Справа №591/9745/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Прокудіна Н. Г.Номер
провадження 22-ц/788/1238/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Таран С. А.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 02 червня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про
визнання частково недійсними
договорів позики, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 02 червня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за
необґрунтованістю.

Вказане рішення суду позивач оскаржив
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, які
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, а саме: визнати
недійсним укладений між ним та
відповідачем договір позики від 15
серпня 2008 року в частині строку
повернення суми боргу, про що йдеться в
п.п.б п.2 Договору, тобто щодо того, що
остаточна сума боргу має бути
повернута не пізніше 15 серпня 2012 року, а
також визнати недійсним укладений ними
договір позики від 19 листопада 2008 року
в частині строку повернення боргу,
передбаченого п.п.б п.2 Договору,
стосовно того, що остаточна сума боргу
має бути повернута не пізніше 19
листопада 2012 року.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що відмовляючи ОСОБА_3 в
позові, суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні послався на інші
судові рішення про стягнення з
позивача на користь відповідача боргу
за договором позики, оскільки то були
майнові спори і вони не мають ніякого
відношення до даної справи. Також
позивач посилається на те, що він не
надав суду свої оригінали договорів
позики, так як він їх не отримав від
відповідача, хоча суд ставить йому це
за вину, відмовляючи в позові.

Крім того, суд взагалі не дав належної
оцінки тому факту, що відповідач в суді
першої інстанції визнав, що самостійно
вніс зміни до договорів позики
стосовно остаточного строку
повернення боргу, що мало бути
розцінено на користь позивача, як
підстава для задоволення його позову,
так як все це відбувалось з договорами
без його згоди.

Окрім вказаних порушень, позивач ще
зазначає, що дана справа розглядалась
без відповідача, хоча суд і визнав його
явку обов'язковою, що негативно
відобразилось на кінцевому результаті
розгляду його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_3 про задоволення його
апеляційної скарги і пояснення
представника відповідача ОСОБА_4
ОСОБА_6 про залишення рішення суду без
змін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
15 серпня 2008 року між сторонами було
укладено договір позики, за умовами
якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3, а останній
отримав - грошові кошти в сумі 24280 грн.,
визначені в еквіваленті 3468 євро, та
терміном їх повернення до 15 серпня 2009
року. Згідно п.п.б) п.2 вказаного
договору остаточний розрахунок щодо
повернення суми позики має бути
здійснено не пізніше 15 серпня 2012 року
(а.с.7).

Крім того, 19 листопада 2008 року сторони
уклали аналогічний договір, відповідно
до якого відповідач позичив позивачу
грошові кошти в сумі 41800 грн., що на той
період відповідало 5800 євро, з терміном
їх повернення до 19 листопада 2009 року. В
п.п.б) п.2 вказаного договору сторони
також передбачили, що остаточний
розрахунок щодо повернення суми позики
має бути здійснено не пізніше 19
листопада 2012 року (а.с.6).

Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за
договорами позики не виконував, тому
ОСОБА_4 звертався до суду за захистом
порушених прав і рішенням
Кролевецького районного суду Сумської
області від 03 квітня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Сумської області від 27 травня 2013 року,
було стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 борг за договором позики від 15
серпня 2008 року в сумі 35592 грн. 13 коп., а
також три проценти річних в сумі 526 грн.
60 коп. та судовий збір в сумі 361 грн. 24
коп. (а.с.17-18, 19-20).

Ще одним рішенням Кролевецького
районного суду Сумської області від 03
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Сумської
області від 30 квітня 2013 року, стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за
договором позики від 19 листопада 2008
року в сумі 59525 грн. 47 коп., а також три
проценти річних в сумі 660 грн. 53 коп. та
судовий збір в сумі 601 грн. 86 коп.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 липня 2013 року
вказані судові рішення місцевого та
апеляційного суду у цій справі
залишені без змін (а.с.21-22, 23-24, 25).

Як на підстави визнання договорів
позики частково недійсними позивач
послався на те, що з ним відповідач
ОСОБА_4 не узгоджував питання щодо
продовження терміну повернення
позичених грошових коштів на 2012 рік, ці
зміни до договорів були внесені самим
відповідачем, але він їх не підписував,
що є порушенням його прав, у зв'язку з
чим у нього відсутні екземпляри
оригіналів договорів позики з
внесеними до них змінами.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції вказав, що
вони є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, в
попередніх судових рішеннях, якими
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
борги за спірними договорами позики,
були встановлені обставини стосовно
укладання цих договорів, відповідно до
яких ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові
кошти і зобов'язався їх повернути у
передбачені строки - не пізніше 15
серпня 2012 року (по одному договору) та -
19 листопада 2012 року (по іншому
договору).

Вказані судові рішення набрали
законної сили, тому відповідно до вимог
ст.14 ЦПК України є обов'язковими для
сторін і підлягають виконанню на всій
території України, а також згідно з ч.3
ст.61 ЦПК України вказані обставини,
встановлені тими судовими рішеннями,
не доказуються при розгляді даної
цивільної справи, у якій беруть участь
ті самі особи.

Отже, доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції безпідставно
послався на вказані судові рішення, а
також на не дослідження судом того
факту, що продовження строків дії
договорів позики з ним не було
узгоджено і сталось без його відома, що
має свідчити про недійсність цих
договорів у зазначених частинах, не
заслуговують на увагу колегії суддів,
оскільки обставини щодо цього уже
встановлені іншими судовими рішеннями,
тому не потребують доказування при
розгляді даної цивільної справи.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому
числі і стосовно відсутності у нього
своїх оригіналів договорів позики,
укладених з відповідачем, а також щодо
того, що справа розглядалась в суді
першої інстанції без відповідача, хоча
й був присутнім його представник,
висновків місцевого суду щодо відмови
в позові також не спростовують і не
містять посилань на такі порушення, які
б слугували підставою для зміни чи
скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 02 червня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -