Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.,Гончара В.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_6 про стягнення боргу за
кредитним договором, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» на рішення Рогатинського
районного суду Івано-Франківської
області від 23 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 09 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6, мотивуючи свої
вимоги тим, що 14 вересня 2007 року між
сторонами укладено кредитний договір
№ IFXRRX11110695, згідно умов якого позивач
надав відповідачу кредит у розмірі 4 027
грн 19 коп. на споживчі цілі зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 14 вересня 2008 року,
а відповідач зобов'язався прийняти
кошти, належним чином їх
використовувати та повернути у строк
та на умовах, передбачених договором.
Відповідач свої зобов'язання щодо
повернення кредиту та сплати процентів
не виконав, що призвело до виникнення
заборгованості, розмір якої станом на 23
травня 2013 року склав 31 303 грн 79 коп., яку
позивач просив стягнути з відповідача
на свою користь.

Рішенням Рогатинського районного суду
Івано-Франківської області від 23
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 09
грудня 2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, мотивуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення повністю не
відповідають.

Судами встановлено, що 14 вересня 2007
року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір № IFXRRX11110695 (який складається із
заяви позичальника, Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
«Розстрочка» та Тарифів банку), за
умовами якого відповідач отримав
кредит у сумі 4 027 грн 19 коп. на споживчі
цілі зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 24% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 14 вересня 2008 року.

Станом на 23 травня 2013 року розмір
заборгованості позичальника становить
31 303 грн 79 коп., а саме: за кредитом - 2 857
грн 59 коп., за процентами за
користування кредитом - 13 789 грн 05 коп.,
комісією - 283 грн 92 коп., пені - 12 406
грн 38 коп., штрафу (фіксована частина) -
500 грн, штрафу (процентна
складова) - 1 466 грн 85 коп.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що банк
пропустив строк позовної давності,
визначений статтею 257 ЦК України,
оскільки строк дії Кредитного договору
закінчився 14 вересня 2008 року, а з
позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося 23 травня 2013 року.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
погодився із висновками суду першої
інстанції про пропуск позивачем строку
позовної давності та зазначив, що у
спорах щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 статті 267 ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Відповідно до пункту 7 частини 11 статті
11 Закону України «Про захист прав
споживачів», якщо кредитодавець у
позасудовому порядку або до судового
провадження звертається з вимогою про
повернення споживчого кредиту або
погашення іншого боргового
зобов'язання споживача, кредитодавець
не може у будь-який спосіб вимагати
будь-якої плати або винагороди від
споживача за таке звернення. При цьому
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Згідно із правовим висновком
Верховного Суду України, який
викладено у постанові від 20 листопада
2013 року (справа № 6-126цс13), який є
обов'язковим для застосування судами
України відповідно до частини 1 статті
360-7 ЦПК України, пункт 7 частини 11 статті
11 Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Заява про застосування позовної
давності ОСОБА_6 подана не була,
оскільки розгляд справи було проведено
у заочному порядку у відсутності
відповідача.

У зв'язку з викладеним не можна
погодитися із висновками судів про
застосування строку позовної давності
без заяви сторони у спорі.

Крім того, відхиляючи доводи
апеляційної скарги
ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що
підписанням кредитного договору
боржник погодився на збільшення строку
позовної давності до 50 років,
апеляційний суд виходив з того, що
позивач не надав доказів ознайомлення
боржника саме з цими умовами
кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК
України позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Як убачається із заяви позичальника
від 14 вересня 2007 року, ОСОБА_6
ознайомився та згоден з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (а.с.7).

Підписавши зазначену заяву
позичальника, останній погодився, що
вона разом із запропонованими ПАТ КБ
«ПриватБанк» Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), Тарифами
складає кредитно-заставний договір.

Як убачається із пункту 1.7.31 наданих ПАТ
КБ «ПриватБанк» Умов та Правил надання
банківських послуг строк позовної
давності щодо вимог про повернення
кредиту, сплати процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки, пені, штрафів, витрат банку
за розділами 2.1., 2.2., 2.3., 2.4., 2.5., 2.5.1., 2.5.2,
2.16, 3.1, 3.1.7 Умов та Правил становить
50 років (а.с. 27).

Проте у позовній заяві ПАТ КБ
«ПриватБанк» зазначав, що відповідач
був ознайомлений із Умовами надання
кредиту фізичним особам «Розстрочка».

Згідно з частиною 1 статті 638 та
частиною 1 статті 640 ЦК України договір
є укладеним з моменту досягнення в
належній формі згоди з усіх істотних
умов договору.

Вирішуючи спір, суди на зазначені
положення закону уваги не звернули, у
порушення статтей 212-214, 315 ЦПК України
не з'ясували, чи є надані банком Умови
та Правила надання банківських послуг
саме тими Умовами, які разом із
Тарифами складають кредитно-заставний
договір; не встановили дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
кредитного договору; не з'ясували, коли
спливає строк позовної давності із
урахуванням умов укладеного між
сторонами кредитно-заставного
договору.

Відповідно до частини 2 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам статті 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу статті 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтею 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду
Івано-Франківської області від 23
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 09
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.І.
Амелін В.П. Гончар І.К. Парінова В.О.
Савченко