Справа № 339/271/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2163/2014
Головуючий у 1 інстанції Поляниця М.М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів:
Проскурніцького П.І., Бойчука І.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Болехівського
міського суду Івано-Франківської
області від 10 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Болехівського міського суду
Івано-Франківської області від 10
вересня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про визнання заповіту недійсним.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що при
відсутності відповідача ОСОБА_5 на всіх
судових засіданнях, її представник, яка
не була учасником (стороною)
оспорюваного правочину, не могла дати
суду пояснення щодо неоднакового
тлумачення його змісту, у зв'язку з чим
виникла необхідність викликати в
судове засідання самого відповідача
для дачі особистих пояснень, що
передбачено ст. 169 ЦПК України. Однак,
незважаючи на заяву його представника
з даного приводу, суд вказану обставину
проігнорував.

Заперечуючи позов, представник
відповідача посилалася на те, що при
оформленні оспорюваного заповіту воля
заповідача була вільною, однак ця
обставина не була предметом спору, а
тому суд не повинен був її
досліджувати. У своєму рішенні суд
повинен був дати обґрунтовану законом
правову оцінку щодо того, чому в
оспорюваному заповіті самим
нотаріусом допущені помилки щодо форми
і неоднакового тлумачення змісту
заповіту, як ці помилки кваліфікувати і
чи правомірно залишати їх
невиправленими, оскільки зміст
заповіту є суперечливим, абсурдним та в
силу ч. 3 ст. 213 ЦК України тлумачиться як
неоднаковий.

Суд не з'ясував ні в представника
відповідача, ні в нотаріуса, а також
немає відповіді в самому рішенні суду,
в якому конкретно законодавчому акті є
вказівка на те, що якщо волевиявлення
заповідача було вільним при складанні
заповіту, то помилки щодо змісту
заповіту, які допущені самим
нотаріусом, можуть залишатися
невиправленими.

Також, в оскаржуваному рішенні суд
вказав, що у тексті заповіту не
вилучено слова «у приміщенні
приватного нотаріуса», чим все-таки
підтвердив, що місце складання
оспорюваного заповіту є суперечливим,
тобто є неоднаковий зміст. При цьому
суд замовчує, що в цьому заповіті є
помилки і щодо часу його складання,
підписання сторонами, посвідчення
нотаріусом.

Розглядаючи справу, суд встановив, що
заповіт оформлений 24.07.2013 року, а
спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
При цьому в рішенні немає висновків про
те, чому нотаріус протягом такого
тривалого часу сама не виправила
допущені нею помилки, що передбачено
абз. 3 ст. 51 Закону України «Про
нотаріат» та п. 1 гл. 15 Наказу
Міністерства юстиції України №296/5 від
22.02.2012 року «Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».
В оскаржуваному рішенні суд зіслався
на даний наказ, однак не дав правової
оцінки щодо застосування в
нотаріальній діяльності глави 15
вказаного Наказу, а також неправомірно
відмовив йому та його представнику в
долученні до матеріалів справи, як
письмового доказу, тлумачення ст. 51
Закону України «Про нотаріат».
Висновок суду щодо обставин допущення
нотаріусом помилок суд зробив не на
підставі положень законодавства, а з
пояснень самого нотаріуса, що не може
бути визнано як об'єктивний висновок
суду.

На думку апелянта є наслідком
неправильного застосування ст. 203 ЦК
України висновок суду про те, що
нотаріусом при складанні і посвідченні
оспорюваного заповіту дотримані
вимоги вказаної статті. Зокрема, судом
не враховано, що згідно ч. 1 даної статті
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив,
що нотаріусом дотримані вимоги ст. 213 ЦК
України. Однак, відповідно до ч. 3
вказаної статті, при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. З оспорюваного правочину
вбачається, що ці значення є
неоднаковими.

Крім того, суд зазначив, що нотаріусом
дотримано вимог ст. 1247 ЦК України.
Проте, згідно ч. 1 вказаної статті
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. В оскаржуваному заповіті
саме дані щодо місця і часу складання
заповіту є суперечливими, що в силу ч. 1
ст. 1257 ЦК України є підставою для
визнання такого заповіту нікчемним.
При цьому висновок суду про те, що
нотаріусом дотримано вимог ст. 1248 ЦК
України про посвідчення заповіту
нотаріусом є формальним, оскільки в
суді першої інстанції він не
заперечував даний факт.

Також апелянт стверджує, що він та його
представник були позбавлені права на
отримання і за необхідності оскарження
ухвал суду про відкриття провадження у
справі, про призначення справи до
судового розгляду та відмови в
забезпеченні позову. Відмова суду в
забезпеченні позову шляхом накладення
арешту на спірне спадкове майно і
неможливість оскарження ухвали у
п'ятиденний термін призвела до того, що
оспорюваний заповіт набрав законної
сили і відповідач вступила у спадщину.

Більшість запитань, які його
представник задавав представнику
відповідача при дослідженні обставин
справи, судом безпідставно
відхилялися, про що в судовому рішенні
не зазначено. Наведене призвело до
порушення судом першої інстанції ст.ст.
10, 27 ЦПК України, а судовий розгляд
справи був упереджений та на користь
відповідача.

З цих підстав апелянт просить рішення
Болехівського міського суду
Івано-Франківської області від 10
вересня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов
задовольнити.

У засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав з
наведених в ній мотивів.

Представник відповідача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
заперечила, просила її відхилити.
Рішення суду першої інстанції вважала
законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
знаходить за необхідне апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 212, 213 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що 24
липня 2013 року ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 10), склала
заповіт, яким все належне їй майно
заповіла ОСОБА_5 Вказаний заповіт
посвідчений приватним нотаріусом
Долинського районного нотаріального
округу ОСОБА_7 З посвідчувального
напису вбачається, що у зв'язку з
похилим віком та станом здоров'я
заповідача заповіт посвідчено вдома за
адресою: АДРЕСА_1 о 10 год. 20 хв. На
звороті заповіту спадкодавець ОСОБА_6
власноручно написала наступний текст:
«Я, ОСОБА_6, усвідомлюю значення своїх
дій, добровільно без будь-якого примусу
і тиску заповідаю все своє майно
ОСОБА_5. 24 липня 2013 року ОСОБА_6 АДРЕСА_1»
(а.с. 69).

З дослідженої в судовому засіданні
суду першої інстанції книги вчинення
нотаріальних дій від 03.01.2013 року на
аркушах 139-140 судом першої інстанції
встановлено, що оспорюваний заповіт
посвідчено на дому за адресою АДРЕСА_1.
Спадкодавець ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
того, що оспорюваний заповіт був
посвідчений з дотриманням вимог ЦК
України, Закону України «Про нотаріат»,
нормативних документів, що
регламентують порядок вчинення
нотаріальних дій, а допущена
нотаріусом помилка носить технічний
характер і не може бути розцінена як
порушення вимог ст.ст. 203, 213, 1247 ЦК
України та не може бути підставою для
визнання заповіту недійсним, оскільки
така помилка не спотворює волю
спадкодавця і його волевиявлення було
записано вірно у заповіті.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено,
що спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України встановлені
загальні вимоги до форми заповіту.

Згідно положень вказаної статті
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Статтею 41 Закону України «Про
нотаріат» встановлено, що нотаріальні
дії вчиняються в приміщенні державної
нотаріальної контори, в державному
нотаріальному архіві, приміщенні, яке є
робочим місцем приватного нотаріуса,
чи приміщенні органів місцевого
самоврядування. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до п. 3 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року №296/5,
якщо нотаріальна дія вчинюється поза
приміщенням державної нотаріальної
контори, державного нотаріального
архіву, приміщенням, яке є робочим
місцем (конторою) приватного нотаріуса,
у посвідчувальному написі та в реєстрі
для реєстрації нотаріальних дій
зазначається місце вчинення
нотаріальної дії (удома, у лікарні, за
місцезнаходженням юридичної особи
тощо) із зазначенням адреси, а також
причин, з яких нотаріальна дія була
вчинена поза вказаними приміщеннями.

Запис про вчинення нотаріальної дії
поза приміщенням державної
нотаріальної контори, державного
нотаріального архіву, приміщенням, яке
є робочим місцем (конторою) приватного
нотаріуса, заноситься до Журналу
(книги) обліку викликів нотаріуса за
межі державної нотаріальної контори,
державного нотаріального архіву чи
робочого місця (контори) приватного
нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил
ведення нотаріального діловодства,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України від 22 грудня 2010 року
№3253/5, зареєстрованих у Міністерстві
юстиції України 23 грудня 2010 року за
№1318/18613 (із змінами).

На виконання зазначених вимог Порядку
приватний нотаріус Долинського
районного нотаріального округу ОСОБА_7
у посвідчувальному написі заповіту
зазначила, що заповіт посвідчено вдома
із зазначенням адреси та причин, через
які нотаріальна дія вчинена поза
вказаним приміщенням та здійснила
відповідний запис у книзі вчинення
нотаріальних дій.

Крім того, на зворотній стороні
заповіту сам заповідач зазначила місце
його вчинення - АДРЕСА_1.

Допитана як свідок приватний нотаріус
ОСОБА_7, яка посвідчувала спірний
заповіт, в суді першої інстанції
пояснила, що нею при складанні тексту
заповіту на спеціальному бланку
нотаріального документа
використовувався текст примірного
заповіту, який посвідчується у
приміщенні приватного нотаріуса, у
зв'язку з чим допущено технічну
помилку, зокрема, з тексту заповіту не
вилучено слова «у приміщенні
приватного нотаріуса».

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Таким чином, ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4,
суд першої інстанції вірно дійшов
висновку про те, що оспорюваний заповіт
був посвідчений відповідно до вимог
законодавства, а допущена нотаріусом
помилка носить технічний характер і не
може бути розцінена як порушення вимог
ст.ст. 203, 213, 1247 ЦК України та не може
бути підставою для визнання заповіту
недійсним, оскільки така помилка не
спотворює волю спадкодавця і його
волевиявлення було записано вірно у
заповіті.

Доводи апелянта про недійсність
заповіту з підстав порушення порядку
його посвідчення, доказом чого є
неоднаковий зміст в тексті заповіту
щодо місця його посвідчення, не
заслуговують на увагу з підстав
вищевикладеного.

Інші доводи апеляційної скарги також
були предметом дослідження суду першої
інстанції і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, не спростовують
висновки суду першої інстанції, та не
містять підстав для скасування або
зміни судового рішення.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає встановленим
судом обставинам і визначених
відповідно до них правовідносинам,
неправильного застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням
положень ст. 308 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу ОСОБА_4 слід відхилити, а
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду
Івано-Франківської області від 10
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Проскурніцький П.І.

Бойчук І.В.