Номер провадження: 22-ц/785/4314/14
Головуючий у першій інстанції Бальжик
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Процик М.В., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання
договору дарування удаваною угодою,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 25 лютого 2014
року,

ВСТАНОВИЛА :

30.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про
визнання договору дарування удаваним
правочином.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалась на те, що в
провадженні Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
знаходиться цивільна справа за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл
спільного майна подружжя. 10.10.2013 року
відповідачем ОСОБА_3 було подано до
суду заперечення на зустрічну позовну
заяву, в якій було зазначено, що
земельна ділянка площею 12,0 га,
розташована на території Камянської
сільської ради, є його особистою
власністю, так як земельні частки (паї),
які в подальшому були виділені на
місцевості (в натурі), були отриманні
ним у дар. На підтвердження викладених
доводів, ОСОБА_3 надав договір
дарування, укладений між ним та ОСОБА_4
22.02.2000 року. ОСОБА_2 вважає даний договір
удаваним, оскільки фактично між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу, згідно з яким покупець
ОСОБА_3 передав під розписку продавцю
ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12 738
гривень. На її думку, передача
земельної ділянки була оформлена
договором дарування за тих підстав, що
відповідач ОСОБА_3 мав намір стати
одноособовим власником земельної
частки (паю) без урахування вимог
сімейного законодавства. Також просила
поновити їй строк звернення до суду із
позовною заявою, посилаючись на те, що
про наявність укладеного між
відповідачами договору їй стало відомо
лише під час розгляду справи про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя.

У судовому засіданні представник
позивачки позовні вимоги уточнив,
остаточно просив: поновити ОСОБА_2
строк для звернення до суду з позовною
заявою; визнати удаваним правочином
договір дарування права на земельну
частку (пай) серії АВІ №207348, укладений
22.02.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3;
визнати, що 22.02.2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай); визнати договір дарування
права на земельну частку (пай) серії АВІ
№207348, укладений 22.02.2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, договором купівлі-продажу
права на земельну частку (пай),
укладеним 22.02.2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 В обґрунтування позовних вимог
додатково пояснив, що на момент
укладення оспорюваного договору його
довірителька знаходилася за межами
України на заробітках, а тому не
могла знати його правову природу.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник вважали позов
необґрунтованим та безпідставним.

Представник відповідача ОСОБА_4
заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 25 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору
дарування удаваною угодою - задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк позовної
давності.

Визнано договір дарування права на
земельну частку (пай) серії ABI №207348,
укладений 22 лютого 2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, посвідчений державним
нотаріусом Ізмаїльської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 22 лютого
2000 року та зареєстрований в реєстрі за
№4-1103, - удаваною угодою.

Визнано, що 22 лютого 2000 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай) із земель, які перебували у
колективній власності колективного
сільськогосподарського підприємстві
«Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського
району Одеської області розміром 3,0 в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі.

Визнано договір дарування права на
земельну частку (пай) серії ABI №207348,
укладений 22 лютого 2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу
права на земельну частку (пай),
укладеним 22 лютого 2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що в
дійсності воля відповідачів була
спрямована на укладення не
безоплатної угоди ( договору
дарування), а договору купівлі-
продажу, за яким ОСОБА_4 зобов;язався
передати право на земельну частку (
пай) у власність ОСОБА_3, а останній
зобов;язався прийняти право на
земельну частку ( пай) і сплатити за
нього грошову суму в розмірі 12738грн.

Однак погодитись з таким висновком
суду не можна, оскільки висновки суду
не відповідають обставинам справи, суд
не правильно застосував норми
матеріального закону.

Колегія суддів вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК УРСР ( в
ред.1963р.) визначено, що недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
( мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду ( удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Тобто, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються
інші правовідносини.

В силу ст.60 ЦПК України позивач,
заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно- правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов;язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання
угоди удаваною позивачу необхідно
надати докази, а суду встановити, що
обидві сторони договору діяли свідомо
для досягнення якоїсь особистої
користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.

Із матеріалів справи вбачається, що
22.02.2000року був укладений договір
дарування , за умовами якого ОСОБА_4
подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар право
на земельну частку ( пай), із земель, які
перебувають у колективній власності
колективного сільськогосподарського
підприємства « Прогрес», с. Каменка,
Ізмаїльського району, розміром 3,0 в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі,
посвідченого державним нотаріусом
Ізмаїльської державної нотаріальної
контори , зареєстрований в реєстрі за
№ 4-1103 ( а.с. 5).

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР ( в
ред.1963року) за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Після укладання договору ОСОБА_3
була передана в натурі зазначена у
договорі дарування земельна ділянка,
вона оброблялась фермерським
господарством « ОСОБА_3» і в подальшому
на ім;я ОСОБА_3 був виданий державний
акт про право приватної власності на
землю, відповідно до якого ОСОБА_3 була
передана у власність земельна ділянка
площею 12,00 га, розташована на території
Кам;янської сільської ради для ведення
товарного сільськогогосподарського
виробництва, серії 11-ОД № 027457 від
20.07.2000року ( а.с. 4).

ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4
пояснювали в суді першої інстанції, що
їх воля була направлена на укладання
договору дарування. Факт передачі та
отримання коштів ні ОСОБА_3, ні
представник ОСОБА_4 не підтвердили.

Посилання позивача на наявну в
матеріалах справи розписку, згідно
якої ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 отримав
грошові кошти у розмірі 12738гривень за
продаж сертифікату на право на
земельну частку ( пай) є неспроможним,
оскільки сама по собі розписка при
наявності тверджень сторін договору
дарування про її безгрошовість не може
бути самостійною підставою для
визнання договору дарування
удаваним, а інших доказів на
підтвердження позову матеріали справи
не містять.

За положеннями ст.218 ЦК України
заперечення однією зі сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може грунтуватися на
свідченнях свідків.

Будь- яких допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог
матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції помилково
зробив висновок про те, що укладений
22.02.2000року договір дарування є
удаваним правочином, у зв;язку з чим
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.2, 309 ч.1 п.п.3,4,
316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 25 лютого 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору
дарування удаваною угодою та визнання
договору дарування договором
купівлі- продажу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання ним законної сили.

Головуючий
Л.І. Доценко

Судді
М.В. Процик

А.І. Дрішлюк