Справа № 343/1388/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2386/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Мелінишин Г.П., Матківського Р.Й.,

секретаря
Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Долинського районного суду від 06
жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду
від 06 жовтня 2014 року задоволено
частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного сумісного майна
подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 14350
грн. в рахунок компенсації вартості ?
частки автомобіля.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
держави по 141 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на часткову незаконність
та необґрунтованість судового рішення,
що ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
при неповному з'ясуванні судом всіх
обставин справи. У зв'язку з цим,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині поділу квартири та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким визнати за нею право власності на ?
частки спірної квартири, а за ОСОБА_3 -
право власності на ? частку.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує
тим, що відповідно до умов договору
довічного утримання від 29.07.2004 року,
ОСОБА_4 передала їй та ОСОБА_3 у
власність квартиру АДРЕСА_1, за що вони
зобов'язались надавати відчужувачу
довічно матеріальне забезпечення.

Жодних вказівок на визначення
часток кожного із подружжя у спірній
квартирі у договорі довічного
утримання не міститься, отже дана
квартира набута сторонами за час шлюбу
і в розумінні ст.368 ЦК України, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а закріплені за
сторонами Івано-Франківським ОБТІ
частки в даній квартирі є нічим іншим,
як закріпленням за кожним із них правом
на 50% цієї квартири, але а ж ніяк не
встановленням часток в розумінні ст.357
ЦК України.

Також, суд першої інстанції не врахував
вимоги ч.3 ст.746 ЦК України, яка містить
імперативну норму із конкретною
вказівкою на форму власності, а саме:
якщо набувачами є кілька фізичних осіб,
вони стають співвласниками майна,
переданого їм за договором довічного
утримання (догляду), на праві спільної
сумісної власності.

Крім того, апелянт наполягає, що наявні
обставини, передбачені ст.70 СК України,
для збільшення її частки у спільному
майні до ?. А саме, з боку відповідача
мали місце постійні образи, випадки
фізичного насильства і навіть
пограбування, що негативно впливало на
неповнолітніх дітей. ОСОБА_3
неодноразово притягався до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства в сім'ї. Разом із
тим, відповідач нехтував сімейними
цінностями, абсолютно не дбав про
сімейне благополуччя, вів аморальний
спосіб життя, не приймав участі у
вихованні дітей та не підтримував
належну моральну атмосферу в сім'ї.

Суд першої інстанції не врахував, що в
теперішній економічній ситуації сума
аліментів, яка виділяється на
утримання двох неповнолітніх дітей
віком 8 та 6 років, є явно недостатньою
для забезпечення їхнього нормального
фізичного, духовного розвитку та
лікування у сукупності із відсутністю
у відповідача бажання та інтересу до
виховання, утримання, забезпечення
дітей, а також те, що в даній ситуації,
вона з двома неповнолітніми дітьми
змушена проживати в трикімнатній
квартирі її батьків, загальною площею
не більше 55 кв.м., де проживають її
батьки, бабуся та два брати.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в повній мірі не
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Враховуючи це, не підлягає перегляду в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позову ОСОБА_2 та стягнення на її
користь 14350 грн. в рахунок компенсації
вартості ? частки автомобіля, оскільки
сторони в цій частині з рішенням суду
погоджуються та не оскаржують його в
апеляційному порядку.

В той же час, колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про поділ квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій
частині, суд першої інстанції виходив
із того, що сторони у встановленому
законом порядку зареєстрували розмір
часток у спільному майні, а тому
відсутні правові підстави для їх зміни.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з 15.07.2004 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, в якому в них
народилося двоє дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
Рішенням Долинського районного суду
від 13.05.2013 року шлюб між сторонами було
розірвано, а неповнолітніх дітей
вирішено залишити проживати разом з
матір'ю.

29 липня 2004 року між ОСОБА_4 з однієї
сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з другої
сторони було укладено договір
довічного утримання, за умовами якого
відчужувач та набувачі домовились про
те, що ОСОБА_4 передає у власність
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, на
умовах довічного матеріального
забезпечення.

Своє право власності на нерухоме майно,
сторони зареєстрували у встановленому
законом порядку 04.08.2004 року, про що
свідчить витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданий
04.08.2004 року Івано-Франківським ОБТІ
(а.с.39).

Таким чином, сторони набули спірну
квартиру під час шлюбу і у
добровільному порядку не змогли дійти
згоди щодо її розподілу, що призвело до
подання позову про поділ спільного
сумісного майна.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1
ст.60 СК України, майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ
№11 від 21.12.2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу,
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України (ст. 68 СК України).

Згідно ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інших осіб, що мають істотне
значення.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання одна
сторона, що є непрацездатною особою за
віком або станом здоров'я (відчужувач),
передає у власність другій стороні
(набувачеві майна) будинок або частину
його, взамін чого набувач майна
зобов'язується надавати відчужувачу
довічно матеріальне забезпечення в
натурі у вигляді житла, харчування,
догляду і необхідної допомоги на
визначену сторонами суму.

Згідно до ст. 745 ЦК України, договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Набувачем у договорі довічного
утримання (догляду) може бути
повнолітня дієздатна фізична особа або
юридична особа. Якщо набувачами є
кілька фізичних осіб, вони стають
співвласниками майна, переданого їм за
договором довічного утримання
(догляду), на праві спільної сумісної
власності. Набувач стає власником
майна, переданого йому за договором
довічного утримання (догляду),
відповідно до статті 334 цього Кодексу
(ст.ст.746,748 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
сторони під час шлюбу, згідно ст.746 ЦК
України, набули спірну квартиру саме на
праві спільної сумісної власності,
тобто без визначення часток у ній і це
нерухоме майно підлягає поділу між
ними. Не зазначені частки ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 і в договорі довічного
утримання від 29.07.2004 року, та і не могли
бути зазначені згідно вимог
законодавства.

Те що сторони зареєстрували своє право
власності на об'єкт нерухомості, а
Івано-Франківське ОБТІ зазначило в
графі "частки" дані про належність
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? квартири, не можна
вважати такими, що свідчать про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя.

Статтею 182 ЦК України, передбачена
необхідність державної реєстрації як
прав на нерухомість, так і правочинів
щодо нерухомості.

З огляду на положення п.5 Прикінцевих
положень Закону "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" від 1 липня 2004
(чинний на той час), державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно
проводиться комунальними
підприємствами БТІ на підставі
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 N 7/5
(чинне на час реєстрації сторонами
права власності).

Згідно п.2.1. даного тимчасового
Положення, для проведення державної
реєстрації виникнення, переходу або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно власник
(власники), інший правонабувач
(правонабувачі) або уповноважена ним
(ними) особа подає реєстратору БТІ
заяву про державну реєстрацію прав.

Відповідно до п.3.11 тимчасового
Положення, витяг про державну
реєстрацію прав повинен містити,
зокрема відомості щодо виду спільної
власності та розміру часток, якщо майно
належить на праві спільної часткової
власності.

Як вбачається з Витягу про державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, який знаходиться в матеріалах
справи, в ньому зазначено як підставу
виникнення права власності на спірну
квартиру - договір довічного утримання
від 29.07.2004 року, однак з незрозумілих
підстав вказано замість спільної
сумісної власності частки сторін, що не
відповідає вимогам ст.746 ЦК України.

На думку колегії суддів, те що у витягу
зазначені невірні дані ще не свідчить
про те, що спірна квартира перебуває у
спільній частковій власності сторін,
оскільки це суперечить нормам
цивільного права. Суд першої інстанції
даних обставин справи не врахував.

Враховуючи вищенаведене, квартира
АДРЕСА_1 підлягає поділу, а частки
сторін при цьому, згідно ст.70 СК
України, мають бути рівними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (частина 1 статті
70 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.70 СК України, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно до ч.3 ст.70 СК України, за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 30 постанови №11 від 21 грудня
2007 року "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
спору про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та
поділ спільного майна подружжя", при
вирішенні спору про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3
ст.70 СК в окремих випадках може
відступити від засади рівності часток
подружжя, враховуючи обставини, що
мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування).

Враховуючи взаємовідносини сторін, а
також той факт, що відповідач вчиняв
насильницькі дії до позивачки, що
підтверджується матеріалами справи
(а.с.5-7), вигнав позивачку з дітьми з
квартири, закрив квартиру і сам у ній не
проживає, а також те, що сторони набули
право власності на квартиру власником
якої була близька подруга бабусі
позивачки, і те, що розмір присуджених
аліментів не є достатнім для виховання
двох малолітніх дітей, забезпечення
належного фізичного, духовного
розвитку та лікування, колегія суддів
вбачає наявні обставин, які дають
можливість та підстави відступити від
рівності часток подружжя на користь
ОСОБА_2

Збільшення позивачці частки у спірній
квартирі до двох третин, на думку суду,
дасть можливість їй з дітьми належним
чином користуватися житлом, оскільки
іншого житла вона не має. Сторони
визнають, що реальний поділ квартири
провести неможливо, оскільки вона
знаходиться на другому поверсі
багатоквартирного будинку, тому за
позивачкою слід визнати право на 2/3, а
за відповідачем на 1/3 частину спірної
квартири.

Враховуючи наведене, виходячи з
загальних засад цивільного
законодавства, а саме: принципу
справедливості та розумності, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 про поділ спірної квартири
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог, а саме
шляхом визнання за ОСОБА_2 права
власності на 2/3 частини квартири та 1/3
частини - за відповідачем.

Питання судових витрат слід вирішити
згідно вимог ст.88 ЦПК України, а саме
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір за подачу позовної заяви в
розмірі 243 грн. 60 коп. та 121 грн. 80 коп. - за
подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Долинського районного суду від
06 жовтня 2014 року в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ квартири скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3
частин квартири АДРЕСА_1,
Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 243 гривні 60
копійок за подання позовної заяви та 121
гривню 80 копійок - за подання
апеляційної скарги.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Г.П. Мелінишин

Р.Й. Матківський