У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Дніпропетровської міської ради про
відновлення меж земельної ділянки та
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.
Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2003 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що їй на праві власності належить
житловий будинок та земельна ділянка,
що розташовані по АДРЕСА_1.
Відповідачка, яка є суміжним
землекористувачем і власником
житлового будинку та земельної
ділянки, розташованої по
АДРЕСА_2, порушила межі суміжного
землекористування встановив огорожу
своєї земельної ділянки, приєднавши до
неї земельну ділянку, яка належить ій
на праві власності.

Позивачка просила зобов'язати
відповідачку усунути перешкоди у
користуванні її земельною ділянкою
шляхом знесення паркану та відновлення
меж указаних суміжних земельних
ділянок відповідно до рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
1999 року, згідно з висновком додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи від 1 серпня 2011 року.

Заочним рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.
Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27 травня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Відновлено
межі земельної ділянки
АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні
ОСОБА_3, відповідно до рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
1999 року, схеми № 8 висновку технічної
експертизи, укладеного 16 квітня 1999 року
МБТІ, згідно з висновком додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи від 1 серпня 2011 року.
Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
АДРЕСА_1 шляхом знесення паркану та
відновлення меж суміжних земельних
ділянок НОМЕР_1 та АДРЕСА_2, відповідно
до рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 травня 1999 року, схеми №
8 висновку технічної експертизи,
укладеного 16 квітня 1999 року МБТІ,
згідно з висновком додаткової судової
будівельно-технічної експертизи від
1 серпня 2011 року. В іншій
частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення й направити
справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
при виконанні судового рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
1999 року за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою було
відновлено межі земельних ділянок
НОМЕР_2 та АДРЕСА_1, яке було виконане 14
жовтня 1999 року за відсутності позивача,
у зв'язку з чим земельний спір фактично
не був урегульований, і тому межі мають
бути відновлені у відповідності з
указаним судовим рішенням і порушене
право підлягає захисту у такий спосіб.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком, зазначивши також, що права
позивача мають бути відновлені згідно
висновків раніше ухваленого рішення
суду.

Проте повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судове рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК
України. Цей перелік не є вичерпним, і
суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений законом або договором.

Тобто під способом захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом або договором
матеріальні правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав. У зв'язку
із цим особа може скористатися не
любим, а цілком конкретним способом
захисту свого права, визначеним
законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить житловий будинок та
земельна ділянка, що розташовані по
АДРЕСА_1. ОСОБА_4, яка є суміжним
землекористувачем і власником
житлового будинку та земельної
ділянки, розташованої по
АДРЕСА_2. Рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
1999 року був задоволений позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою і було
відновлено межі земельних ділянок
НОМЕР_2 та АДРЕСА_1, яке було виконане 14
жовтня 1999 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Частиною 1 ст. 82 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби можуть бути оскаржені
стягувачем та іншими учасниками
виконавчого провадження (крім
боржника) до начальника відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України,
зобов'язуючи відповідача усунути
перешкоди шляхом відновлення меж
відповідно до рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
1999 року, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що це рішення виконано, а у
разі його невиконання або неналежного
виконання відповідно до положень ЦПК
України і Закону України «Про
виконавче провадження» передбачена
процедура оскарження дій державної
виконавчої служби.

У зв'язку із цим і у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не
дав належної оцінки тому, чи є належним
спосіб судового захисту, яким
передбачається іншим судовим рішенням
зобов'язувати сторону виконати
попереднє судове рішення, хоча
процедура виконання рішення суду
урегульована законом. При цьому, якщо
після виконання рішення суду, права
позивача знову порушені (право
землекористування), то апеляційний суд
саме цим доводам повинен дати оцінку і
ухвалити законне й обґрунтоване
рішення.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 травня
2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта