АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк М.Д.

за участю прокурора Король Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
Вижницького району Чернівецької
області до ОСОБА_1 про накладення
заборони на відчуження майна, треті
особи без самостійних вимог на стороні
позивача служба у справах дітей
Вижницької районної державної
адміністрації, ОСОБА_2, за апеляційною
скаргою прокурора Вижницького району
Чернівецької області на рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 9 липня 2014
року,

встановила:

В червні 2014 року прокурор Вижницького
району Чернівецької області звернувся
до суду з позовом.

Просив накласти заборону на відчуження
житлового будинку, який належить
малолітньому ОСОБА_3 на праві
користування, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_4 - мати малолітнього ОСОБА_3

Заочним рішенням Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 9 грудня 2011 року позбавлено
батьківських прав ОСОБА_1, який є
батьком малолітнього ОСОБА_3

Розпорядженням голови Вижницького
державної адміністрації від 4 січня 2012
року ОСОБА_3 надано статус дитини,
позбавленої батьківського піклування.

Згідно розпорядження голови
Вижницького державної адміністрації
від 4 січня 2012 року ОСОБА_3 встановлено
опіку та призначено бабусю дитини
ОСОБА_2 опікуном.

ОСОБА_1 належить на праві власності
житловий будинок, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

Рішенням Карапчівської сільської ради
№72 від 16 жовтня 2013 року за малолітнім
ОСОБА_3 закріплено житлову площу за
місцем реєстрації по АДРЕСА_1.

Зазначав, що заочним рішенням
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 9 грудня 2011
року не вирішено питання про
накладення заборони на відчуження
майна чи житла дитини.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 9 липня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор
Вижницького районного суду
Чернівецької області просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що за дітьми, які
передані на виховання в дитячий заклад,
до опікуна зберігається право
користування житловим приміщенням
протягом усього часу їх перебування.

На органи опіки та піклування
покладено обов'язок здійснення
контролю за розпорядження майном
дітей.

Будь-яких порушень, невизнання або
оспорювання прав на житло малолітнього
ОСОБА_3 судом не встановлено.

Посилання в позовній заяві на те, що при
розгляді справи про позбавлення ОСОБА_1
батьківських прав відносно
малолітнього ОСОБА_3 не було вирішено
питання про накладення заборони на
відчуження майна у відповідності до
статті 17 Закону України «Про охорону
дитинства», чим, на думку позивача,
порушено права неповнолітнього ОСОБА_3
на житло, яке підлягає захисту у
судовому порядку, не заслуговують на
увагу, оскільки вказане питання
врегульовано і вирішується у
відповідності до положень статті 177 СК
України.

Однак з такими висновками суду
погодитись не можна.

Так, відповідно до статті 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України
визначено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно частини 1 статті 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України
визначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 Житлового
Кодексу України жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї понад
шість місяців у випадках: влаштування
дитини (дітей) на виховання до родичів,
опікуна чи піклувальника, у прийомну
сім'ю, дитячий будинок сімейного типу,
заклад для дітей - сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
- протягом усього часу їх перебування у
родичів, опікуна чи піклувальника,
прийомній сім'ї, дитячому будинку
сімейного типу, закладі для дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування.

Частиною 1 ст. 248 СК України передбачено,
що дитина - сирота і дитина, позбавлена
батьківського піклування, яка проживає
у закладі охорони здоров'я, навчальному
або іншому дитячому закладі, прийомній
сім'ї, має право на збереження права
користування житлом, у якому вона
раніше проживала.

Згідно частини 4 статті 17 Закону
України «Про охорону дитинства» від 26
квітня 2001 року N 2402-III суд у разі
позбавлення батьків батьківських
прав або відібрання дитини без
позбавлення батьківських прав
одночасно накладає заборону на
відчуження майна та житла дітей, про
що повідомляє нотаріуса за місцем
знаходження майна та житла.

Відповідно до частини 3 статті 25 Закону
України «Про охорону дитинства» у разі
передачі дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
під опіку чи піклування, влаштування в
будинки дитини, дитячі будинки,
школи-інтернати, дитячі будинки
сімейного типу та прийомні сім'ї жиле
приміщення, в якому вони проживали,
зберігається за дітьми протягом усього
часу перебування їх в цих закладах, у
опікунів чи піклувальників, дитячому
будинку сімейного типу, прийомній
сім'ї незалежно від того, чи проживають
у жилому приміщенні, з якого вибули
діти, інші члени сім'ї. Жиле приміщення,
яке зберігається за дітьми, може
бути передано в оренду іншим
громадянам на строк до повернення
дітей із зазначених закладів, від
опікунів чи піклувальників, з
прийомної сім'ї чи дитячого будинку
сімейного типу. Порядок збереження і
передачі в оренду жилого приміщення
та іншого майна дитини затверджується
Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 1 статті 32 Закону
України «Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених
батьківського піклування» від 13 січня
2005 року, N 2342-IV за дітьми-сиротами та
дітьми, позбавленими батьківського
піклування, а також особами з їх
числа зберігається право на житло, в
якому вони проживали з батьками,
рідними до встановлення опіки,
піклування, влаштування в прийомні
сім'ї, дитячі будинки сімейного типу,
заклади для дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського
піклування, у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
правильно встановлено судом першої
інстанції 21 червня 2001 року народився
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про народження серії НОМЕР_1 від 17 липня
2001 року (а.с.9).

ОСОБА_1 належить на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав №35802449 від 10 жовтня 2012
року (а.с.5).

Розпорядженням Вижницької районної
адміністрації від 4 січня 2012 року №5
встановлено опіку на малолітнім ОСОБА_3
та призначено бабусю дитини ОСОБА_2
опікуном над ним. (а.с.6).

Розпорядженням Вижницької районної
адміністрації від 4 січня 2012 року №3
надано ОСОБА_3 статус дитини,
позбавленої батьківського піклування
(а.с.7).

Рішенням Карапчівської сільської ради
від 16 жовтня 2013 року №72 за малолітнім
ОСОБА_3 закріплено житлову площу за
місцем реєстрації по АДРЕСА_1 (а.с.12).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції зробив висновок, який не
відповідає обставинам справи та
порушив норми матеріального права.

Зокрема, як вбачається з матеріалів
справи малолітній ОСОБА_3 є сином
ОСОБА_1

ОСОБА_1 належить на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_1.

Малолітній ОСОБА_3 має право на
проживання у вищевказаному будинку.

Заочним рішенням Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 9 грудня 2011 року позбавлено
батьківських прав ОСОБА_1, який є
батьком малолітнього ОСОБА_3 (а.с.10-11).

В порушенні вимог частини 4 статті 17
Закону України «Про охорону дитинства»
суд ухвалюючи вищевказане рішення не
вирішив питання про заборону ОСОБА_1
відчужувати житловий будинок, який
знаходиться по АДРЕСА_1 до досягнення
ОСОБА_3 повноліття.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заборонити ОСОБА_1 відчужувати
житловий будинок, який знаходиться по
АДРЕСА_1 до досягнення ОСОБА_3
повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК
необхідно змінити розподіл судових
витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4
Закону встановлено розмір судового
збору за подання до суду позовної заяви
майнового характеру 1 відсоток ціни
позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Згідно підпункту 8 пункту 1 частини 2
статті 4 Закону за подання до суду
апеляційної скарги на рішення суду
встановлено розмір судового збору - 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, іншої заяви
і скарги, а у разі подання позовної
заяви майнового характеру - 50 відсотків
ставки, обчисленої виходячи з
оспорюваної суми.

Згідно пункту 11 частини 1 статті 5
Закону України «Про судовий збір» від 8
липня 2011 року, № 3674-VI від сплати
судового збору звільняються органи
прокуратури - при здійсненні своїх
повноважень.

За подання до суду позовної заяви
немайнового характеру позивач мав
сплатити судовий збір сумі 243 гривні 60
копійок.

За подання до суду апеляційної скарги
апелянт мав сплатити судовий збір в
сумі 121 гривні 80 копійок.

Таким чином, з ОСОБА_1 слід стягнути в
дохід держави 365 гривень 40 копійок
судового збору (243,6+121,8=365,40).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу прокурора
Вижницького району Чернівецької
області задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 9 липня 2014
року скасувати.

Позов прокурора Вижницького району
Чернівецької області до ОСОБА_1 про
накладення заборони на відчуження
майна задовольнити.

Заборонити ОСОБА_1 відчужувати
житловий будинок, який знаходиться по
АДРЕСА_1 до досягнення ОСОБА_3
повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 365
(триста шістдесят п'ять) гривень 40
копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: