4 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А.,
О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Селянського (фермерського)
господарства «Дєдов» про визнання
договору оренди землі недійсним,
за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 6 березня
в с т а н о в и л а:
У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Селянського
(фермерського) господарства «Дєдов»
про визнання договору оренди землі
Посилалася на те, що в
2009 році між сторонами було укладено
договір оренди земельної ділянки
НОМЕР_1 площею 3,82 га, розташованої на
території Соснівської сільської ради
Олександрівського району
Кіровоградської області, відповідно до
якого позивачка передала в оренду
відповідачу зазначену земельну
ділянку строком на 15 років. Однак у
порушення вимог ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» договір не містить
всіх істотних умов, а саме: умови
збереження стану об'єкта оренди;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
Рішенням Олександрійського районного
суду Кіровоградської області від 26
листопада 2013 року позовні вимоги
задоволено. Визнано недійсним договір
оренди землі, укладений між ОСОБА_3 та
Селянським (фермерським) господарством
«Дєдов», зареєстрований в реєстрі 28
вересня 2010 року за

№ 64, на земельну ділянку НОМЕР_1,
площею 3,82 га, яка знаходиться на
території Соснівської сільської ради
Олександрівського району
Кіровоградської області. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 6 березня
2014 року рішення Олександрійського
районного суду Кіровоградської
області від 26 листопада 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржуване судове рішення
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що договір оренди за змістом
суперечить положенням ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» в частині
істотних умов договору, а саме: в
договорі відсутні умови збереження
стану об'єкта оренди; визначення
сторони, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини; умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
відсутність у договорі оренди
земельної ділянки однієї з істотних
умов, передбачених у ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», не є
безумовною підставою для визнання
правочину недійсним в розумінні норм
матеріального права, які містяться в
статтях 203, 215 ЦК України.

Судами встановлено, що
в 2009 році між сторонами було укладено
договір оренди земельної ділянки
НОМЕР_1 площею 3,82 га, розташовану на
території Соснівської сільської ради
Олександрівського району
Кіровоградської області, відповідно до
якого позивачка передала відповідачу в
оренду зазначену земельну ділянку
строком на 15 років. Зазначений договір
не містить всіх істотних умов, а саме:
умови збереження стану об'єкта оренди;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючи обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» установлено, що
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Однак судом першої інстанції залишено
поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України
та статті 15 ЦК України про те, що в
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право, і
не встановлено, чи дійсно порушуються
права позивачки у зв'язку з відсутністю
в договорі оренди умов збереження
стану об'єкта оренди; визначення
сторони, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини; умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки, а
також судом не з'ясовано, в чому саме
полягає порушення законних прав
позивачки.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, і не
встановлено, чи дійсно порушуються
права позивачки у зв'язку з відсутністю
в договорі оренди зазначених умов та їх
істотності.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено відповідно до вимог
ст. 316 ЦПК України, є правомірним та
обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України
за наслідками розгляду касаційної
скарги на рішення суд касаційної
інстанції має право постановити ухвалу
про відхилення касаційної скарги і
залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 336 ЦПК України колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Кіровоградської області від 6
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна Є.П. Євграфова О.І.
Євтушенко О.М. Ситнік