Справа № 354/940/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1444/2014
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого-судді Фединяка
В.Д.

суддів:
Меленко О.Є., Малєєва А.Ю.

секретаря
Яковин М.Я.

з участю представників:
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

і ОСОБА_4;

медичного
реабілітаціного центру -

ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного
центру «Кремінці» Міністерства
внутрішніх справ України про
поновлення на роботі, скасування
наказів, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, стягнення
недоплаченої заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди,
визнання заяви недійсною, визнання
наказу таким, що втратив чинність,
стягнення: доплати до посадових
окладів, надбавки за шкідливі умови
праці, складність та напруженість у
роботі, доплати за прибирання туалетів
і використання в роботі дезінфікуючих
розчинів, виплати за роботу в нічний
час, доплату за роботу в святкові дні,
інфляційних збитків, середнього
заробітку за час затримки заробітної
плати, визнання недійсним запису в
трудовій книжці, зобов'язання внести
відомості в трудовій книжці за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Яремчанського міського суду від 13
травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Яремчанського міського суду
від 13 травня 2014 року стягнуто з
Медичного реабілітаційного центру
«Кремінці» Міністерства внутрішніх
справ України на користь ОСОБА_2 2952,86
грн. середнього заробітку за час
затримки компенсації за невикористану
відпустку; 2039,24 грн. доплати до
посадового окладу в зв'язку із зміною
розмірів оплати праці; 2682,28 грн.
компенсації за несвоєчасно виплачені
доходи у зв'язку із зміною розмірів
оплати праці, а разом 7674,38 грн. та 243,60
грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування оскаржуваного
рішення з ухваленням нового про повне
задоволення позову, вказуючи на те, що
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини справи, дав неправильну
оцінку поданим доказам, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права й ухвалив
помилкове рішення. На думку апелянта,
суд не врахував того, що звільнення з
посади молодшої сестри пансіонату у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору є незаконним,
оскільки між сторонами фактично такого
договору не укладалось і переведення
позивачки на роботу за строковим
трудовим договором відбулось під
тиском адміністрації відповідача.

У судовому засіданні представники
ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної
скарги, просять задовольнити цю скаргу.

Представники Медичного
реабілітаційного центру «Кремінці»
Міністерства внутрішніх справ України
апеляційну скаргу не визнали, вважають
рішення суду законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК
України наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційної скарги з таких
підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачку з дотриманням вимог
трудового законодавства 31 серпня 2013
року звільнено з роботи у зв'язку із
закінченням трудового договору,
оскільки нею добровільно 12 серпня 2013
року написано заяву про перевід на
посаду молодшої сестри пансіонату -
Медичного реабілітаційного центру
«Кремінці» Міністерства внутрішніх
справ України, який функціонує з червня
по серпень та з грудня по лютий. Щодо
стягнення на користь ОСОБА_2 2952,86 грн.
середнього заробітку за час затримки
компенсації за невикористану
відпустку; 2039,24 грн. доплати до
посадового окладу в зв'язку із зміною
розмірів оплати праці; 2682,28 грн.
компенсації за несвоєчасно виплачені
доходи у зв'язку із зміною розмірів
оплати праці, а разом 7674,38 грн., то суд
встановив, що зазначені кошти не були
їй доплачені, перебуваючи у трудових
відносинах з відповідачем на не
виплачені при звільнені з роботи.

Висновок суду відповідає вимогам
закону і матеріалам справи.

Встановлено, що позивачка перебувала у
трудових відносинах з відповідачем з
2000 року. Згідно наказу №2 від 17.01.2001 року
прийнята на посаду молодшої сестри, що
підтверджується записами в трудовій
книжці, наказом та поясненнями осіб,
які брали участь у справі.

У зв'язку із змінами у штатах МВС
України на підставі їх наказу № 576 від
12.06.2013 року та реорганізацією МРЦ
«Кремінці» у відповідача було
скорочено всі 96 посад і згідно наказу №
99 від 25.06.2013 р. всіх працівників було
попереджено про майбутнє звільнення по
п.1 ст.40 КЗпП України та ознайомлено з
даним наказом, в тому числі і позивачку,
про що свідчить її підпис .

Із матеріалів справи вбачається, що
12.08.2013 р. позивачка подала відповідачу
заяву про перепризначення її на посаду
молодшої медичної сестри в пансіонат,
який функціонує з червня по серпень та
з грудня по лютий, на підставі чого
видано наказ № 122К о/с від 12.08.2013 року, а
згідно наказу №131 від 30.08.2013 р. ОСОБА_2
було звільнено з посади молодшої
медичної сестри пансіонату в зв'язку із
закінченням строку трудового договору
(т.1, а.с.12).

Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП
України, строковий договір укладається
у випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно правил ч.З ст.24 КЗпП України,
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Судом встановлено, що заяву про
перепризначення /а фактично про
переведення/ позивачка написала сама
власноручно і будь-яких доказів щодо
застосування до неї тиску зі сторони
адміністрації нею не представлено ні
суду першої, ні апеляційної інстанції.
Що ж стосується посилання позивачки
про дату написання заяви, то даний факт
не узгоджується з

Судом встановлено, що заяву про
перепризначення /а фактично про
переведення/ позивачка написала сама
власноручно і будь-яких доказів щодо
застосування до неї тиску зі сторони
адміністрації нею не представлено ні
суду першої, ні апеляційної інстанції.
Що ж стосується посилання позивачки
про дату написання заяви, то даний факт
не узгоджується з датою реєстрації
заяви та виданим наказом про
призначення її на посаду і такі
твердження не спростовують висновок
про те, що до запланованого звільнення
позивачка особисто подала
вищезазначену заяву (т.1, а.с.48).

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що дії відповідача по
звільненню позивачки з роботи
відповідають вимогам вищенаведених
норм закону, тому позов про поновлення
її на роботі та пов'язані з ним вимоги:
про скасування наказу №131 від 30.08.2013р.
про звільнення, визнання недійсною
заяву від 12.08.2013р. про перепризначення
на посаду молодшої медичної сестри;
визнання наказу МВС України від 12.06.2013
р. №576 «Про організаційні зміни у МВС»
таким, що втратив чинність відносно
позивачки; скасування наказу №122-К від
12.08.2013 р. про перепризначення на посаду
молодшої медичної сестри, визнання
недійсним запису в трудовій книжці про
перепризначення; зобов'язати внести в
трудову книжку відомості про визнання
недійсним запису про перепризначення -
задоволенню не підлягають.

Також встановлено, що при звільненні
позивачці не виплачено всю компенсацію
за невикористану відпустку, що
стверджується витягом з особового
рахунку (ті а.с.74,75). Така компенсація
була виплачена тільки 31.10.2013 року, тому
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що вимога
про стягнення вказаної компенсації
підлягає до задоволення. Відповідно до
правил ст. 117 КЗпП України відповідач
повинен виплати середній заробіток за
44 дні, що складає 2952 грн. 86 коп., з
врахуванням розміру середньоденного
заробітку (44 х 81,90) (т.2, а.с.144-145).

Як вбачається з матеріалів справи,
протягом 2003-2006 років позивачку
неодноразово переводили на 0,5 ставки
без дотримання вимог ст.32 КЗпП України
щодо повідомлення не пізніше ніж за два
місяці, тому суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те,
що позивачці слід доплатити половину
посадового окладу і такі виплати
підлягають компенсації. Розмір
заробітної плати до повного окладу
складе 2039 грн. 24 коп., що стверджується
записами у відомості (т.2, а.с.142), а
розмір компенсації такої заробітної
плати складає 2682 грн. 28 коп., відповідно
до представленого розрахунку, (т.2,
а.с.143).

Щодо вимог позивачки про стягнення 52 650
грн. доплати до посадових окладів у
розмірі 25%; 42 120 грн. надбавки за
шкідливі умови праці в розмірі 10 % та
надбавки за складність і напруженість
у роботі в розмірі 10%; 21 060 грн. доплати
за прибирання туалетів та за
використання в роботі дезінфікуючих
розчинів у розмірі 10%; 56 160 грн. виплати
за роботу в нічний час; 56 160 грн. доплати
за роботу в святкові дні, то такі не
доведені позивачкою, а тому судом
першої інстанції обґрунтовано не
задоволені.

Судом встановлено, що розміри належних
позивачці заробітних плат
представлені відповідачем у
відповідних довідках (т.1,а.с.112-121), з
яких вбачається, що позивачці
виплачувались гірські, нічні, надбавки,
святкові, індексацію та шкідливість.
Оплата праці позивачки здійснювалася
на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 р.
«Про впорядкування умов оплати праці
працівників закладів охорони здоров'я
та установ соціального захисту
населення». Відповідно до п.1.6. наказу,
конкретні розміри доплат, надбавок та
інших виплат визначаються керівником
закладу, установи за рахунок і в межах
фонду заробітної плати та
відображаються в розрахункових
відомостях на виплату заробітної
плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що
доплата за шкідливі умови праці
установлюється за результатами
атестації робочих місць. Згідно
протоколу (т.2, а.с.16), така атестація
проведена у відповідача лише 12.10.2009 р.
Тому доплата за шкідливість
проводилась після 2009 р. Крім того,
вищезазначені накази позивачкою не
оскаржувалися у встановленому законом
порядку.

Недоведеність наведених вимог
стверджується і поясненнями
представника відповідача та
показаннями свідка Жигалюк МЛО. про те,
що розділені позивачкою вимоги про
надбавку за шкідливі умови праці,
доплата за прибирання туалетів та за
використання в роботі дезінфікуючих
розчинів стосуються доплати за
шкідливість, яка їй виплачувалася.

Не заслуговують також на увагу
посилання позивачки на те, що
відповідачем порушувались вимоги ст.95
КЗпП України, оскільки нею не доведено,
що при виконанні місячної норми праці
її заробітна плата була нижчою
мінімальної. У зв'язку з чим вимога про
стягнення 210 600 грн. середнього
заробітку за час затримки заробітної
плати (невиплати в повному обсязі)
також не підлягає задоволенню,
оскільки невиплата в повному обсязі
заробітної плати стосується лише
доплати до повного окладу за період
неповідомлення позивачки не пізніш ніж
два місяці про переводи на 0,5 ставки і
така заробітна плата їй компенсована.

Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП
України, відшкодування моральної шкоди
працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Отже, суд
прийшов до правильного висновку, що
передбачених підстав для
відшкодування моральної шкоди
позивачкою не доведеною, оскільки
внаслідок невчасної виплати їй
компенсації за невикористану
відпустку позивачка мала певні
переживання, які не можуть бути
підставою для відшкодування моральної
шкоди, а до переведень на 0,5 ставки /з 2003
по 2006 p.p./ позивачка не заперечувала, так
як не оспорювала наказ про такі
переведення і порушила це питання лише
в зв'язку із звільненням з роботи.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду викладених в оскаржуваному
рішенні, тому не можуть бути підставою
для скасування справедливого і по суті
правильного рішення суду лише з одних
формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення таким, що
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
Підстав для скасування цього рішення,
за доводами апеляційної скарги не
встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 307, 308, 313-315, 317 ІДПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Яремчанського міського суду
від 13 травня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з часу набрання
законної сили.

Головуючий-суддя В.Д.Фединяк

Судді:
А.Ю.Малєєв

О.Є.Меленко