4 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А.,
О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_6, третя особа -
служба у справах дітей Кіровоградської
міської ради, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,
за зустрічним позовом
ОСОБА_5, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_6, до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору іпотеки,
за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 13 лютого
та касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 13 лютого
в с т а н о в и л а:
У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який
в подальшому був уточнений, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення ОСОБА_5 та
Посилалося на те, що 16
травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір № KGPRGA01580003, відповідно до якого
останньому був наданий кредит в
розмірі 41 632 дол. США зі сплатою 15,00 %
річних строком до 16 травня 2028 року.
В забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором між ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16 травня
2008 року був укладений іпотечний
договір, предметом якого є двокімнатна
квартира АДРЕСА_1. Відповідач порушив
умови кредитного договору, внаслідок
чого утворилась заборгованість у
розмірі 125 052 дол. США 71 центів.
25 вересня 2013 року
ОСОБА_5 звернулась до суду із
зустрічними позовними вимогами до ПАТ
КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним іпотечного
Посилалась на те, що з
2001 року в спірній квартирі
зареєстрований її малолітній син
ОСОБА_6, при цьому іпотечний договір
укладався без відповідного дозволу
органу опіки та піклування, як
передбачено ст. 17 Закону України «Про
Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 21 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
яка діє також як законний представник
ОСОБА_6, третя особа - служба у справах
дітей Кіровоградської міської ради,
про звернення стягнення на квартиру та
виселення зі зняттям з реєстраційного
обліку відмовлено. Зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_5, яка діє в інтересах
ОСОБА_6, до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки
недійсним задоволено. Визнано
недійсним договір іпотеки від 16 травня
2008 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ЗАТ КБ «ПриватБанк», що був посвідчений
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу 16 травня
2008 року за № 1860. Стягнуто за ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 судові
витрати в розмірі

114 грн 70 коп.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 13 лютого
2014 року рішення Ленінського районного
суду м. Кіровограда від

21 листопада 2013 року скасовано, ухвалено
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за ПАТ КБ «ПриватБанк»
права власності на квартиру 38
загальною площею 66,83 кв. м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, в
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за кредитним договором від 16
травня 2008 року

№ KGPRGA01580003 в розмірі 125 052 дол. США 70
центів. Виселено

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 720
грн 50 коп та з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» судовий збір в розмірі 114
грн 70 коп.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4
просять скасувати оскаржуване судове
рішення апеляційної інстанції та
направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційних
скарг, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що з
іпотечного договору, який був
підписаний особисто іпотекодавцями, не
вбачається, що на предмет іпотеки мають
право малолітні діти, які знаходяться
на їх утриманні. Відповідачі під час
укладення договору іпотеки не
повідомили іпотекодержателя та
нотаріуса про належність прав
малолітньої особи на користування
квартирою, яка є предметом іпотеки.

Проте з таким
висновком суду апеляційної інстанції
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 16
травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 укладений кредитний договір
№ KGPRGA01580003, відповідно до якого
останньому був наданий кредит у
розмірі 41 632 дол. США зі сплатою 15,00 %
річних строком до 16 травня 2028 року. У
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним договором між ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16 травня
2008 року був укладений іпотечний
договір, предметом якого є двокімнатна
квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання,
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється, зокрема,
на підставі рішення суду.

Згідно з вимогами ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року

№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
з її подальшими змінами, при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК Української
РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Проте суд апеляційної інстанції при
задоволенні позовних вимог про
виселення, не звернув уваги на те, що в
матеріалах справи відсутні докази про
направлення банком відповідачам
вимоги про звільнення житлового
приміщення.

У пункті 44 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
з її подальшими змінами, зазначено, що
згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та
статтею 17 Закону України від 26 квітня
2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки і піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суд має виходити
із того, чи мала дитина право власності
на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки), не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Проте поза увагою суду залишилось те,
що в копії довідки, виданої ЖЕК № 12 від
20 червня 2013 року, не зазначено, з якого
часу малолітній ОСОБА_6 зареєстрований
в АДРЕСА_1 (а. с. 63), тобто судом не
перевірено, чи був зареєстрований
малолітній син відповідачів у спірній
квартирі і чи мав він право
користування зазначеною квартирою на
момент укладення договору іпотеки, що
має вирішальне значення при розгляді
такого позову.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Оскільки при вирішенні
спору судом порушені норми
процессуального права, не повно
зʼ?ясовано фактичні обставини справи,
що призвело до неправильного вирішення
справи, то в силу ст. 338 ЦПК України
ухвалене в справі рішення підлягає
скасування з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Кіровоградської області від 13
лютого

2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна Є.П. Євграфова О.І.
Євтушенко О.М. Ситнік