Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4624/14Головуючий у 1-й
інстанції Нещеретна Л.М.
Суддя-доповідач Гончар М.С.УХВАЛА
06 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
особі ОСОБА_3 на рішення Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 15
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Територіальної громади в
особі Запорізької міської ради,
Міського комунального підприємства
"Основаніє", третя особа: Хотрицький
відділ у м. Запоріжжі управління
Державної міграційної служби в
Запорізькій області про визнання права
користування житловим приміщенням та
зобов'язання укласти договір найму
ОСОБА_2 звернулась до суду із
вищезазначеним позовом, в якому
просила визнати за нею право
користування квартирою АДРЕСА_1;
зобов'язати МКП «Основаніє» укласти з
нею договір найму цієї квартири;
доручити третій особі у цій справі
здійснити реєстрацію її за цією
В обґрунтування свого позову позивач
зазначала, що її сестра ОСОБА_4 була
наймачем квартири АДРЕСА_1. З літа 2011
року ОСОБА_4 стала постійно хворіти, а
коли стало відомо, що у неї онкологічне
захворювання, ОСОБА_2 в кінці жовтня -
початку листопада 2011 року на прохання
ОСОБА_4 переїхала до неї у житло на
постійне проживання, щоб доглядати за
нею та вести сумісне господарство. На
прохання сестри ОСОБА_2 знялася з
обліку з місця реєстрації в селі
Підгорне Василівського району
Запорізької області для того, щоб
зареєструватися за місцем проживання
сестри у вищезазначеній квартирі. Для
цього, 15 травня 2012 року ОСОБА_4 видала
ОСОБА_2 нотаріальну довіреність, в якій
в тому числі було вказано, що ОСОБА_4
уповноважує бути її представником у
відповідних житлово-експлуатаційних
та житлово-комунальних установ та
інших державних установ з питань
приватизації житла. 19 травня 2012 року
ОСОБА_2 звернулась із письмовою заявою
на ім'я начальника СРРЦ № 2 від ОСОБА_4
про реєстрацію за місцем проживання в
спірній квартирі, проте жодної
відповіді не отримала. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 померла. Поховання
здійснювалось за рахунок ОСОБА_2 Також
вона проживає у квартирі померлої,
сплачує комунальні послуги. Зазначає,
що вселилась у кватиру за згодою
сестри, вела з нею спільне
господарство, а тому набула право
користування вказаною квартирою.
Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 21 січня 2014 року, позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування
жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.
Зобов'язано МКП «Основаніє» укласти з
ОСОБА_2 договір найму квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14.05.2014 року
рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 21 січня 2014 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 15 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Територіальної громади в особі
Запорізької міської ради, МКП
«Основаніє», третя особа: Хортицький
відділ у м. Запоріжжі управління
Державної міграційної служби в
Запорізькій області про визнання права
користування житловим приміщенням та
зобов'язання укласти договір найму
жилого приміщення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права судом першої
інстанції, позивач ОСОБА_2 в особі
ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі
просила рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове, яким
задовольнити її позов.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі,
керувався ст., ст. 64, 65, 98 ЖК УРСР, ст.ст. 3,
11, 10, 60, 88, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України та
виходив з того, що наймачем квартири
АДРЕСА_1, яка не приватизована, була
ОСОБА_4, яка була хворою на онкологічне
захворювання та потребувала
стороннього догляду, померла
ІНФОРМАЦІЯ_1; позивач ОСОБА_2 є рідною
сестрою померлої ОСОБА_4, вселилася до
спірної квартири за життя ОСОБА_4 перед
смертю останньої тимчасово, у
матеріалах справи відсутні належні,
допустимі докази на підтвердження
того, що ОСОБА_2 вселилася до спірної
квартири на постійне місце проживання,
як член сім'ї ОСОБА_4, зі згоди
останньої, вела з останньою спільне
господарство, несла витрати на
утримання цього житла за життя ОСОБА_4;
крім того, ОСОБА_2 має сім'ю та право
користування іншим житлом, а тому
правові підстави для визнання за
ОСОБА_2 за рішенням суду права
користування зазначеною спірною
квартирою відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції правильно
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить до державного житлового
фонду, не приватизована, знаходиться у
віданні МКП «Основаніє».

ОСОБА_4 постійно проживала та була
зареєстрована у вказаній квартирі,
починаючи з 22.04.1994 року.

За життя ОСОБА_4 була хворою на
онкологічне захворювання, що
підтверджується медичною
документацією: консультативним
висновком спеціаліста № 591 від 23.04.2012
року (т.с.1 а.с. 9), виписним епікризом із
історії хвороби № 1664 від 20.04.2012 року
(т.с.1 а.с.14), випискою із історії хвороби
за березень 2012 року №742 ург. відділення
загальної хірургії 9 МКБ (т.с.1 а.с. 15),
довідкою КУ «Запорізька
багатопрофільна клінічна лікарня № 9
від 06.11.2012 року (т.с.1 а.с.26).

Згідно із довідкою, виданою КУ
«Центральна поліклініка №1» від 15.05.2012
року, ОСОБА_4 потребує постійного
стороннього догляду (т.с.1 а.с.8).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є рідними сестрами, що
підтверджується свідоцтвом про
народження ОСОБА_4 (т.с.1 а.с.16),
свідоцтвом про укладення шлюбу між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т.с.1 а.с. 17), свідоцтвом
про народження ОСОБА_4(т.с.1 а.с. 18).

ОСОБА_2 з 1984 року була зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_2 (т.с.1 а.с. 20) та була
знята з реєстрації 15.05.2012 року
(практично за місяць до смерті ОСОБА_4)
за власним бажанням, що
підтверджується талоном зняття з
реєстрації місця проживання в
Україні, в графі «вибуття» вказана
адреса: АДРЕСА_1 (т.с.1 а.с. 26).

Проте, само по собі зняття з реєстрації
із зазначеної адреси за власним
бажанням ОСОБА_2 не свідчить про
набуття останньою права на реєстрацію
за вказаною нею на власний розсуд у
талоні адресою вибуття.

Відповідно до свідоцтва про укладення
шлюбу ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5
з 25.08.1978 року (т.с.1 а.с.17).

Згідно копії трудових книжок ОСОБА_2
31.05.2011 року була звільнення з місця
роботи на підставі ст. 31 п. 1 КЗпП
України - за згодою сторін, її чоловік
ОСОБА_5 не працює з 25.08.2010 року (т.с. 1
а.с.100).

У судовому засіданні у суді першої
інстанції свідок ОСОБА_5 (т.с. 2 а.с.7)
пояснив, що ОСОБА_2 є його дружиною, з
якою шлюб не розірвано, однак мешкають
окремо близько 10 років. ОСОБА_2 зібрала
свої речі та переїхали жити до матері.

15 травня 2012 року ОСОБА_4 було видано
довіреність на ім'я сестри ОСОБА_2, якою
вона уповноважила останню
представляти її (ОСОБА_4) інтереси у
відповідних житлово-експлуатаційних
та житлово-комунальних установах,
органах приватизації з питань
безоплатної передачі їй (ОСОБА_4) у
власність квартири АДРЕСА_1 (т.с.1 а.с. 25).

Проте, чомусь 19.05.2012 ОСОБА_2 на підставі
вищезазначеної довіреності, виданої
ОСОБА_4, звернулась із заявою про
реєстрацію її (ОСОБА_2) місця проживання
у спірній квартирі.

Однак, зазначену заяву було прийнято
паспортистом Овчаренко О.М. та не було
завізовано начальником РРЦ № 2 (т.с.1 а.с.
27). Оскільки, при цьому, письмової згоди
ОСОБА_4 на реєстрацію (вселення) ОСОБА_2
у спірну квартиру надано не було.

Несвоєчасна відповідь установи на
зазначене звернення ОСОБА_2 не впливає
на правильність вирішення цієї справи
судом першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (свідоцтво
про смерть, копія т.с.1 а.с. 22). Причиною
смерті ОСОБА_4 відповідно довідки від
ІНФОРМАЦІЯ_1 стала раптова
інтоксикація, рак яєчників (т.с.1 а.с. 22).

На підставі розпорядження № 799 від
15.06.2012 року, виданого ПАТ
«Запоріжтрансформатор», де працювала
за життя ОСОБА_4, позивачу ОСОБА_2, як
родичу, який займався похованням
ОСОБА_4, була виплачена допомога на
поховання у розмірі 1 500,0 грн. (т.с.1 а.с.
11).

Зазначення у цій довідці ОСОБА_2 в
якості члена сім'ї померлої не є
аналогічним поняттю члена сім'ї,
передбаченому у ст. ст. 64-65 ЖК УРСР.

Інші витрати на поховання ОСОБА_4 були
сплачені ОСОБА_2, що підтверджено
відповідними розрахунками та
квитанціями (т.с.1 а.с. 12-13).

Згідно акту ЖРЕД - 50 від 13.06.2012 року
квартира АДРЕСА_1 опечатана у зв'язку зі
смертю квартиронаймача ОСОБА_4 (т.с.1
а.с.101).

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Наймач жилого приміщення та члени його
сім'ї, які проживають разом з ним,
можуть за взаємною згодою дозволити
тимчасове проживання в жилому
приміщенні, що є в їх користуванні,
інших осіб без стягнення плати за
користування приміщенням (тимчасових
жильців), в тому числі опікуна чи
піклувальника, яка є членом сім'ї
наймача.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмови -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення (ст. 98 ЖК УРСР).

Відповідачі будь-яких зустрічних
позовних вимог у цій справі, у тому
числі про виселення позивача ОСОБА_2 чи
племінника померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_7 із
спірної квартири у цій справі не
заявляли.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу з додержанням вимог ст. 10-11, 60-61
ЦПК України в межах заявлених позовних
вимог та на підставі доказів сторін.

Пленум Верховного Суду України в п.9
постанови «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового Кодексу України» роз'яснив,
що вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до довідки МПК «Основаніє»
№ 2293 станом на 15.05.2013 року (т.с.1 а.с.86) ОКС
ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 не
зареєстрована, склад сім'ї - 0 чоловік.

Викладена у даній довідці інформація
не суперечить фактичним обставинам
справи, оскільки ОСОБА_4 була раніше
зареєстрована у спірній квартирі одна,
у подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а
тому могла бути знята з реєстраційного
обліку у спірній квартирі на підставі
свідоцтва про смерть чи копії актового
запису про смерть.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що ОСОБА_2 мала змогу мешкати з ОСОБА_4,
але порядок при вселенні до спірної
квартири дотримано не було. Зокрема,
ОСОБА_2 не отримала письмової згоди
ОСОБА_4 на вселення в якості члена сім'ї,
а з тексту довіреності від 15 травня 2012
року (т.с. 1 а.с.25) надання такої згоди не
вбачається; ОСОБА_2 знаходиться у
зареєстрованому шлюбі, має свою сім'ю
та зберегла за собою право
користування іншим житловим
приміщенням.

Суд першої інстанції також правильно
не міг погодитись із позицією позивача
та представника останньої відносно
того, що ОСОБА_2 вела з ОСОБА_4 спільне
господарство, купувала ліки та
сплачувала комунальні послуги, а також
що ОСОБА_4 потребувала стороннього
догляду з листопада 2011 року, оскільки
відповідно виписки із історії хвороби
ОСОБА_4 № 742 ург за березень 2012 року, з
вересня 2011 року ОСОБА_4 не
обстежувалась, а 06.03.2012 року
самостійно звернулася за медичною
допомогою (т.с. 1 а.с.15). Крім того, ОСОБА_2
з 31.05.2011 року по 01.06.2014 року не
працювала, тобто не мала змоги нести
витрати по веденню спільного
господарства з ОСОБА_4 та здійснювати
оплату за житлово-комунальні послуги, а
навпаки, ОСОБА_4 працювала на ПАТ
«Запоріжтрансформатор» до своєї
смерті та отримувала заробітну платню.
Доводи позивача щодо її мешкання в
спірній квартирі до моменту ухвалення
судом першої інстанції оскаржуємого
рішення у цій справі не відповідають
дійсності, оскільки відповідно акту
МКП «Основаніє» від 09.06.2014 року у
квартирі АДРЕСА_1 мешкає без реєстрації
племінник померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_7 без
правовстановлюючих документів (т.с.2
а.с.2). Крім того, суд першої інстанції
правильно вважав, що наявність
здійснення деяких оплат з боку ОСОБА_2
за житлово-комунальні послуги по
спірній квартирі, у тому числі після
смерті ОСОБА_4, не може бути підставою
при вищевикладених обставинах для
визнання за ОСОБА_2 права користування
спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги позивача
ОСОБА_2 є такими, що не спростовують
висновків суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену нею у позові та її
представником у судових засіданнях, і
яку вони вважають такою, що є єдино
вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Підстави для звільнення позивача
ОСОБА_2 від доказування у цій справі,
передбачені ст. 61 ЦПК України, відсутні.

В силу вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що докази, передбачені ч. 2
ст. 303 ЦПК України, у цій справі
відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_2 вселилась
до спірної квартири не як член сім'ї
ОСОБА_4, а з метою тимчасового догляду
за сестрою, яка потребувала останнього
перед смертю в силу свого
онкологічного захворювання. ОСОБА_4 не
давала ОСОБА_2 згоди, у тому числі
письмової, на вселення на постійне
місце проживання та реєстрацію у
спірній квартирі, як члена її сім'ї, а
лише уповноважувала ОСОБА_2 на
приватизацію спірної квартири на себе
(померлу ОСОБА_4), спільне господарство
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не велося, ОСОБА_2 має
сім'ю та право користування іншим
житлом, а тому у суду першої інстанції
були відсутні правові підстави для
визнання за позивачем ОСОБА_2 права
користування вищезазначеною спірною
квартирою.

Решта позовних вимог ОСОБА_2 (про
зобов'язання укласти договір найму
спірної квартири, реєстрацію у спірній
квартирі) є похідними від позовних
вимог позивача про визнання за нею
права користування спірною квартирою
(первісних). А тому, у разі відмови судом
першої інстанції у задовленні
первісних позовних вимог позивача у
цій справі, похідні також не підлягали
задоволенню.

Колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що суд першої інстанції в
силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв
всебічному і повному зясуванню
обставин цієї справи.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Однак, позивач та представник
останньої не зазначили та не надали
суду першої інстанції належних,
допустимих доказів в обґрунтування
позовних вимог позивача та у
спростування фактичних обставин,
встановлених судом першої інстанції у
цій справі, останні у матеріалах цієї
справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обгрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Суд першої інстанції також з
додержанням вимог ст. 88 ЦПК України
вирішив питання про розподіл судових
витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 в особі
ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції у повному обсязі у цій
справі, остання не має права на
компенсацію за рахунок відповідачів
судових витрат у вигляді судового
збору 121,80 (т.с. 2 а.с. 39), понесених нею при
подачі цієї скарги до апеляційного
суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 15 вересня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.