Справа № 464/878/14
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна
Провадження № 22-ц/783/4744/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 02 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Гаражного
кооперативу № 15 про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку, -

в с т а
н о в и л а:

23 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
даним позовом, посилаючись на те, що з
29.03.2008 року працював головою правління
Гаражного кооперативу № 15 (далі - ГК №
15). 24.11.2012 року його достроково
звільнено із займаної посади. Рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 01.08.2013 року його звільнення визнано
незаконним, змінено формулювання
причин звільнення та визнано
звільненим з роботи з 29.03.2013 року у
зв'язку з закінченням строку
повноважень та стягнуто з ГК № 15
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 7 077,69 грн. На день
звільнення із ним не було проведено
повний розрахунок, а саме на 24.11.2012 року
він мав 111,793 календарних днів
невикористаної щорічної основної
відпустки. Відповідач повинен був
виплатити йому при звільненні
компенсацію за ці невикористані
відпустки в сумі 3 511,41 грн., проте цього
не зробив. З урахуванням наведеного,
просив суд стягнути з відповідача
компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 3 511,41 грн. В подальшому
ОСОБА_2 зменшив свої вимоги та просив
стягнути з відповідача 1 925,41 грн.
компенсації за невикористану
відпустку - 64 календарні дні.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2 до Гаражного кооперативу
№ 15 про стягнення компенсації за
невикористану відпустку - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає
його незаконним і таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
мотиви оскаржуваного рішення
зводяться до того, що сторонами у
справі не було надано особової картки
форми № П-2, з якої можна було б
встановити існування невикористаних
щорічних відпусток тривалістю 64
календарні дні. Крім того, суд першої
інстанції під час ухвалення рішення
дійшов висновку, що ним не було надано
доказів розміру його місячного
заробітку у кооперативі в сумі 890 грн.,
виходячи з якого проведено розрахунки
грошової компенсації, а також не було
надано доказів його місячного
заробітку за 2008-2011 р.р., що унеможливлює
проведення розрахунку компенсації за
невикористані відпустки. Зазначені
висновки є необґрунтованими,
незаконними та повністю
спростовуються матеріалами справи,
оскільки борг відповідача перед ним за
невикористані відпустки
підтверджуються документально. Крім
цього, кооператив не надав суду доказів
того, що він отримав 1925,41 грн. грошової
компенсації. Просить скасувати рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 02 червня 2014 року та ухвалити нове,
яким його позовні вимоги задовольнити.

Представник Гаражного кооперативу № 15,
будучи належним чином повідомлений,
про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення йому
поштового відправлення (а.с. 93), в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явився, причину своєї неявки суду не
повідомив, матеріалів справи достатньо
для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не було надано суду
належних доказів розміру місячного
заробітку в сумі 890,00 грн., з якого він
виходив при обрахунку розміру
компенсації за невикористану
відпустку, за весь період його роботи в
ГК № 15. В матеріалах справи наявні
докази розміру місячного заробітку
позивача лише у 2012 році, в якому
останнього звільнено з роботи, а докази
розміру місячного заробітку за 2008, 2009,
2010, 2011 роки ним суду не надані, що
унеможливлює проведення розрахунку
компенсації за невикористану
відпустку.

З такими висновками погодитися не
можна, оскільки вони суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
наявних у матеріалах справи доказах.

З матеріалів справи вбачається
наступне.

Згідно наказу від 29.03.2008 року № 1 ОСОБА_2
приступив до виконання обов'язків
голови правління ГК № 15 (а.с. 4).

Згідно з наказом від 02.06.2012 року № 28-О
позивачу було надано чергову відпустку
з 04.06.2012 року терміном 24 дні (а.с. 30).

Відповідно до наказу від 04.07.2012 року
позивачу було надано чергову відпустку
з 04.07.2012 року терміном 24 дні (а.с. 31).

24.11.2012 року позивач звільнений з роботи
у відповідності до ст. 36 КЗпП України.
Вказане підтверджується копією
трудової книжки ОСОБА_2 (а.с. 5).

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 01.08.2013 року задоволено
частково позов ОСОБА_2 до ГК № 15 про
визнання недійсними та скасування
протоколів загальних зборів
(конференції) членів кооперативу,
рішення і наказу, поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу. Визнано
незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади
голови правління ГК № 15; визнано
незаконним та скасовано рішення
позачергової конференції
уповноважених ГК № 15 від 24.11.2012 року та
наказ голови конференції від 24.11.2012
року про звільнення ОСОБА_2 з посади
голови правління ГК № 15; зобов'язано
внести зміни до трудової книжки ОСОБА_2
та вважати його звільненим з 29.03.2013 року
у зв'язку з закінченням повноважень
голови правління; стягнуто з ГК № 15 на
користь ОСОБА_2 7 077,69 грн. за час
вимушеного прогулу (а.с. 6-8).

Вказане рішення суду набрало законної
сили.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Положеннями ст. 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про
відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Згідно ч.1 ст. 75 КЗпП України щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

Відповідно до п. п. 2, 7 Постанови
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1995 року № 100 (з наступними
змінами і доповненнями): обчислення
середньої заробiтної плати для оплати
часу щорiчної вiдпустки, додаткових
вiдпусток у зв'язку з навчанням, творчої
вiдпустки, додаткової вiдпустки
працiвникам, якi мають дiтей, або для
виплати компенсацiї за невикористанi
вiдпустки провадиться виходячи з
виплат за останнi 12 календарних мiсяцiв
роботи, що передують мiсяцю надання
вiдпустки або виплати компенсацiї за
невикористанi вiдпустки (абзац 1 пункту 2
змiнено згiдно з постановою КМ № 185 вiд
24.02.1997 р.); нарахування виплат за час
щорічної відпустки, додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням,
творчої відпустки, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
або компенсації за невикористані
відпустки, тривалість яких
розраховується в календарних днях,
провадиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням
відпустки 12 місяців або за менший
фактично відпрацьований період на
відповідну кількість календарних днів
року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів, встановлених
законодавством). Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки (абзац перший пункту 7 із
змінами, внесеними згідно з Постановою
КМ № 185 від 24.02.1997 року).

З викладеного вбачається, що за період
роботи з 29 березня 2008 року по 24
листопада 2012 року ОСОБА_2 набув право на
112 календарних днів щорічної основної
відпустки. У вищевказаний період
роботи ним використано 48 календарних
днів щорічної основної відпустки. У
зв'язку з цим станом на 29 листопада 2012
року ОСОБА_2 не використано 64
календарних дні щорічної основної
відпустки.

Згідно розрахунку головного
бухгалтера ГК № 15, який скріплений
печаткою юридичної особи, також
вбачається, що позивач має право на
компенсацію за 64 календарних дні
невикористаної щорічної основної
відпустки. Сума нарахованої
компенсації за вищевказані 64
календарних дні невикористаної
щорічної основної відпустки становить
1925,41 грн. З даної нарахованої суми
компенсації сплачені податки у бюджет
в сумі 347,74 грн. з яких: ПДФО становить
278,42 грн. та ЄСВ в сумі 69,32 грн. Сума, яка
належить ОСОБА_2 до виплати становить
1577,67 грн. (а.с. 32, 63, 64).

Поданий розрахунок компенсації є
вірним та проведений у відповідності
до діючого законодавства, а саме виплат
за останнi 12 календарних мiсяцiв роботи,
що передують мiсяцю надання вiдпустки
або виплати компенсацiї за
невикористанi вiдпустки, а тому
твердження суду першої інстанції про
відсутність доказів, а саме неподання
позивачем розміру місячного заробітку
за 2008, 2009, 2010, 2011 р.р., що унеможливлює
проведення розрахунку компенсації за
невикористану відпустку, - є
безпідставним.

Слід зазначити, що позивач 13.05.2014 року
зменшив свої позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача 1 925,41 грн.
компенсації за невикористану
відпустку - за 64 календарні дні (а.с. 46-48).

Враховуючи, що відповідачем з
нарахованої компенсації в сумі 1 925,41
грн. проведено сплату податків у бюджет
в сумі 347,74 грн., то до стягнення з
відповідача в користь позивача
підлягає 1577,67 грн., дана сума сторонами
не оспорюється.

У суді першої інстанції вірно
зазначено, що твердження представника
відповідача про врахування
компенсації за невикористані
позивачем 64 календарні дні відпустки в
суму, яка була стягнута з ГК № 15 на
користь позивача рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 01.08.2013 року,
не приймаються до уваги, є
безпідставним, оскільки питання
стягнення такої компенсації не було
предметом спору, який розглядався
судом і згідно вказаного рішення суду з
ГК № 15 на користь ОСОБА_2 було стягнуто
виключно середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 24.11.2012 року по
01.08.2013 року, що становить 171 робочий
день, в сумі 7 077,69 грн., з розрахунку
середнього заробітку за 1 робочий день
в сумі 41,39 грн. (а.с. 6-8).

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене при невідповідності
висновків суду обставинам справи,
неправильному застосуванні норм
матеріального та порушенні норм
процесуального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. п. 3, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 02 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з Гаражного кооперативу № 15 в
користь ОСОБА_2 1577,67 грн. (одну тисячу
п'ятсот сімдесят сім гривень 67 коп.)
грошової компенсації за 64 календарні
дні невикористаних щорічних відпусток
(сума вказана за мінусом обов'язкових
платежів в бюджет).

Стягнути з Гаражного кооперативу № 15 в
дохід держави 243 грн. 60 коп. судового
збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.