АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3751/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л.Г. Доповідач -
Тамакулова В.О.Категорія 39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

7 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого судді :
Тамакулової В.О.

Суддів: Петренко І.О.,Романюк
М.М.,

при секретарі: Поляковій Н.О.,

яка розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
Дніпропетровської міської Ради на
заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 5 червня
2013 року за позовом ОСОБА_2 до
Територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради, Третя
особа: Четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Управління Держземагентства у
Дніпропетровському районі,
Дніпропетровської області, про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

21 грудня 2012 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
Територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської Ради про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом на земельні
ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що її чоловіку,
ОСОБА_3, на підставі державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 22 березня 2012 року належала земельна
ділянка площею 0,1000 га, кадастровий
номер :01:675:0050, яка розташована по
АДРЕСА_1 з цільовим призначенням:
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Також на підставі договору дарування
від 28.05.2009 року, посвідченого державним
нотаріусом Четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Писарєвою Н.С. за
реєстровим №?2-1038, ОСОБА_3 належала
земельна ділянка НОМЕР_1, площею 0,0076 га,
яка розташована по АДРЕСА_2 з цільовим
призначенням: обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. Вказана земельна
ділянка раніше була складовою частиною
земельної ділянки загальною площею 0,1242
га за тією ж адресою.

Попереднім власником всієї
земельної ділянки по АДРЕСА_2 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку від 09
березня 1998 року був батько її чоловіка,
ОСОБА_5, який замовив проект розподілу
належної йому земельної ділянки -
поділивши її на дві частини: ділянка № 1
площею 1166 кв.м., яка складає 94/100 частини
від всієї ділянки та ділянка НОМЕР_1
площею 76 кв.м., що складає 6/100 частини.
Останню ОСОБА_5 подарував синові
ОСОБА_3

29 вересня 2009 року чоловік позивача,
ОСОБА_3 помер і не зареєстрував за собою
в Дніпропетровському міському
управлінні земельних ресурсів договір
дарування та не отримав на підставі
цього договору окремий державний акт.

Після його смерті відкрилася спадщина,
яка складається із земельних ділянок:
по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Позивач постійно проживала разом зі
своїм чоловіком до дня його смерті у
домоволодінні АДРЕСА_1, тому відповідно
до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину
прийняла, крім того, протягом строку,
передбаченого ст.1270 ЦК України до
нотаріальної контори нею було подано
заява про прийняття спадщини.

Інші спадкоємці ОСОБА_3 відмовилися
від спадщини на земельні ділянки на
користь позивачки, з наданням
відповідних заяв до нотаріальної
контори.

Державним нотаріусом Четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Писарєвою Н.С.
позивачу відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_3 на належні йому земельні
ділянки: яка належить за договором
дарування від 28 травня 2009 року,
оскільки за свого життя він не отримав
державний акт; стосовно земельної
ділянки площею 0,1000 га, кадастровий
номер :01:675:0050, яка розташована по
АДРЕСА_1, бо вона зареєстрована у
Дніпропетровському міському
управлінні земельних ресурсів на ім'я
ОСОБА_3 після його смерті.

Позивач просила суд визнати за нею
право власності на земельні ділянки в
порядку спадкування за законом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.Дніпропетровська від 5
червня 2013 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.Дніпропетровська від
28 січня 2014 року в перегляді заочного
рішення відповідачу відмовлено.

В апеляційній скарзі
Дніпропетровська міська Рада ставить
питання про скасування заочного
рішення суду з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позовних вимог,
з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів перевірила законність,
обґрунтованість рішення суду, в межах
заявлених вимог та апеляційної скарги
і дійшла до висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
спадкоємцем після смерті ОСОБА_3.і в
порядку та строк передбачені законом
звернулася до нотаріальної контори за
отриманням свідоцтва про право
власності в порядку спадкування на
земельні ділянки.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків фізичної особи, яка померла
(спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, зі збереженням її цільового
призначення( ст. 1225 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації( ч.1 ст. 182
Цивільного кодексу України).

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації
(ч.2 статті 331, ч.4 ст. 334 Кодексу, ч.3 ст. 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

До нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать,зокрема,
земельні ділянки, ( ст. 181 ЦК України).

Згідно із статтею 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

За ст. 79-1 Земельного кодексу
України передбачено, що земельна
ділянка може бути об'єктом цивільних
прав виключно з моменту її формування
(крім випадків суборенди, сервітуту
щодо частин земельних ділянок) та
державної реєстрації права власності
на неї.

Державна реєстрація речових прав
на земельні ділянки здійснюеться після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підстави
своїх вимог або заперечень та надати
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

При задоволенні позовних вимог
позивача в частині визнання права
власності в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_3 на
земельну ділянку 0,1000 га, розташованої у
АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з
того, що спадкодавець був власником
вказаної земельної ділянки на підставі
рішення Дніпропетровської міської
Ради від 29.04.2010 року №384/56, бо ділянка
зареєстрована у Дніпропетровському
міському управління земельних
ресурсів на його ім'я після його смерті
(а.с.116 зворот).

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Право на безоплатну приватизацію
земельної ділянки припиняється з
моменту смерті фізичної особи та не
входить до складу спадщини, оскільки є
правом, що нерозривно пов'язане з
особою спадкодавця (ст. 1219 ЦК України,
ст. 121 ЗК України).

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі, земельну
ділянку, є набуття спадкодавцем
зазначеного права у встановленому
законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування.

Спори про визнання права власності на
земельну ділянку та права на земельну
частку (пай) в порядку спадкування,
зокрема у випадках, якщо відсутній
отриманий спадкодавцем державний акт
про право власності на земельну
ділянку, зареєстрований належним
чином, якщо спадкодавцем не був
отриманий державний акт про право
власності на земельну ділянку, або в
державному акті є неточності, які
підлягають виправленню, розглядаються
судами з урахуванням вимог закону та
роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» про те, що відповідно до
статті 1225 ЦК України право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування (зі збереженням її
цільового призначення) при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
землю або іншим правовстановлюючим
документом.

Набуття права власності на земельну
ділянку та перехід права власності на
земельну ділянку в порядку спадкування
має місце за наявності наступних
юридичних фактів у їх сукупності:
ухвалення рішення компетентного
органу про передачу у власність
земельної ділянки спадкодавцю,
укладення спадкодавцем правочинів
щодо набуття права власності на
земельні ділянки; виготовлення
технічної документації на земельні
ділянки; визначення меж земельної
ділянки в натурі; погодження із
суміжними землевласниками та
землекористувачами; одержання у
встановленому порядку державного акта
на землю; реєстрація права власності на
земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги
спадкодавцем не дотримано, право
власності на конкретні земельні
ділянки не виникає та відповідно до ст.
1216 ЦК України не переходить до
спадкоємців у порядку спадкування, за
винятком встановлених випадків, на які
поширюється дія п. 1 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України (пп. 3
1, 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013 року
№ 24-753/0/4-13 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування»).

Як слідує із справи спадкодавець
не розпочав процедуру приватизації
земельної ділянки площею 0,1000 га
відповідно до вимог чинного
законодавства, помер 29 вересня 2009
року(а.с.15), позивач не надала доказів
стосовно звернення спадкодавця до
відповідних органів для отримання
земельної ділянки у власність.

Враховуючи, що за життя у
спадкодавця було відсутнє ухвалене
рішення компетентного органу про
передачу у його власність земельної
ділянки площею 0,1000 га за адресою:
АДРЕСА_1 , укладення спадкодавцем
правочинів щодо набуття права
власності на вказану земельну ділянку;
виготовлення технічної документації
на дану земельну ділянку; визначення
меж земельної ділянки в натурі;
погодження із суміжними
землевласниками та
землекористувачами; одержання у
встановленому порядку державного акта
на землю; реєстрація права власності на
земельну ділянку, а Державний акт на
вказану земельну ділянку був виданий
на ім'я ОСОБА_3 лише 22 квітня 2012 року,
після його смерті, суд першої інстанції
передчасно дійшов до висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
частині визнання за нею права
власності.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобов'язує суд
сприяти: всебічному і повному
з'ясуванню щодо обставин спору;
роз'яснювати особам, які беруть участь
у справі, їх права та обов'язки,
попереджати про вчинення або не
вчинення процесуальних дій, здійсненню
їх прав у випадках, що встановлені цим
Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
апеляційна інстанція скасовує рішення
якщо судом неправильно застосувано
норми матеріального чи процесуального
права. Суд допустив такі порушення.

В протиріч вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України судом належно не встановлено
правові підстави заявлення позову, суд
не встановив фактів, які мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, а саме: час та підстави набуття
позивачем прав на будинок і,
відповідно, на земельну ділянку,
порядок користування нею з моменту
набуття прав на земельну ділянку,
дотримання відповідними органами
вимог законодавства під час передачі у
власність земельної ділянки, що
перебувала в користуванні.

Відповідно до ст. 126 ЗК України
виникнення права власності на земельну
ділянку повязується з наявністю трьох
різних за змістом і проявом у часі
юридичних фактів: одержання державного
акта на право власності на землю;
державна реєстрація цього документа;
встановлення меж земельної ділянки у
натурі (на місцевості).

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне заочне рішення
суду першої інстанції в частині
визнання за позивачем права власності
в порядку спадкування за законом на
земельну ділянку розміром 0,1000 га за
адресою: АДРЕСА_1 скасувати, як
передчасне,і відмовити у задоволенні
позову.

Як вбачається із матеріалів
справи (а.с.9), 28 травня 2009 року ОСОБА_5
подарував ОСОБА_3 земельну ділянку
НОМЕР_1 по вул. Передовій №668 у місті
Дніпропетровську, площею 0,0076 га з
приватизованої земельної ділянки
площею 0,0242 га переданої для ведення
особистого підсобного господарства.
Загальна площа земельної ділянки -0,1242
га в межах згідно з планом передана
для: для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та
споруд та для ведення особистого
підсобного господарства.

Згідно з проектом розподілу всієї
земельної ділянки по АДРЕСА_2, виданого
приватним підприємцем ОСОБА_6 земельна
ділянка НОМЕР_2 площею 1166 кв.м.складає -
94/100 частин , земельна ділянка НОМЕР_1
площею 76 кв.м. складає 6/100 частин .

Договір дарування зареєстровано у
Державному реєстрі правочинів 28 травня
2009 року (а.с.10).

Відповідно до статті 81 Земельного
кодексу України (в редакції Закону від 4
червня 2008 року чинним на час виникнення
правовідносин) громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі: а) придбання за
договором купівлі-продажу, ренти,
дарування, міни, іншими
цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини.

При переході права власності на
будівлю і споруду право власності на
земельну ділянку або її частину може
переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування на підставі договору
оренди (ст. 120 ЗК України в редакції на
час виникнення спірних правовідносин).

Цивільно-правова угода є
юридичним фактом, який слугує належною
правовою підставою виникнення, зміни
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина у вигляді земельної ділянки,
що розташована по АДРЕСА_2.

Позивач, як спадкоємець першої черги за
законом, згідно зі ст.1261 ЦК України,
прийняла в установленому порядку
спадщину.

Оскільки ОСОБА_3 за свого життя не
отримав на підставі зазначеного
договору дарування від 28 травня 2009 року
державний акт на земельну ділянку
НОМЕР_1, площею 0,0076 га, яка розташована
по АДРЕСА_2, державним нотаріусом
Четвертої дніпропетровської державної
нотаріальної контори було відмовлено
позивачу у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 131 ЗК України
громадяни та юридичні особи України, а
також територіальні громади та держава
мають право набувати у власність
земельні ділянки на підставі міни,
ренти, дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод.

Ст.125 ЗК України,( в редакції від 05
березня 2009 року ,чинної на час
виникнення правовідноси, встановлено
підстави виникнення права на земельну
ділянку: право власності, право
постійного користування та право
оренди які виникають з моменту
державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України, право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті.

Ч.2 ст.126 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення,
посвідчується цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом, у разі набуття
права власності на земельну ділянку за
такою угодою.

Договір дарування земельної ділянки
від 28 травня 2009 року був нотаріально
посвідчений та зареєстрований
відповідно до чинного законодавства в
Державному реєстрі правочинів,

тому право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку, що є предметом
зазначеного договору виникло в момент
посвідчення та державної реєстрації
договору дарування земельної ділянки в
Державному реєстрі правочинів.

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» роз'яснено, що при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120
Земельного Кодексу України (в редакції
чинній у 2001 році) на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем.

Наведене свідчить про те, що суд
першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги в цій частині, дійшов до
обгрунтованого висновку про те, що
договір дарування земельної ділянки
був нотаріально посвідчений,
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів , а норми ЦК України на той
час не пов'язували набуття права
власності з державною реєстрацією.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи та нормам
матеріального права з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду в
частині визнання за позивачем права
власності в порядку спадкування за
законом після смерті її чоловіка
ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0076
га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2-
залишити без змін.

Доводи апелянта , що спадкодавець
не набув права власності на вказану
земельну ділянку є необґрунтованими,
бо протирічать ст. ст. 131ч., ч.1 ст. 132, ч. 2
ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на
час укладання договору дарування).

Згідно вимог ЗК України, в
редакції чинній на час виникнення
правовідносин, право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Право власності на земельну ділянку,
набуту у власність із земель приватної
власності без зміни меж, цільового
призначення, посвідчується
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою.

Інші доводи скарги не
спростовують правильність висновків
суду в цій частині, протирічать
встановленим обставинам і матеріалам
справи, законодавству, яке регулювало
спірні правовідносини та зводяться до
переоцінки доказів.

Виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінювати їх за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст.212 ЦПК
України).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської Ради- задовольнити частково.

Заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 5 червня
2013 року за позовом ОСОБА_2 до
Територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради, Третя
особа: Четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Управління Держземагентства у
Дніпропетровському районі,
Дніпропетровської області, про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, в частині
визнання за ОСОБА_2 права власності в
порядку спадкування на земельну
ділянку площею 0,1000 га, кадастровий
номер :01:675:0050, що розташована по
АДРЕСА_1 скасувати - і відмовити у
задоволенні вимог в цій частині .

В іншій частині заочне рішення Амур-
Нижньодніпровського районного суду-
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: