

Цієї норми матеріального закону
Черепанськими батьком і сином
дотримано, також, не було.

Крім цього, із наданих
представником відповідачки письмових
доказів вбачається, що батько ОСОБА_4
пересилав сину ОСОБА_4 грошові кошти в
березні 1973р. в сумах 500 руб. і 450 руб. для
оплати кооперативу, але з цих письмових
доказів не можливо зробити висновок
про те, що вказані в переказах грошові
кошти передавались батьком ОСОБА_5
своєму синові ОСОБА_4 саме в дар і

у суду відсутні правові підстави
визнати ці кошти відповідно до правил
чинної на той час частини 1 ст.24 КЗпШС
України роздільним майном ОСОБА_4 як
подружжя, а також позов про виключення
майна зі спільної сумісної власності
та визнання його особистою приватною
власністю відповідачкою не заявлявся,
а тому існування вказаних вище
поштових переказів не доводить
використання ОСОБА_4 отриманих від
батька коштів саме для тієї мети, що
вказана в переказах, а також не
виключає повернення цих коштів батьку
ОСОБА_5 подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_4, про
що вказувала позивачка в обґрунтування
заявленого позову.

В спірному випадку джерело коштів
юридичного значення не має, оскільки не
змінює правового статусу спірного
нерухомого майна як спільної сумісної
власності подружжя, а показання
свідків щодо джерела коштів на оплату
спірної квартири, правового значення
не мають, оскільки не є належними і
допустимими доказами в розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України.

А відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки не доведено протилежне,
тобто, одержання грошових коштів
ОСОБА_4 для сплати паєнакопичень за
спірну квартиру від свого батька саме в
дар, не доведено використання ОСОБА_4
отриманих від батька коштів саме для
сплати паєнакопичень за спірну
квартиру і не спростовані обставини
справи про те, що отримані ОСОБА_4 від
батька кошти були поворотною позикою в
своїй суті, а тому ці кошти є набутими
подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_1 в шлюбі і
відповідно до загальних правил чинної
на той час ст.22 КЗпШС України є їх
спільною сумісною власністю, як і та
частина спірної квартири, яка оплачена
в період їх шлюбу.

Навіть, якщо б обставини справи,
на які посилався представник
відповідачки в заперечення позову і
були доведені належними та допустимими
доказами, то це не вплинуло б на
результат розгляду справи, оскільки
позову про виключення майна зі
спільної сумісної власності та
визнання майна особистою приватною
власністю відповідачкою не заявлялось,
а відповідно до правил частини 1 ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Крім цього, батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5
переказував грошові кошти для оплати
вартості кооперативної квартири, яка
набувалась ОСОБА_4 як сином і членом
житлово-будівельного кооперативу не
особисто, а сім*єю, членом якої була
також ОСОБА_1 і ці обставини об*єктивно
були відомі батькові ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
тобто, грошові кошти надавалися
фактично в інтересах сім*ї ОСОБА_4.

Згідно пункту 27 Типового статуту
житлово-будівельного кооперативу,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР №297 від 27.06.1972р., що був
чинним до 30.04.1985р., коли був визнаний
таким, що втратив чинність постановою
Ради Міністрів УРСР №186, якою був
затверджений наступний Типовий статут
житлово-будівельного кооперативу, що
містив аналогічні положення, тобто на
час вступу ОСОБА_4 до ЖБК «Академічний»
і сплату більшої частини пайових
внесків, передбачено, що особі,
прийнятій до членів
житлово-будівельного кооперативу, за
рішенням загальних зборів членів
кооперативу, затвердженим виконавчим
комітетом районної, міської, районної в
місці Ради народних депутатів,
надається в безкоштовне користування
окрема квартира, що складається з
однієї чи кількох кімнат, відповідно до
кількості членів сім*ї, суми її
пайового внеску та граничного розміру
жилої площі, передбаченого пунктом 28
цього Примірного статуту.

Тобто, кількість житлових кімнат
та розмір житлової площі в
кооперативній квартирі залежить від
кількості членів сім*ї члена
кооперативу, а оскільки ОСОБА_1 була
членом сім*ї члена кооперативу
чоловіка ОСОБА_4, то житлоплоща в
спірній квартирі надавалась з
врахуванням площі для її проживання.

В пункті 28 вказаного вище
Типового статуту житлово-будівельного
кооперативу, крім іншого, зазначено, що
квартира надається членові
кооперативу на членів його сім*ї,
вказаних у заяві про вступ до
кооперативу; до цієї заяви включаються
члени сім*ї, які перебувають з ним на
обліку бажаючих вступити до
кооперативу. Крім зазначених осіб, член
кооперативу вправі включити до заяви
дітей, які народилися після взяття його
на облік, і дружину (чоловіка), що
пізніше вселилася у жиле приміщення,
займане тим з подружжя, що перебуває на
обліку. Якщо вселення дружини
(чоловіка) у жиле приміщення подружжя,
що перебуває на обліку, було
неможливим, до заяви може бути
включений той з подружжя, що проживає
окремо, крім випадків, коли він у даному
населеному пункті або в приміській
зоні забезпечений жилим приміщенням і
не потребує поліпшення житлових умов.

Враховуючи ті обставини, що в
спірному випадку позивачка ОСОБА_1 на
час отримання спірної кооперативної
квартири ОСОБА_4, була його офіційною
дружиною, проживала з ним та була
включена в заяву про вступ до
кооперативу, то квартира АДРЕСА_1
надавалась ОСОБА_4 з врахуванням
житлових прав та житлової площі його
дружини ОСОБА_1

Відповідно до пункту 54 цього ж
Типового статуту житлово-будівельного
кооперативу, члени сім*ї, які
проживають разом з членом
житлово-будівельного кооперативу,
мають рівне з ним право користування
жилим приміщенням… Члени сім*ї члена
кооперативу, крім того з подружжя, що
має право на частину паєнагромадження,
не вправі вимагати поділу приміщення,
його обміну і здачі в найом, а також
вселення інших осіб, за винятком
неповнолітніх дітей. До членів сім*ї
члена житлово-будівельного
кооперативу належать ті, що проживають
разом з ним, дружина члена кооперативу,
їх діти і батьки… Припинення сімейних
відносин з членом кооперативу не
позбавляє колишніх членів його сім*ї
права користування займаним жилим
приміщенням…

З правового аналізу таких
положень типового статуту
житлово-будівельного кооперативу, що
діяли на час виникнення спірних
правовідносин, випливає висновок про
те, що ОСОБА_1 була членом сім*ї члена
житлово-будівельного кооперативу
ОСОБА_4, проживала разом із ним, має
право на частину паєнакопичень, у
зв*язку із чим має рівне із ОСОБА_4 право
користування жилим приміщенням в
спірній квартирі і припинення шлюбу з
членом житлово-будівельного
кооперативу не позбавило її цих прав.

Як встановлено судом,
паєнакопичення за спірну квартиру
сплачувались в період часу з березня
1972р. по червень 1988р. і враховуючи ті
обставини, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1
перебували в шлюбі з 27.02.1970р. по 10.12.1985р.,
то принаймні частина паєнакопичень
сплачувалась подружжям ОСОБА_4 під час
шлюбу за спільні кошти, у зв*язку із чим
є їх спільною сумісною власністю, а
відповідно і частина спірної квартири
належала ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на праві
спільної сумісної власності.

Правових підстав для виключення
усіх паєнакопичень і усієї спірної
квартири зі спільної сумісної
власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та визнання
їх особистою приватною власністю
ОСОБА_4 судом не встановлено.

Натомість, в матеріалах справи є
нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 і
ОСОБА_2, де вказано, що квартира АДРЕСА_1
є особистою приватною власністю ОСОБА_4
і набута ним за особисті кошти (а.с. 44 -
копія заяви) і, як встановлено судом,
такі обставини заяви, не відповідають
дійсним обставинам справи.

Верховний Суд України в підпункті
а) пункту 6 постанови Пленуму №9 «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» від 18.09.1987р. з наступними
змінами і доповненнями, роз*яснив про
те, що пай, внесений подружжям в ЖБК у
період сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах…

Тобто, тлумачення Верховного Суду
України щодо даного питання є більш
широкими, оскільки навіть подаровані
подружжю кошти або одержані ними у
позичку для сплати пайового внеску до
ЖБК не позбавляють паєнакопичення, а в
подальшому і саму квартиру правового
статусу спільної сумісної власності
подружжя, чим спростовується правова
позиція представника відповідача щодо
виникнення особистої приватної
власності у ОСОБА_4 на спірну квартиру у
зв*язку із тим, що саме його батьком
надавались грошові кошти на сплату
пайового внеску за спірну квартиру.

Крім цього, згідно частини 1 ст.15
Закону України «Про власність» від
07.02.1991р., член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно.

Тобто, право власності на житло,
дачу або гараж у відповідному
кооперативі виникає саме у його члена,
а не у іншої особи, в тому числі, й члена
сім*ї члена кооперативу.

Щодо позовної вимоги про визнання
недійсним договору дарування спірної
квартири, суд приходить до наступного.

Так, оспорюваний позивачкою
договір дарування квартири був
укладений 23.11.2011р., коли діяв чинний на
даний час ЦК України 2004р.

Згідно частини 1 ст.368 ЦК України,
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Оскільки ОСОБА_4 і ОСОБА_1 частки в
спірній квартирі як об*єкті спільної
сумісної власності, принаймні в її
частині, не визначали, то спірна
квартира, зокрема, та її частина,
паєнакопичення за яку сплачені під час
шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_1, а саме: з березня
1972р. по грудень 1985р., є їх спільною
сумісною власністю, тобто, без
виділення часток співвласників.

У відповідності до частин 1, 2 ст.369
ЦК України, співвласники майна, що є у
спільній сумісній власності, володіють
і користуються ним спільно, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників.

У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Тобто, при розпорядженні
нерухомим майном, яке є об*єктом
спільної сумісної власності осіб,
згода усіх співвласників повинна бути
письмовою і нотаріально посвідченою.

Стаття 203 ЦК України містить
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, де в
частині 1 вказано, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 ст.215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п*ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

В частині 1 ст.236 ЦК України
передбачено, що нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Як встановлено в судовому
засіданні та не заперечував
представник відповідачки, договір
дарування спірної квартири від 23.11.2011р.
був укладений без відома позивачки.

Приймаючи до уваги, що в даному
спірному випадку, позивачка як учасник
спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, не давала своєї
письмової нотаріально посвідченої
згоди на розпорядження вказаною
квартирою її іншим співвласником -
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, чим зміст
даного договору протирічить вимогам
частини 2 ст.369 ЦПК України, що
відповідно до правил частини 1 ст.215 ЦК
України є правовою підставою для
визнання даного правочину недійсним і
задоволенню позову в цій частині,
оскільки ОСОБА_4 не мав права
розпоряджатися спірною квартирою,
частина якої є спільною сумісною
власністю його і колишньої дружини
ОСОБА_1, без письмової і нотаріально
посвідченої згоди останньої.

Щодо поділу спірної квартири як
об*єкта спільної сумісної власності
подружжя, суд приходить до наступного.

Так, на час розірвання шлюбу між
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 10.12.1985р. діяла ст.9 КЗпШС
України, згідно якої, на вимоги, що
випливають із шлюбних та сімейних
відносин, позовна давність не
поширюється…

В пункті 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2004р.
вказано, що правила Цивільного кодексу
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред*явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив, до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до правил ст.257 ЦК
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що представник
відповідачки у відповідності до правил
частини 4 ст.267 ЦК України про
застосування наслідків пропуску
позовної давності не заявляв, а судом
встановлено, що про порушення своїх
прав позивачка дізналась після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 свого колишнього чоловіка
ОСОБА_4, суд вважає, що нею не пропущений
строк позовної давності стосовно цієї
позовної вимоги.

Позивачка і її представник
вказували про те, що спірна квартира в
цілому є об*єктом спільної сумісної
власності позивачки і її колишнього
чоловіка ОСОБА_4, оскільки більша
частина паєнакопичень сплачені під час
їх шлюбу, а паєнакопичення, що сплачені
після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1, виплачувались позивачкою за
особисті кошти, у зв*язку із тим, що
пайовий внесок включався до загальної
квитанції про сплату квартирної плати
і комунальних послуг, з врахуванням
того, що ОСОБА_4 після розлучення з
ОСОБА_1 10.12.1985р. біля десяти років не
проживав у спірній квартирі, а
позивачка продовжувала проживати і
сплачувати особисто усі витрати.

Таке оформлення оплати внесків за
спірну квартиру підтверджується
квитанціями (а.с. 135-147 - копії).

Допитана як свідок позивачки
ОСОБА_9 показала суду про те, що є
сусідкою по спірній квартирі та з 1973р.
мешкає в квартирі АДРЕСА_2, мешканців
квартири АДРЕСА_1 знає, ОСОБА_4 був
членом житлово-будівельного
кооперативу, ОСОБА_4 розлучився з
дружиною ОСОБА_1 в 1985р. і з цього часу не
мешкав в квартирі АДРЕСА_1, вона, свідок,
спілкувалась із ОСОБА_1 майже кожний
день, допомагала їй відносити до
ощадбанку квитанції про оплату
квартирної плати, комунальних послуг і
пайових внесків за квартиру в
приблизній сумі 15 крб., іноді навпаки,
ОСОБА_1 ходила проплачувати ці витрати
за себе і за неї, свідка, ці обставини
вона пам*ятає, оскільки в той час мала
маленьку дитину.

Свідок ОСОБА_10 показала суду про те, що
є рідною дочкою ОСОБА_4 від його першого
шлюбу, в гості до батька в квартиру
АДРЕСА_1 приходила часто, кілька разів
на місяць, коли він мешкав з ОСОБА_1,
продовжувала приходити в цю квартиру і
після їх розлучення до ОСОБА_1, з якою
має добрі відносини, остання
допомагала їй глядіти дітей, вона,
свідок, допомагала останній відносити
для проплати квитанції до ощадбанку за
квартирну плату і комунальні послуги, а
також щомісячні внески за кооперативну
квартиру, оскільки була одна квитанція,
батько в цей час був відсутнім, після
його смерті дуже здивувалась, що батько
усе своє майно заповів своїй останній
дружині.

Але, з таких пояснень позивачки і
її представника та показань свідків, а
також з письмових доказів - квитанцій,
не можливо зробити категоричного
висновку про те, що грошові кошти, які
вносились до ЖБК «Академічний» після
розлучення позивачки і її колишнього
чоловіка, були особистими коштами
самої ОСОБА_1, а у разі наявності саме
таких обставин справи, слід було
ставити питання не про спільну сумісну
власність, а про особисту приватну
власність самої позивачки на частину
паю, сплаченого після розлучення, а
відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, членом ЖБК
«Академічний» був саме ОСОБА_4, у
зв*язку із чим усі квитанції надходили
на його ім*я і саме він стає власником
кооперативної квартири,
паєнакопичення за яку сплачені в
повному обсязі, про що вказано в
частині 1 ст.15 Закону України «Про
власність» від 07.02.1991р., а ОСОБА_1 мала
статус члена сім*ї члена
житлово-будівельного кооперативу і
відповідно мала рівні з ним права та
обов*язки, але не могла стати власником
частини спірної квартири особисто
згідно правовстановлюючого документу,
який видається саме на ім*я члена
житлово-будівельного кооперативу, що і
мало місце 20.08.1998р. в спірному випадку
також.

Приймаючи до уваги наведене, суд
не може визнати грошові кошти, що
сплачувались після розлучення ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 їх спільною сумісною власністю,
а визнає їх власністю ОСОБА_4 як члена
житлово-будівельного кооперативу, а
тому і відповідна частина спірної
квартири, є його особистою приватною
власністю.

Для вирішення питання щодо поділу
спірної квартири між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 як
спільного майна подружжя, суд повинен
визначити її частку, яка є їх спільною
сумісною власністю, оскільки набута за
кошти, сплачені подружжям в шлюбі.

Так, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 перебували в
шлюбі з 27.02.1970р. по 10.12.1985р., з 30.06.1971р.
ОСОБА_4 був членом ЖБК «Академічний»,
перший внесок в сумі 2 196 руб. сплачений
в березні 1972р., а решта суми у розмірі 2
680 руб. виплачувалась щомісяця з
березня 1973р. по червень 1988р. по 16 руб. 10
коп. і загальна сума паєнакопичень
становить 4 876 руб. 64 коп.

З наведеного випливає, що після
розлучення з ОСОБА_1 її чоловік ОСОБА_4
продовжував сплачувати щомісячні
пайові внески по 16 руб. 10 коп. з січня
1986р. по червень 1988р., тобто, ще 30 місяців
і після розлучення сплатив 483 руб. (16,10 х
30).

В шлюбі з позивачкою сплачено 4 393
руб. 64 коп. паєнакопичень (4 876,64 - 483).

Виходячи із загального правила
рівності часток подружжя в спільному
майні, яке передбачено частиною 1 ст.70
СК України, кожному із подружжя
належить по 2 196 руб. 82 коп.
паєнакопичень (4 393,64 : 2), а у ОСОБА_4 з
врахуванням сплачених після
розлучення із позивачкою - 2 679 руб. 82
коп. (2 196,82 + 483).

Таким чином, 1% вартості спірної
квартири становить 48,7664 руб. (4 876,64 : 100), а
тому в перерахунку на відсотки частка
паєнакопичень, що належить позивачці
становить 45,05% (2 196,82 : 48,7664), а частка її
колишнього чоловіка становить 54,95% (2
679,82 : 48,7664), що разом і становить 100%.

Але, в Україні власність
вимірюється в частках, а не у відсотках,
у зв*язку із чим відсотки слід
перевести в частки.

Так, частка ОСОБА_1 у власності
спірної квартири становить 45,05/100 або
4505/10000, а у ОСОБА_4 - 54,95/100 або 5495/10000, з
яких 4505/10000 - це частка після поділу
спільної сумісної власності подружжя,
а 990/10000 - це частка, що сплачена після
розірвання шлюбу з позивачкою, а тому є
його особистою приватною власністю.

Враховуючи наведені розрахунки
та оцінюючи зібрані по справі докази в
цій частині позовних вимог в їх
сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності та взаємному
зв*язку, суд приходить до висновку про
необхідність задоволення позову в цій
частині частково та визнання за ОСОБА_1
право власності на 4505/10000 частин
спірної квартири, а за ОСОБА_4 - на 4505/10000
частин в порядку поділу спільного
майна подружжя і на 990/10000 частин як
особисту приватну власність, а всього
на 5495/10000 частин цієї квартири.

Що стосується визнання права
власності на частину спірної квартири
в порядку спадкування за заповітом, суд
приходить до наступного.

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу
спадщини входять усі права та
обов*язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки судом встановлено, що на
час смерті ОСОБА_4 належало 5495/10000
частин квартири АДРЕСА_1, саме на цю
частину спірної квартири відкрилась
спадщина.

Як вбачається зі спадкової справи
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, із
заявою про прийняття спадщини (а.с. 83 -
копія заяви) звернулась його дочка
ОСОБА_10 (а.с. 85-87 - копія паспорту, а.с. 88 -
копія свідоцтва про народження, а.с. 89,
90, 91, 92, 93 - копії свідоцтв).

Враховуючи ті обставини, що
ОСОБА_10 в судовому засіданні була
допитана як свідок та показала суду про
те, що не претендує на спадщину після
смерті батька, оскільки довідалась про
існування заповіту на користь ОСОБА_2, а
тому суд не вирішував питання про
залучення ОСОБА_10 до участі в справі
для з*ясування питань щодо існування у
неї права на обов*язкову частку
спадкового майна.

У відповідності до частини 1 ст.328
ЦК України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

В частині 1 ст.1223 ЦК України
зазначено, що право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 на
випадок своєї смерті усе своє майно
заповів дружині ОСОБА_2, існування
інших спадкоємців судом не
встановлено, відповідачка спадщину
прийняла та 17.12.2013р. звернулась до 12
Київської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини (а.с. 62 - копія заяви), суд
вважає за необхідне визнати за нею як
спадкоємцем за заповітом право
власності на спадкове майно, а саме:
5495/10000 частин квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті чоловіка ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, задовольнивши позовні
вимоги і в цій частині.

Керуючись ст.ст. 9, 22, 24 КЗпШС
України, ст.ст. 6, 15, 16, 203, 215, 236, 257, 267, 328, 368,
369, 1218, 1223 ЦК України, ст.15 Закону України
«Про власність» 1991р., Типовим статутом
житлово-будівельного кооперативу,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР №297 від 27.06.1972р., Типовим
статутом житлово-будівельного
кооперативу, затвердженим постановою
Ради Міністів УРСР №186 від 30.04.1985р.,
роз*ясненнями постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» від 18.09.1987р. з наступними
змінами і доповненнями, ст.ст. 10, 11, 57-61,
212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 23.11.2011р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Київського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрований в
реєстрі за №2547 - визнати недійсним.

Поділити спільно нажите
подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_1 майно, а саме:
9010/10000 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
народження, уродженкою м.Києва,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що
зареєстрована і мешкає в АДРЕСА_1, право
власності на 4505/10000 (чотири тисячі
п*ятьсот п*ять десятитисячних) частин
квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу
спільного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3
народження, уродженцем м.Чорнобиля
Київської області, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був
зареєстрований і мешкав в АДРЕСА_1,
право власності на 4505/10000 (чотири тисячі
п*ятьсот п*ять десятитисячних) частин
квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу
спільного майна подружжя і право
власності на 990/10000 (дев*ятьсот
дев*яносто десятитисячних) частин
вказаної квартири як особисту приватну
власність, а всього: на 5495/10000 (п*ять
тисяч чотириста дев*яносто п*ять
десятитисячних) частин цієї квартири.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4
народження, уродженкою села Городниця
Уманського району Черкаської області,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, що
зареєстрована і мешкає в АДРЕСА_1, право
власності на 5495/10000 (п*ять тисяч
чотириста дев*яносто п*ять
десятитисячних) частин квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті чоловіка
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження,
уродженця м.Чорнобиля Київської
області, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був
зареєстрований і мешкав в АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення суду, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутніми в судовому
засіданні під час проголошення рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя: