Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3599/14Головуючий у 1-й
інстанції Крамаренко А.І.
Суддя-доповідач Гончар М.С.РІШЕННЯ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Боєвої В.В.
суддів Маловічко
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
заступника прокурора Запорізької
області на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 24 червня 2014 року у справі за
позовом Бердянського міжрайонного
прокурора в інтересах держави до
Бердянської міської ради, Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області, ОСОБА_2 про
визнання незаконним та скасування
рішення Бердянської міської ради,
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
скасування його державної реєстрації
та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Бердянський міжрайонний прокурор
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати
п.7.3 рішення сімдесят восьмої сесії
Бердянської міської ради Запорізької
області п'ятого скликання № 12 від 28.01.2010
«Про передачу у власність та в оренду
земельних ділянок громадянам»;

- визнати недійсним державний акт
на право власності серії ЯК №829174 від
30.04.2010 на земельну ділянку площею 0,09 га,
виданого на ім'я ОСОБА_2 для ведення
індивідуального дачного будівництва в
АДРЕСА_1;

- зобов'язати Управління
Держземагенства у Бердянському районі
скасувати запис № 61 від 30.04.2010 про
державну реєстрацію державного акту на
право власності на землю серії ЯК №829179
по АДРЕСА_1, кадастровий номер
:08:006:0114, виданого на ім'я ОСОБА_2;

- зобов'язати Управління
Держземагенства у Бердянському районі
скасувати державну реєстрацію
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1 шляхом закриття Поземельної
книги на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_2 повернути
земельну ділянку вартістю 99845,72 грн.,
площею 0,09 га., яка знаходиться на
АДРЕСА_1, межі якої визначені в
державному акті на право власності на
землю серії ЯК №829179 виданому ОСОБА_2,
територіальній громаді м. Бердянськ.

В обґрунтування свого позову зазначав,
що прокурорською перевіркою
встановлено, що п. 7.3 рішення сімдесят
восьмої сесії Бердянської міської ради
V скликання №12 від 28.01.2010 року «Про
передачу у власність та в оренду
земельних ділянок громадянам»,
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у
власність земельну ділянку площею 0,09
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації.

На підставі зазначеного рішення за
ОСОБА_2 була проведена державна
реєстрація за реєстраційним номером
61 державного акту на право
власності серії ЯК №829179 на зазначену
земельну ділянку.

В ході прокурорської перевірки було
встановлено, що проект відведення
земельної ділянки для індивідуального
дачного будівництва ОСОБА_2 погоджено
та затверджено з порушенням водного,
земельного та містобудівного
законодавства. Земельна ділянка,
згідно з положеннями ст. 51 ЗК України
відноситься до земель рекреаційного
призначення. В порушення ст. 118 ЗК
України проектна документація з
землеустрою щодо відведення
зазначеної земельної ділянки
затверджена оскаржуваним рішенням
Бердянської міської ради без
проведення обов'язкової державної
експертизи землевпорядної
документації. У зв'язку з виявленими
численними порушеннями вимог
земельного та містобудівного
законодавства позитивні висновки про
погодження проекту землеустрою щодо
відведення у власність ОСОБА_2
вищезазначеної земельної ділянки
01.06.2010 року та 22.03.2011 року були
відкликані управлінням Держкомзему у
м. Бердянськ та управлінням
архітектури та містобудування
Бердянської міської ради відповідно.

Крім того, в порушення ст. 118 ЗК України
оскаржуваним рішенням Бердянської
міської ради затверджено проект
землеустрою, погоджений
Мелітопольським сектором регулювання
природокористування Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Запорізькій
області, тоді як такий висновок повинна
була видавати Державна екологічна
інспекція Азовського моря. Відповідно
до схеми розташування виділеної ОСОБА_2
земельної ділянки, кадастрового плану
землеустрою, остання знаходиться в
межах м. Бердянська, на території
Бердянської коси, в межах, визначеної
ст. 88 ВК України двокілометрової зони
прибережної захисної смуги Азовського
моря, а тому не могла бути передана у
власність. Крім цього, п.2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого Наказом Мінприроди від
05.11.2004 року №434, встановлено, що у разі
відсутності належної землевпорядної
документації та встановлення в натурі
(на місцевості) меж щодо водоохоронних
зон та прибережних захисних смуг
водних об'єктів природоохоронний орган
забезпечує її збереження шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу) надання цих
ділянок нормативних розмірів
прибережних захисних смуг,
встановлених ст. 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.05.1996 року №486
«Про затвердження Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них», з урахуванням
конкретної ситуації. У затвердженому
оскаржуваним рішенням Бердянської
міської ради №38 від 28.01.2010 року проекті
землеустрою розмірі і межі захисної
смуги Азовського моря не враховано, що
унеможливлює відведення такої
земельної ділянки. Крім цього,
Генеральним планом м. Бердянська,
затвердженим рішенням Бердянської
міської ради №8 від 25.06.2009 року, за
адресою виділеної земельної ділянки
ОСОБА_2 передбачено розміщення
сезонних громадських центрів та
пляжів.

Також, відповідно до проектних рішень
генерального плану розвитку міста
будівництво нових дачних районів в
межах міста Бердянська не передбачено.
Заборона на будівництво нових дачних
районів в міських населених пунктах
передбачена й п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування
і забудова міських і сільських
поселень».

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 24 червня
2014 року у цій справі в задоволенні
позову Бердянського міжрайонного
прокурора відмовлено.

Особи, які беруть участь у цій справі,
окрім прокурора, із зазначеним
рішенням суду першої інстанції
погодились, останнє в апеляційному
порядку не оскаржували.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, заступник прокурора Запорізької
області у своїй апеляційній скарзі
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким позов
Бердянського міжрайонного прокурора
задовольнити.

Усі повідомлені про час та місце
розгляду справи особи, які беруть
участь у справі, окрім прокурора, у
судове засідання 14.08.2014 року на
апеляційний розгляд цієї справи не
з'явились, про причини своєї неявки та
неявки своїх представників
апеляційний суд не повідомили, заяв про
відкладення апеляційного розгляду
цієї справи суду не подавали.

Представник відповідача ОСОБА_3
вважається повідомленою належним
чином через свого довірителя -
відповідача ОСОБА_2, яка отримала
судову повістку від апеляційного суду
02.08.2014 року, що підтверджується наявним
у матеріалах справи поштовим
повідомленням про вручення.

Оскільки, представник відповідача
ОСОБА_3 на виконання вимог ст. ст. 27 ч. 3, 77
ЦПК України не повідомляла
апеляційному суду про зміну свого
місця проживання, конверт із судовою
повісткою на ім'я останньої повернувся
на адресу суду з відміткою «за
закінченням терміну зберігання».

При вищевикладених обставинах, колегія
суддів апеляційного суду ухвалила
розглядати дану справу в апеляційному
порядку за відсутністю усіх зазначених
осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення прокурора, перевіривши
доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга
прокурора підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право його скасувати і ухвалити
нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування обставин,
що мають значення для вирішення справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

Встановлено, що, відмовляючи у
задоволенні позову прокурора у цій
справі у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що будь-яких
доказів на підтвердження віднесення
спірної земельної ділянки на час
передачі її у власність до земель
водного фонду позивачем суду не надано;
порушення оскарженим рішенням
Бердянської міської ради вимог водного
та земельного законодавства України
відсутні; необхідність проведення
державної експертизи землевпорядної
документації відповідно до вимог ст. 9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» спростовуються проектом
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки у власність,
відповідно до якого спірна земельна
ділянка відводилася за рахунок земель
житлової та громадської забудови; крім
того постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від
28.09.2011 року в задоволені позову про
скасування рішення з підстав порушення
Бердянською міською радою вимог
містобудівного законодавства при
передачі у власність громадянам
земельних ділянок для ведення
індивідуального дачного будівництва
відмовлено; обставини, встановлені
судовим рішенням, яке набрало законної
сили, в силу вимог ст. 61 не підлягають
доказуванню; а тому у суду відсутні
законні підстави для визнання
незаконними та скасування пунктів
оскарженого рішення Бердянської
міської ради та задоволення позову в
цілому.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є фактичні данні
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід задовольнити
або в позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає, суд не
встановив фактичні обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи, при цьому порушив норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Так встановлено, що 28.01.2010 року
Бердянською міською радою 79 сесії
п'ятого скликання було прийнято
рішенням № 12 від "Про передачу в оренду
та у власність земельних ділянок
громадянам» пунктом 7.3 передано у
приватну власність ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 0,09 га, з присвоєнням
поштової адреси: АДРЕСА_1, для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації
(а.с.9-10).

На підставі цього рішення відповідач
ОСОБА_2 30.04.2010 року отримала державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯК №829179 (а.с.12), який був
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №
:08:006:0114.

Відповідно до положень ст. 13, 14
Конституції України земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави. Земля,
її надра, атмосферне повітря, водні та
інші природні ресурси, які знаходяться
в межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про
охорону земель» визначено, що об'єктом
особливої охорони держави є всі землі в
межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, посадові особи органів
державної влади зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, згідно з положеннями ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, крім інших землі
водного фонду, крім випадків,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 58 ЗК України
до земель водного фонду належать землі,
зайняті в тому числі, прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України
(у редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Уздовж морів
та навколо морських заток і лиманів
виділяється прибережна захисна смуга
шириною не менше двох кілометрів від
урізу води .

Відповідно ст. 90 Водного кодексу
України прибережна захисна смуга
уздовж морів, морських заток і лиманів
входить у зону санітарної охорони моря
і може використовуватися лише для
будівництва санаторіїв та інших
лікувально-оздоровчих закладів, з
обов'язковим централізованим
водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 Земельного кодексу
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування можуть
передавати земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови із земель
водного, фонду лише на умовах оренди
для сінокосіння, рибогосподарських
потреб, культурно-оздоровчих,
рекреаційних, спортивних і туристичних
цілей, проведення науково-дослідних
робіт тощо.

Вищенаведені законодавчі норми
встановлюють розміри прибережних
захисних смуг в залежності від виду
водойми та прямо забороняють надання у
приватну власність земельних ділянок
водного фонду, до яких відносяться
прибережні захисні смуги.

Спірна земельна ділянка знаходиться в
межах законодавчо визначеної ст. 88 ВК
України двохкілометрової прибережної
захисної смуги від урізу води
Азовського моря.

Так, згідно із ст. ст. 19, 20 ЗК України
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсним рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п.
«а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1
ст. 84 ЗК України, у редакціях на час
виникнення правовідносин, землі під
водними об'єктами, зокрема зайняті
поверхневими водами: водотоками (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) i канали; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок, мopiв i навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на
час виникнення правовідносин,
відповідно до положень ст. 88 ВК України,
Порядку визначення poзмірів i меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою КМУ від 8
травня 1996 року № 486, Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року, розмір
та межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54
Закону України «Про землеустрій»), а
населених пунктів - відповідно до
існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови. При наданні у
користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, мали врахуватися ці положення
щодо меж водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг, а у paзі
відсутності землевпорядної
документації (документації з
землеустрою, проекту землеустрою) та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, збереження водних
об'єктів мало бути досягнуто шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних pозмірів прибережних
захисних смуг, встановлених ст. 88
Водного Кодексу України, та
орієнтовних poзмірів i меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 21.05.2014 року (справа № 6-16
цс 14) та вислу ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Нормативні акти, які регулюють
забудову населених пунктів та
застосовуються у всіх випадках
будівництва, також передбачають
обмеження щодо забудови таких
земельних ділянок.

Згідно п.п. 10, 11 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, на землях міст і селищ
міського типу розмір водоохоронної
зони, як і прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови. Водоохоронна
зона морів, морських заток і лиманів, як
правило, збігається з прибережною
захисною смугою і визначається шириною
не менш як 2 (два) кілометри від урізу
води.

Також, відповідно до вимог ст.ст. 17, 18
Закону України «Про основи
містобудування» містобудівна
документація регулює планування,
забудову та інше використання
територій, є основою для вирішення
питань раціонального використання
територій, вирішення питань щодо
розташування та проектування нового
будівництва, здійснення реконструкції,
реставрації, капітального ремонту
об'єктів містобудування та
упорядкування територій; вирішення
питань вибору, вилучення (викупу),
надання у власність чи користування
земель для містобудівних потреб.

Статтею 13 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що детальний план
території розробляється згідно з
генеральним планом населеного пункту
та визначає розташування червоних
ліній, ліній регулювання забудови;
розташування окремих земельних
ділянок та об'єктів містобудування,
вулиць, проїздів, пішохідних зон,
щільність, поверховість, інші
параметри забудови, містобудівні умови
і обмеження забудови земельних
ділянок; розташування
інженерно-транспортної
інфраструктури; принципи формування
архітектурно-просторової композиції
забудови; інші вимоги, визначені
державними будівельними нормами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
підлягають обов'язковій державній
експертизі, зокрема і проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок оздоровчого та рекреаційного
призначення.

Така ж вимога передбачена в ст. 118, ч. 4
ст. 123 ЗК України: у разі якщо проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації, погоджений проект
подається Комісією до відповідного
органу земельних ресурсів для
здійснення такої експертизи.

Всупереч наведеним вимогам земельного
законодавства, обов'язкова державна
експертиза землевпорядної
документації проведена не була, чим
грубо порушено вимоги чинного
земельного законодавства та не
дотримано порядок набуття права
власності на землю.

Спірна земельна ділянка розташована в
межах двокілометрової зони
прибережної захисної смуги Азовського
моря.

Згідно листа виконавчого комітету
Бердянської міської ради № 05-2886/37 від
15.05.2013 року зазначено, що на підставі
проведеного містобудівного аналізу,
згідно з Генеральним планом міста
Бердянська , який затверджено рішенням
шістдесят восьмої сесії Бердянської
міської ради V скликання від 25.06.2009р. №8
встановлено, що спірна земельна
ділянка за адресою: АДРЕСА_1
розміщується на території сезонних
громадських центрів та частково на
території пляжів (а.с.22-23).

Зважаючи на встановлені у судовому
засіданні обставини, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що під час
прийняття 7.3 рішення Бердянської
міської ради № 12 від 28.01.2010 року
Бердянською міською радою грубо
порушено вимоги чинного на той час
законодавства в частині підстав та
порядку надання земельної ділянки у
власність відповідачу ОСОБА_2 А тому
зазначений пункт рішення є незаконним
та підлягає скасуванню, а державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку повинен бути визнаний
недійсним.

За приписами ст.1212 ЦК України особа, яка
набула майно без достатньої правової
підстави, зобов'язана його повернути.
Особа зобов'язана повернути майно й
тоді, коли підстава, на якій зоно було
набуте, згодом відпала.

Спірна земельна ділянка розташована в
адміністративних межах м. Бердянська
Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності» з 1 січня 2013
року землі державної та комунальної
власності в Україні вважаються
розмежованими. При цьому землями
комунальної власності відповідних
територіальних громад вважаються
землі, розташовані в межах відповідних
населених пунктів, крім земельних
ділянок приватної та державної
власності.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2
зобов'язана повернути отриману нею
незаконно земельну ділянку
територіальній громаді м. Бердянська.

Доводи апеляційної скарги прокурора є
обґрунтованими.

Підстави звільнення ОСОБА_2 від
доказування у цій справі, передбачені
ст. 61 ЦПК України, відсутні.

При вищевикладених обставинах, рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 24 червня 2014
року у цій справі слід скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
Бердянського міжрайонного прокурора
задовольнити частково; визнати
незаконним та скасувати п.7.3 рішення
сімдесят восьмої сесії Бердянської
міської ради Запорізької області
п'ятого скликання № 12 від 28.01.2010 «Про
передачу у власність та в оренду
земельних ділянок громадянам»; визнати
недійсним державний акт на право
власності серії ЯК №829174 від 30.04.2010 на
земельну ділянку площею 0,09 га, виданого
на ім'я ОСОБА_2 для ведення
індивідуального дачного будівництва в
АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 повернути
земельну ділянку вартістю 99845,72 грн.,
площею 0,09 га., яка знаходиться на
АДРЕСА_1, межі якої визначені в
державному акті на право власності на
землю серії ЯК №829179 виданому ОСОБА_2,
територіальній громаді м. Бердянськ; в
решті позову відмовити.

Оскільки, рішення суду апеляційної
інстанції у цій справі само по собі є
підставою для скасування реєстрації
права власності на вищезазначену
земельну ділянку за ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Запорізької області
задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 24 червня
2014 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Бердянського міжрайонного
прокурора задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п.7.3
рішення сімдесят восьмої сесії
Бердянської міської ради Запорізької
області п'ятого скликання № 12 від 28.01.2010
«Про передачу у власність та в оренду
земельних ділянок громадянам».

Визнати недійсним державний акт на
право власності серії ЯК №829174 від
30.04.2010 на земельну ділянку площею 0,09 га,
виданого на ім'я ОСОБА_2 для ведення
індивідуального дачного будівництва в
АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну
ділянку вартістю 99845,72 грн., площею 0,09
га., яка знаходиться на АДРЕСА_1, межі
якої визначені в державному акті на
право власності на землю серії ЯК №829179
виданому ОСОБА_2, територіальній
громаді м. Бердянськ.

В решті позову відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБоєва
В.В.Маловічко С.В.Гончар М.С.