Справа № 461/2433/14
Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/5070/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3

представника відповідача Золотої О.С. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 10 червня 2014 року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2
звернувся в суд з позовом до ПАТ
«Державний ощадний банк України» за
місцезнаходженням філії - Львівського
міського відділення №6319 про
відшкодування шкоди, завданої
позивачу неправомірними діями
відповідача внаслідок не повернення
грошових коштів, залучених до банку та
набуття таких без достатньої правової
підстави. З посиланням на рішення
Європейського суду з прав людини
(справа Гайдук та інші проти України»)
від 02.07.2002 року, ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 525, 526, 530, 614, 629, 1166. 1167,
1212-1214 ЦК України - просив стягнути з
відповідача кошти на відшкодування
майнової шкоди у сумі 1 201 470 грн. 49 коп., в
тому числі 391 164 грн. 29 коп. - суму
первинних вкладів, 810 306 грн. 20 коп.
нарахованих процентів. Стягнути з
відповідача 20 000 грн. компенсації у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 10 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. Вважає
його незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю. Свої вимоги мотивує тим, що
просив повернути саме знецінені
грошові заощадження, які мають на цей
час колекційну вартість на міжнародних
інтернет-ринках, що набагато перевищує
пропозицію відповідача щодо
індексованих вкладів в гривнях без
урахування реальної вартості
первинних вкладів, або відшкодувати
фізично втрачене майно позивача, яким є
первинні вклади в радянських рублях на
ощадних книжках з рахунками: НОМЕР_1,
НОМЕР_2, НОМЕР_3 станом на 16 березня 1991
року з відповідними процентами за час
зберігання. Таким чином предметом
позову є не сума знецінення первинних
вкладів та отримання позивачем
відповідної компенсації від такого
знецінення, а фізична втрата майна
позивача та відповідне відшкодування
збитків від такої втрати, що
регулюються Цивільним кодексом
України, а не ЗУ «Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України».

Суд не взяв до уваги рішення
міжнародних судових установ, які мають
пріоритетне значення над національним
законодавством. Зокрема, рішення
Європейського Суду з прав людини
«Гайдук та інші проти України» від
02.07.2002 року, яким визнано право
вкладників Ощадбанку колишнього СРСР
на свої первинні вклади, які вкладник
вніс до банку особисто, яке незаперечно
становить їх майно, яке належить їм та
можуть забрати ці кошти разом з
відповідними процентами. За цим
рішенням позивачу надано право самому
вирішувати чи забирати свої знецінені
первинні вклади разом з відповідними
процентами або погодитись на
пропозицію відповідача щодо отримання
відновлених індексованих
купонокарбованцевих вкладів за
рахунками, які позивач не відкривав.

Констатація міжнародною судовою
установою наявності права у позивача
на первинні вклади є констатацією
наявності відповідальності
відповідача за реалізацію такого права
позивача та майнового обов'язку щодо
повернення йому такого майна з метою
усунення недоліку системного
характеру пов'язаного з набуттям майна
без достатньої правової підстави (ст.
1212 ЦК України), який лежить на основі
виявленого судом порушення та
виправлення неправомірної ситуації.

При розгляді за апеляційною скаргою
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав.
Додатково пояснив, що не ставить вимог
до Держави, оскільки така не виступала
поручителем у виконанні зобов»язань
сторін. Вимоги пред»явив саме до ПАТ
«Державний ощадний банк України», як до
правонаступника Ощадного банку СРСР
на території України, котрий
безпідставно користується коштами
позивача і лише за відсутності у
зазначеного відповідача коштів, а отже
можливості компенсувати збитки
позивачу, у подальшому має право на
реалізацію своїх вимог за рахунок
Держави. Не заперечив, що у мотивах
апеляційної скарги зазначив про
бажання отримати збитки у грошовому
вигляді з врахуванням проведеного
розрахунку по курсу долара до
російського рубля на час внесення
вкладів та з врахуванням існуючого
такого курсу по відношенню до гривні.

Представник відповідача проти
доводів апеляційної скарги заперечила.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
просить залишити таке без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення та
врахувати, що на законодавчому рівні
врегульовані питання повернення
вкладним Ощадбанку колишнього СРСР
вкладів. З врахуванням такого
законодавства позивач частину коштів
отримав. Відповідач не є
правонаступником Ощадного банку СРСР,
є фактично новоствореною банківською
установою і не несе зобов»язань в
порядку правонаступництва. Суд першої
інстанції детально з»ясував усі
обставини справи та ухвалив законне
рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з огляду
на наступне.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої таким вимогам відповідає.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
ЦПК України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості та безпідставності
заявлених вимог, оскільки
законодавством передбачено
спеціальний порядок компенсації
втрачених заощаджень. Зокрема суд
правильно встановив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами щодо грошових вкладів,
регулюються Законом України «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України» №537/96-В
від 21.11.1996 року. Мотиви апеляційної
скарги про неправильне застосування
судом норм матеріального права і
твердження про спричинення збитків
внаслідок неправомірних дій
відповідача та втрату ним коштів по
вкладам розміщених у банку, набуття
майна без достатньої правової підстави
- не є обґрунтованими. Позиція позивача
про поширення зазначених ним норм на
спірні правовідносини є хибною. Однак з
врахуванням наполягання ОСОБА_2 про
спричинення йому майнової та моральної
шкоди внаслідок порушення
відповідачем означених норм права, про
що представник апелянта категорично
ствердив при розгляді справи в суді
апеляційної інстанції, колегія суддів
звертає увагу на наступні обставини.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК -
особа, яка набула мано або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
/потерпілого/ без достатньої правової
підстави /безпідставно набуте майно/,
зобов»язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов»язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи
наслідком події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеної статті дає підстави
для висновку, що зобов'язання з
безпідставного набуття, збереження
майна виникають за наявності трьох
умов: а) набуття або збереження майна, б)
набуття або збереження за рахунок iншої
особи, в) вiдсутнiсть правової підстави
для набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК
України).

Позивач не надав суду доказів
набуття його майна відповідачем,
оскільки з долучених до позову копій
рахунків убачається, що позивач був
вкладником установи Ощадного банку
СРСР, внісши на рахунки 16.03.1991 року
кошти в радянський рублях, відкрив
депозитні рахунки в відділеннях
Ощадного банку СРСР м. Львова та
передав за укладеними публічними
договорами власні заощадження у
вигляді грошових вкладів в грошових
одиницях колишнього СРСР на умовах
строкового вкладу з процентною ставкою
5% в загальній сумі 19 814 радянських
рублів 25 коп., що підтверджується
виданими на його ім»я ощадними
книжками НОМЕР_4, рахунок НОМЕР_1 в сумі 4
000 радянських рублів, НОМЕР_4, рахунок
НОМЕР_2 в сумі 4 275 рублів 84 коп., НОМЕР_5,
рахунок НОМЕР_6 в сумі 11 538 рублів 41 коп.
Відповідно до цих договорів Ощадний
банк зобов'язався, а Держава
гарантувала збереження та повернення
вкладів на першу вимогу вкладника без
жодних обмежень для цього правила.

За таких обставин позиція
позивача про набуття майна без
достатньої правової підстави або
збереження такого за рахунок іншої
особи є необґрунтованою.

Крім того, правова норма, на яку
посилається позивач на час відкриття
рахунків у відділенні Ощадбанку СРСР -
не діяла і така чинна з 01.01.2004 року.

Позивач не надав доказів володіння
таким майном відповідачем у справі.

Посилання позивача на ч.1 ст. 1166 ЦК
України, діючої аналогічно з 01.01.2004 року
- також є хибним, оскільки доказів
неправомірних дій відповідача по
відношенню до позивача останній суду
не надав і це спростовано матеріалами
справи та мотивами судового рішення
про дії відповідача в межах чинного
законодавства, яким врегульовано
спірні правовідносини. Доказів
порушення цих норм відповідачем
позивач суду не надав.

Звернувшись до відповідного
відділення ПАТ «Державний ощадний банк
України» з зазначеними вимогами, які
суд правильно визнав безпідставними
позивач не надав також і доказів про
правонаступництво відповідача прав і
обов»язків Ощадного банку СРСР.

З поданих представником
відповідача документів, зокрема копії
статуту Державного Спеціалізованого
Комерційного Ощадного банку України /
Ощадбанк України/, затвердженого
Постановою ради Ощадного банку України
та зареєстрованого Національним
банком України 31.12.1991 року - убачається,
що Державний спеціалізований
комерційний Ощадний банк України є
новоствореною банківською установою,
отже не є правонаступником Ощадного
банку СРСР у відділеннях якого
позивачем розміщено вклади 16.03.1991 року.

Ощадбанк України створений на
підставі Закону України «Про банки і
банківську діяльність», введеного в
дію з 1 травня 1991 року Постановою
Верховної Ради України від 20 березня 1991
року «Про порядок введення в дію Закону
України

«Про банки і банківську діяльність». У
стосунках, які виникли між вкладниками
Ощадбанку СРСР, Ощадбанк України
слугує лише механізмом для передачі
компенсаційних сум вкладникам (СРСР)
від держави, на поверненні яких позивач
не наполягає, та відповідач не в змозі
вчиняти будь-яких інших дій стосовно
рахунків Сбербанку СРСР

За таких обставин, суд першої
інстанції відмовляючи у позові
позивача обґрунтовано врахував, що
правовідносини вкладників колишнього
СРСР врегульовані законодавством
України і таке необхідно враховувати
при вирішенні правовідносин сторін,
незалежно від того, що позивач
наполягає на цивільній
відповідальності і саме визначеного
ним відповідача.

Судом враховано, що Законом
України «Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України»,- визначено зобов'язання
держави перед громадянами України, які
внаслідок знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР.

Згідно ст. 2 вищевказаного Закону
- держава зобов'язується забезпечити
збереження та відновлення реальної
вартості заощаджень громадян і
гарантує їх компенсацію у
встановленому порядку. Таке
зобов»язання не покладено на Держаний
ощадний банк України.

Положення, що містяться у ст. 3
цього ж Закону встановлено, що
заощадження громадян, зазначені у
частині першій статті цього Закону,
відновлюються у співвідношенні 1
карбованець заощаджень на 1,05 гривні за
станом на 1 жовтня 1996 року.

Внаслідок індексації банком сум,
що були поміщені позивачем на
банківські рахунки, позивачу було
відкрито наступні рахунки: до рахунку
НОМЕР_1 рахунок НОМЕР_7 - залишок коштів
4365,9 грн., до рахунку № НОМЕР_2 рахунок
НОМЕР_8 - залишок коштів 4961,25 грн., до
рахунку НОМЕР_3 НОМЕР_9 - залишок коштів
13017,9 грн. Цих обставин представник
позивача в судовому засідання не
заперечив, однак безпідставно вважає,
що відкриття таких рахунків не
пов»язано з вкладами його довірителя
про повернення яких у спосіб
зазначений у позові заявлено вимоги.

Суд першої інстанції
обгрунтовано врахував, що відповідно
до ст. 6 Закону - компенсація громадянам
України втрат від знецінення грошових
заощаджень проводиться починаючи з 1997
року в грошовій формі за рахунок коштів
Державного бюджету України та інших
формах відповідно до законодавства.
Кошти для компенсації заощаджень
громадян визначаються в Державному
бюджеті України окремою статтею.
Порядок проведення компенсації, у тому
числі перерахування коштів,
передбачених у Державному бюджеті
України, установам Ощадного банку
України та колишнього Укрдержстраху,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Судом встановлено, що позивач
частково отримував компенсаційні
виплати у порядку встановленому
вищезазначеним Законом на підставі
прийнятих Кабінетом Міністрів України
постанов. Вказаних обставин
представник позивача також не
заперечив при розгляді справи в суді
апеляційної інстанції.

Судом враховано і не спростовано
представником позивача, що 02.05.2002р.
позивач отримав 50 грн. компенсації по
рахунку НОМЕР_7 та 14.12.2002р. 50 грн. по
рахунку КВ № 13951 на підставі постанови
Кабінету Міністрів України № 471 від
05.04.2002 року «Про виплату у 2002 році
громадянам України компенсації втрат
від знецінення грошових заощаджень
вкладених до 2 січня 1992 року в
установах Ощадного банку СРСР».

03.08.2004р. позивач отримав 50 грн.
компенсації по рахунку НОМЕР_7 на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України №306471 від 11.03.2004р. "Про виплату у
2004 році громадянам України компенсації
втрат від знецінення грошових
заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року
в установи Ощадного банку СРСР".

07.08.2012р. позивач отримав 1000 грн.
компенсації по рахунку КВ НОМЕР_8 на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України № 346 від 23.04.2012 року «Про
виплату в 2012 році громадянам України
компенсації втрат від знецінення
грошових заощаджень, вкладених до 2
січня 1992 року в установи Ощадного
банку СРСР».

Ні в суді першої, ні апеляційної
інстанції представник позивача не
пояснив, за яких інших правових підстав
окрім визначених судом першої
інстанції його довіритель отримав такі
кошти і не зазначив про наявність між
сторонами правовідносин, на підставі
яких отримав частину компенсаційних
виплат, окрім тих, які виникли саме по
причині внесення коштів на рахунки у
відділенні Ощабанку колишнього СРСР
16.03.1991 року.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що виплата
компенсації втрат здійснювалася
частинами окремими сумами у
відповідності до порядку визначеного
Законом України «Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України». Судом правильно
враховано, що рішенням Конституційного
Суду України від 10.10.2001р. у справі
№1-23/2001 роз»яснено, що положення ст.7 ЗУ
«Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України»
відповідно до яких заощадження
повертаються "поетапно", "залежно від
сум вкладу", "у межах коштів
передбачених для цього Державним
бюджетом України на поточний рік", хоча
і обмежують конституційне право
власності громадян, але не суперечать
стаття 13, 41 та 64 Конституції України.

Згідно роз'яснень, наданих Верховним
Судом України №1-5/117 від 15.03.1999р. "Про
деякі питання застосування Закону
України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України" у разі коли суд встановить, що
Ощадбанку не перераховано з Державного
бюджету України кошти для виплати
компенсаційних втрат від знецінення
грошових заощаджень, він відмовляє у
задоволенні вимог.

Судом взято до уваги, що у 2014 році
Кабінетом Міністрів України не
приймалось жодної постанови на
виконання положень ЗУ «Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України» щодо виплати коштів
по компенсаційних рахунках. ЗУ «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
коштів на компенсацію втрат від
знецінених заощаджень на 2014 рік не
передбачено. Не передбачено
відповідних видатків на виплату
компенсацій і в Законах України про
Державний бюджет на 2010, 2011, 2013 роки.

Суд першої інстанції дотримався норм
процесуального права та врахував, що
згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 Цього Кодексу.

Відтак, позивачем не надано жодних
доказів того, що кошти, які він просить
стягнути передбачені у бюджетному
законодавстві з відповідним цільовим
призначенням.

Рішення Європейського суду з прав
людини (справа «Гайдук та інші проти
України») від 02.07.2002 р., на яке
посилається позивач у позові не
спростовує правильності висновків
суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позову про стягнення на
користь позивача обрахованих ним сум
як майнову шкоду. Суд не надає оцінки
самому розрахунку суми, визначеної
позивачем як майнову шкоду, який
проведено позивачем без посилання на
правові норми, якими врегульовано
механізм такого розрахунку з
врахуванням офіційного курсу
радянського рубля до долара США станом
на 9 січня 1992 року та з врахуванням
офіційного курсу гривні до долара США
станом на день розгляду справи,
оскільки немає підстав для
задоволення позову з врахуванням
встановленого характеру спірних
правовідносин.

Обгрунтованими є висновки суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для відшкодування моральної
шкоди. Таке відшкодування не
передбачено наведеними вище нормами
матеріального права, які поширюються
на спірні правовідносини сторін.

Крім того, суд першої інстанції
правильно врахував, що позивачем в
тому числі не доведено спричинення
відповідачем моральної шкоди. Суд
вірно послався на вимоги ч.1 ст. 23 ЦК
України, за якою особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Оскільки, судом не встановлено
неправомірності дій відповідача по
відношенню до позивача та відсутність
у спірних правовідносинах порушення
прав позивача відповідачем у справі -
прийшов правильного висновку про
відмову і в цій частині вимог.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги та залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307 , п.4 ч. 1
ст. 308, п.1ч.1 ст. 314, ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Галицького районного
суду м. Львова від 10 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскарженою у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді