Справа № 369/6205/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

07.10.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Дубас Т.В.

при секретарі
Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київсько області з даним позовом,
мотивуючи його тим, що приблизно на
початку 2005 року, у зв'язку з
необхідністю вона звернулась до своєї
родички, ОСОБА_2, про надання в борг 90 000
гривень.

ОСОБА_2 погодилась надати позивачу в
борг вказану суму та запропонувала, що
для гарантії повернення боргу позивач
повинна передати їй в заставу належну
їй земельну ділянку, що знаходиться в
АДРЕСА_1, загальною площею 0,1149 га. На
пропозицію ОСОБА_2, позивач погодилась.

30 квітня 2005 року між позивачем та
відповідачем, як розуміла на той час
позивач, була підписана угода про
передачу їй в заставу належної
позивачу земельної ділянки, що
розташована в АДРЕСА_1.

Між сторонами була досягнута усна
домовленість про те, що за час
перебування вказаної земельної
ділянки в заставі, вона буде
доглядатися та підтримуватися в
належному стані. За згоди позивача там
були висаджені фруктові дерева.

До підписання вказаної угоди позивачем
було написано розписку про те, що вона
отримала від ОСОБА_2 кошти в розмірі 90000
гривень, які зобов'язувалася їй
повернути в повному обсязі протягом
5-ти років. Через деякий час позивач
домовилась з ОСОБА_2 про те, що отримані
в борг кошти вона буде повертати
частково, на що відповідач погодилась.

В кінці 2006 року позивачем було
повернуто відповідачу 15 тис. грн., в 2007
році - 10 тис. грн., в 2010 році - 10 тис. грн.,
2011 році - 5000 грн.

В силу певних життєвих позивач не
змогла вчасно повернути отримані в
борг кошти. Розрахунок з ОСОБА_2 в
повному обсязі позивачем здійснено
лише в 2012 року, що засвідчено розпискою.

Після проведення розрахунку в повному
обсязі, позивач звернулась до ОСОБА_2 з
вимогою про повернення їй оригіналу
державного акта на право власності
вище вказану на земельну ділянку. Утім,
ОСОБА_2 повідомила позивача про те, що
вона не має нічого повертати, оскільки
між ними було укладено угоду
купівлі-продажу вказаної земельної
ділянки.

Позивач була глибоко переконана, що
укладає з відповідачем ОСОБА_2 договір
позики, забезпечений заставою,
предметом якої є земельна ділянка, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 0,1149 га.

Тому позивач просила визнати договір
купівлі-продажу земельної ділянки, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 0,1149 га., укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 30 квітня 2005 року - недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Третя особа та його представник в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечували.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
брали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи, та
зібранні в ній докази, знаходить, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
-ЦПК України), суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо: захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин;
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Як встановлено в судовому засіданні, 30
квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладеного договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1149 га, що знаходиться в АДРЕСА_1,
кадастровий номер :04:003:0071, надану
для будівництва та обслуговування
житлового будинку. Договір посвідчено
приватним нотаріусом
Киво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, та
зареєстровано в реєстрі за № 3379.

Дана земельна ділянка належала
продавцю ОСОБА_1 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю серії ЯА № 229032, виданого
Чабанівською селищною радою 03 лютого
2005 року на підставі рішення 23 сесії 4
скликання цієї ж ради від 10 вересня 2004
року.

Відповідно до пункту 10 даного договору,
сторони ствердили, що однаково
розуміють значення і умови цього
договору та його правові наслідки,
договір спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, їх волевиявлення є
вільним відповідає їх внутрішній волі,
договір не носить характеру фіктивного
та удаваного правочину, договір не
вчиняється під впливом тяжкої для
продавця обставини і на вкрай
невигідних для цього умовах. Сторони
також ствердили, що не обмежені в праві
укладати правочини, не визнані у
встановленому порядку недієздатними
повністю або частково, не страждають на
захворювання що перешкоджають
усвідомленню ними суті цього договору.

Також, чоловіком ОСОБА_2 - ОСОБА_6, згідно
заяви посвідченої приватним
нотаріусом Киво-Святошинського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
зареєстрованої в реєстрі за № 3378, було
надано згоду на купівлю земельної
ділянки що знаходиться в АДРЕСА_1 за
ціну і на умовах на її розсуд.

Суд відмовляє в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним даного
договору купівлі-продажу з підстав
зазначених в ст. 229 ЦК України виходячи
з наступного.

Стаття 229 ЦК України визначає - якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Як роз'яснено в п.19 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року, обставини, що до яких
помилялася сторона правочину (ст.229 ЦК),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Посилання позивача на те, що вона
думала що укладає зовсім інший договір
а ніж договір купівлі-продажу, суд не
може вважати підставою для визнання
оспорюваного правочину недійсним.
Позивачка не була обмежена в праві
звернутися за правовою допомогою до
фахівців в галузі права.

Інших обставин, що давали б можливість
суду визнати недійсним оспорюваний
правочин з підстав передбачених ст. 229
ЦК України позивач суду не надала, за
таких обставин суд відмовляє в
задоволенні позову з даної підстави.

Суд також не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним даного договору з
підстав зазначених в ст. 230 ЦК України
виходячи з наступного.

Стаття 230 ЦК України визначає - якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Як роз'яснено в п.20 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачка не надала до суду належних та
допустимих доказів, що дали б змогу
суду об'єктивно встановити наявність у
відповідачки умислу на заволодіння
майном позивача на час підписання
спірного договору. Позивачка не довела
також ту обставину, що під час
підписання договору пункти договору
купівлі-продажу їй були не зрозумілі,
та вона підписала даний договір
оскільки довіряла відповідачці.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову про визнання
недійсним оскаржуваного договору з
підстав передбачених ст. 230 ЦК України.

Зважаючи на те, що обставини викладені
в позовній заяві не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні суд
відмовляє в задоволенні позовних
вимог.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України,
ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя

Дубас Т.В.