Справа № 510/1102/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2014 р.
Ренійський районний суд Одеської
області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в м. Рені цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності на нерухоме
майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги
визнала, щодо їх задоволення не
заперечувала, просила про розгляд
справи без її участі.

Позивачі на задоволенні позову
наполягали, доводи позову підтримали,
просили розглянути справу у їхню
відсутність.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити
при проведенні попереднього судового
засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК
України при визнанні позову
ухвалюється судове рішення в порядку,
встановленому ст. 174 цього ж Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
витягу про державну реєстрацію прав на
нерухомість від 29.12.2011р.; копія рішення
виконкому Ренійської міськради від
14.10.2011р. про видачу свідоцтва про право
власності на житловий будинок; копія
витягу про реєстрацію в Спадковому
реєстрі від 28.07.2011р.; копія свідоцтва
від 29.12.2011р. про право власності на
житловий будинок із надвірними
спорудами, розташований по вул.
Польова, 10 в м. Рені; копія технічного
паспорту на спірний житловий будинок,
оформленого на ім'я ОСОБА_3, та іншої
будівельної документації; копії
свідоцтв про смерть ОСОБА_4 - помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_5 - померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду із вищевказаними
вимогами, зазначивши, що батькам
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
праві спільної власності належав
житловий будинок із надвірними
спорудами, розташований по АДРЕСА_1.
Влітку 2003 р. батьки відповідачки
продали позивачам вищевказаний
житловий будинок, платно передали у
володіння та користування позивачам
належну їм нерухомість разом із всіма
документами на неї. Тоді ж позивачі
заселилися на житлоплощу
вищевказаного будинку, з того часу
мешкають там. Отже, з 2003 року по
теперішній час позивачі фактично,
відкрито володіють житловим будинком
АДРЕСА_1, стежать за його технічним
станом, сплачують за утримання
комунальні послуги та ін. На момент
фактичного укладення угоди
купівлі-продажу нерухомості позивачі
та батьки відповідачки не оформили її у
письмовому вигляді та не засвідчили її
нотаріально. Родина ОСОБА_4 одразу
після продажу будинку виїхала зі
вказаної житлоплощі, як стало пізніше
відомо позивачам, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2010
р. померли. У зв'язку із вищевикладеними
обставинами ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважають, що
мають право на будинок, оскільки з 2003 р.
володіють та безперервно користуються
ним, слідкують за його технічним
станом, несуть витрати у зв'язку із його
утриманням, зберігають у себе всю
документацію на житло, як власники
нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК
України набули право власності на
нього.

Вивчивши матеріали справи та надані
документи, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивачів
обґрунтовані і підлягають задоволенню,
оскільки їхні доводи знайшли своє
належне підтвердження в судовому
засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин
справи сторони не заперечують,
визнають їх, суд вважає, що факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги і мають
значення для справи встановлені, у
зв'язку із чим немає необхідності у
підтвердженні їх доказами засобом
дослідження показань свідків.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК
України право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду.

Як виходить з доводів позивачів, у 2003р.
між ними та батьками відповідачки
фактично була досягнута домовленість
про купівлю-продаж житлового будинку
АДРЕСА_1. Письмово та в нотаріальному
порядку вони цю угоду не оформляли. Як
з'ясувалося потім, батьки відповідачки
(які були співвласниками нерухомості) у
2010 р. померли, після їхньої смерті
відповідачка, як спадкоємиця, оформила
право власності на спадковий житловий
будинок, щодо спірного нерухомого
майна будь-яких вимог не пред'являла.
Таким чином, з 2003р. по теперішній час
позивачі безперервно, відкрито
володіють житловим будинком, сплачують
всі належні платежі, як власники
нерухомості, розпоряджаються ним,
проводять ремонти та ін. За весь час
володіння позивачами будинком,
відповідачка, як спадкоємиця після
своїх батьків, не пред'являла до
позивачів жодних вимог про
витребування будинку, документів на
нього, не брала участі у його утриманні
та не несла витрат по сплаті належних
платежів. На момент розгляду справи в
суді відповідачка не заперечувала
щодо фактів, вказаних у позові, визнала
позовні вимоги в повному обсязі.

Таким чином, суд встановив, що
володіння позивачами житловим
будинком є добросовісним (тобто
позивачі вважали, що вони володіють
нерухомістю з законних підстав,
оскільки була фактично досягнута
домовленість про купівлю-продаж
нерухомості), правомірним, відкритим
(позивачі, вважаючи себе власниками,
сплачували комунальні платежі за
утримання будинку, облаштовували його
та ін.) та безперервним. Таким чином, суд
вважає, що житловий будинок цілком з
законних підстав було передано у
володіння та користування ОСОБА_1,
ОСОБА_2, внаслідок чого останні набули
право власності на нього за
набувальною давністю.

З урахуванням викладених позивачами та
досліджених у судовому засіданні
обставин, суд вважає можливим
задовольнити їхні вимоги щодо
визнання за ними права власності на
будинок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213
ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 344, 397 ЦК
України, -

В И Р І Ш
И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати в рівних частках за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 за набувальною давністю право
власності на житловий будинок з
надвірними спорудами (за винятком
самочинно побудованих), розташований
по АДРЕСА_1, зареєстрований на праві
власності за ОСОБА_3.

Строк оскарження рішення в Апеляційний
суд Одеської області через Ренійський
районний суд Одеської області: 10 днів -
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
В.І. Дудник