Справа № 2-2483/11
Провадження № 2/456/310/2014
РІШЕННЯ

іменем України

25 липня 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Саса С. С.

при секретарі Петренко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Стрий справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
витребування майна від добросовісного
набувача,

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися в суд із позовом та
просять витребувати з володіння ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, набуту за договором
дарування від 07.05.2009 року, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та передати дану
квартиру у їхню спільну часткову
власність по ? частині кожному. В
обгрунтування позовних вимог
покликаються на те, що дана квартира
належала їм на праві спільної
часткової власності на підставі
свідоцтва про право власності на
квартиру від 21.05.1997 року. 26.03.2004 року між
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений
фіктивний правочин - договір
купівлі-продажу спірної квартири, який
мав слугувати лише гарантією
повернення ними останньому грошей в
сумі 7000 доларів США. ОСОБА_4 повністю
сплатила у банку "Фінанси та кредит"
позику в розмірі 7000 доларів США, яку
отримав ОСОБА_6 Не зважаючи на це ОСОБА_6
поза їхньою волею безпідставно
відчужив спірну квартиру ОСОБА_7
замість того, щоб повернути все у
попередній стан.

Рішеннями Стрийського міськрайонного
суду від 24.03.2011 року у справі №2-96/11 та
Апеляційного суду Львівської області
від 21.12.2011 року у справі №22-3608 визнаний
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 укладений 26.03.2004 року
між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і
посвідчений приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_8, що дає їм право
витребувати спірну квартиру у
відповідача шляхом пред'явлення
віндикаційного позову з підстав,
передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

В судовому засіданні позивачі та їхній
представник ОСОБА_9 позовні вимоги
підтримали, покликаючись на викладені
в позовній заяві обставини та просять
поновити термін звернення до суду з
даним позовом та задоволити позовні
вимоги. Додатково зазначили, що
квартира фактично перебуває у їхній
власності, в ній вони живуть, мають своє
майно, речі, сплачують комунальні
послуги і з 1993 року по даний час в цій
квартирі живе лише їхня сім'я.
Відповідач в даній квартирі ніколи не
був, дане житло ніколи не оглядав та
ключів від квартири ніколи не
отримував. ОСОБА_1 весною 2009 року
закінчуючи навчання у Харківській
академії та виписуючись із гуртожитку
до себе додому в м. Моршин дізнався, що
їхня квартира перебуває у власності
чужих людей, не дивлячись на те, що вони
всією сім'єю живуть у цій квартирі, про
що він повідомив своїх батьків та
сестру ОСОБА_2 Оскільки позивачі
дізналися про вчинення фіктивного
договору купівлі-продажу квартири лише
весною 2009 року, тому не пропустили
термін звернення до суду.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_10 та третьої особи ОСОБА_7 -
ОСОБА_11 позов заперечили та пояснили,
що ОСОБА_2 продали спірну квартиру за
45000 доларів США, з яких 7000 доларів США та
20000 грн. отримав ОСОБА_6 на погашення
кредиту у банку "Фінанси та кредит",
решту суми 34000 доларів США отримала
ОСОБА_4, що остання підтвердила, даючи
пояснення у Стрийській міжрайонній
прокуратурі. Позивачі забезпечені
житлом в с. Довге, Стрийського району.
Рішенням Стрийського міськрайонного
суду від 24.03.2011р. та апеляційного суду
Львівської області від 21.12.2011р.
визнаний недійсним лише договір
купівлі-продажу укладений 26.03.2004р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Решту договорів є
дійсними, ОСОБА_5 є добросовісним
набувачем. Позивачами пропущено
безпідставно, без поважних причин
строк на звернення із цим позовом до
суду, тому просять в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився, подав заяву, в якій просив
розглядати справу у його відсутності
та відмовити позивачам у задоволенні
позову з наступних підстав. Під час
оформлення 26.03.2004 року договору
купівлі-продажу спірної квартири у
приватного нотаріуса ОСОБА_8 були
присутні всі позивачі по справі. ОСОБА_3
та ОСОБА_4 діяли від свого імені та як
законні представники від імені
неповнолітніх дітей, з дозволу органу
опіки та піклування. Воля ОСОБА_12 була
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин аніж ті, які
були передбачені в договорі
купівлі-продажу квартир від 26.03.2004 року,
а саме на отриманя ним позики під
заставу спірної квартири. На прохання
ОСОБА_12 13.04.2004 року він уклав з банком
кредитний договір і договір іпотеки та
отримав позику в розмірі 7000 доларів США
під заставу спірної квартири, які
передав сім'ї ОСОБА_12 як початкову
оплату за купівлю квартири. ОСОБА_12
мали намір продати квартиру за 45000
доларів США, тому попросили його
достроково погасити кредит. Вони не
бажали повертати квартиру у попереднє
становище, щоб уникнути лишніх витрат
на переоформлення та податкові
зобов'язання. Він виступив продавцем
даної квартири, оскільки згідно із
свідоцтвом був її власником. Окрім
цього квартира була гарантією
повернення йому грошей. ОСОБА_4 мала
намір знайти покупця. Від продажу
квартири він отримував кошти затрачені
на погашення кредиту, вона ж як
посередник отримувала різницю від
суми, за яку була продана квартира. Від
ОСОБА_7 він отримав 7000 доларів США та 20000
грн. Доказом того, що він повністю
сплатив кредит є долучена до
матеріалів справи довідка банку
"Фінанси та Кредит" від 08.12.2011р. за №726.
ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_11 34000 доларів
США як оплату за квартиру, що також
встановлено рішенням Апеляційного
суду Львівської області. Оскільки
частки неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1
у спірній квартирі були відчужені
батьками останніх - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
саме вони відповідно до ст.177 СК України
зобов'язані відшкодувати завдану своїм
дітям матеріальну шкоду. На дані
правовідносини не можуть
розповсюджуватися правила ч.3 ст. 388 ЦК
України, оскільки ОСОБА_5 безвідплатно
набув майно у особи, яка мала право його
відчужувати. Позивачі без поважних
причин пропусти строк на звернення із
цим позовом до суду, тому просить в
позові відмовити.

Проаналізувавши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, свідків,
суд вважає, що у задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 26 березня 2004
року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

11 жовтня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
укладений договір купівлі-продажу
вказаної квартири, яку в наступному
згідно з договором дарування від 07
травня 2009 року ОСОБА_7 подарував, а
ОСОБА_5 прийняв у дар.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 березня
2011 року визнано незаконним рішення
виконкому Моршинської міської ради
Львівської області від 24 березня 2004
року про надання дозволу на продаж
квартири АДРЕСА_1 від імені позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які на час вчинення
правочину були неповнолітніми та
визнаний недійсним договір
купівлі-продажу від 26 березня 2004 року.

Згідно ст. ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи, або особа щодо якої встановлено
ці обставини.

Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки є
законними представниками своїх
малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 177 СК України
неналежне виконання батьками своїх
обов'язків щодо управління майном
дитини є підставою для покладення на
них обов'язку відшкодувати завдану їй
матеріальну шкоду.

Згідно з вимогами ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.
Пунктом 3 частини 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. На час
укладення договору купівлі-продажу
ОСОБА_6 був власником спірної квартири,
а покупець ОСОБА_7 діяв добросовісно
відповідно до вимог закону.

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в
обгрунтування своїх вимог про
витребування з володіння ОСОБА_5
спірної квартири посилаються на те, що
майно вибуло з їх володіння поза їх
волею. На час відчуження спірної
квартири її співвласники ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 були неповнолітніми, їх
законними представниками були ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, які діяли в своїх інтересах як
співвласники вказаної квартири, а
також в інтересах своїх неповнолітніх
дітей. Батьки відповідно до ст. 242 ЦК
України є законнимим представниками
своїх малолітніх та неповнолітніх
дітей, вони мають вчиняти правочини в
інтересах дітей. Неналежне виконання
батьками своїх обов'язків щодо
управління майном дитини є підставою
для покладення на них обов'язку
відшкодувати завдану їй матеріальну
шкоду, відшкодування вартості
відчуженого майна. Позивачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 були співвласниками спірної
квартири разом із ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а
відтак, не можуть ставити питання про
витребування квартири в цілому.

Ознака вибуття майна із володіння
власників ОСОБА_1, ОСОБА_2, а також
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 поза їх волею, при чому
останні як продавці відчужили спірну
квартиру від свого імені та від імені
своїх дітей (як їх законні
представники), відсутня.

Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України
добросовісність набуття виключає
можливість витребування, якщо майно
було відчужене з волі власника за
договором, який було визнано недійсним
після того, як набувач за цим договором
продав його третій особі
(добросовісному набувачу). Власник
також позбавлений права витребувати
своє майно від особи, яка купуючи його,
не знала і не могла знати, що продавець
отримав його на підставі правочину,
який на день продажу не був визнаний
недійсним. У такому випадку власник
майна має тільки право вимагати від
особи, якій він передав майно на
виконання недійсного правочину,
відшкодувати його вартість на підставі
ст. 1213 ЦК України. ОСОБА_11 сплатила за
квартиру 34000 доларів США, що не
заперечується ОСОБА_4, яка отримала ці
кошти, що встановлено рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 21.12.2011р. у справі №22-3628, яке набрало
законної сили.

Докази про наявність передбачених ст.
388 ЦК України підстав, які дають право
на витребування майна від
добросовісного набувача не надані.

Позивачі не навели підстав, з яких
квартира може бути витребувана у
добросовісного набувача та не надали
доказів на обгрунтування своїх
позовних вимог. Встановлено, що ОСОБА_4
у зв'язку з продажем спірної квартири
одержала від ОСОБА_13 кошти в сумі 34000
доларів США. Ця обставина дає підстави
вважати, що квартира вибула з володіння
позивачів відповідно до волі її
власників, виходячи з того, що ОСОБА_4
діяла в інтересах інших співвласників
квартири (як дружина ОСОБА_3 вона діяла
в інтересах подружжя, а також як мати
неповнолітніх ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за
законом є їх законним представником).

На час укладення договору
купівлі-продажу від 11 жовтня 2005р.
ОСОБА_6 був власником спірної квартири
на підставі договору від 26 березня 2004р.,
зареєстрованого у Стрийському
міжрайонному бюро технічної
інвентаризації за №722 в реєстрову
книгу №3, а відповідач ОСОБА_7, як
покупець, діяв добросовісно,
відповідно до вимог закону. Він мав
право на відчуження придбаного за
договором купівлі-продажу майна.

Матеріалами справи стверджується, що
обдарований ОСОБА_5 прийняв дарунок у
відповідності до ст. 722 ЦК України,
сплатив податки та обов'язкові платежі
у зв'язку з набуттям майна. Спірне майно
він придбав за безоплатним договором у
особи, яка мала право на відчуження
такого майна. На дані правовідносини не
можуть розповсюджуватися правила ч.3
ст. 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_5
безвідплатно набув майно у особи, яка
мала право його відчужувати.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивачами
пропущено без поважних причин строк на
звернення із цим позовом до суду,
оскільки в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_4 знала про продаж
ОСОБА_6 квартири ОСОБА_7 ще у жовтні 2005
року, оскільки була в той час присутня в
нотаріальній конторі разом з продавцем
квартири при укладенні договору
купівлі-продажу, що в судовому
засіданні підтвердив свідок, державний
нотаріус ОСОБА_14

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
необхідним відмовити в позові за
безпідставністю позовних вимог та
спливом позовної давності, про
застосування якої заявлено
відповідачем та третьою особою ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 267, 388 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб:
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування майна
від добросовісного набувача .

На рішення може бути подано апеляцію до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Сас С.С.