Справа № 226/1637/14-ц
Справа № 2/226/704/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2014 року
м.Димитров

Димитровський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Рамазанова
Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Димитров справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Донецькобленерго» про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідача публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Донецькобленерго» (далі за текстом ПАТ
«ДТЕК») про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, в обгрунтування якого
вказала, що вона тривалий час
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем. У червні 2013 року вона
була переведена на роботу для
заміщення тимчасово відсутнього
працівника у відокремленому
підрозділі «Донецькі міські
електричні мережі». 09.04.2014 року вона
була звільнена. В день звільнення вона
не працювала з причини хвороби, про що
було повідомлено керівництво за
телефоном. Їй було видано листок
непрацездатності з 09.04.2014 року по 14.04.2014
року. 15.04.2014 року вона намагалася стати
до роботи, але роботодавець не допустив
її. Їй було повідомлено, що її
звільнено, але не було пояснено з якої
підстави, не було надано наказу для
ознайомлення та не було видано трудову
книжку. На підприємство її не пускають,
іншої роботи не пропонують, хоча вона
неодноразово повідомляла
адміністрації підприємства, що згодна
на будь-яку роботу. Своєю протиправною
поведінкою роботодавець створює умови
для вимушеного прогулу, адже вона не
може ні працювати, ані займатися
пошуком роботи без трудової книжки.
Крім того, вона отримала моральну
шкоду, яка полягає у відчутті
розгубленості та незахищеності. Вона
втратила сенс життя, роботу в
неспокійний для країни час, чим були
порушені її життєві зв'язки. Тому,
позивач просить суд визнати незаконним
її звільнення за наказом відповідача
від 09.04.2014 року, зобов'язати відповідача
поновити її на роботі із виплатою їй
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнути з відповідача на її
користь у відшкодування моральної
шкоди 1700 грн. Позивач вважає, що строк
звернення до суду нею не пропущений,
оскільки перебіг строку не розпочався,
так як вона не отримала ані трудову
книжку, ані копію наказу про
звільнення, з дня отримання яких
розпочинається перебіг строку.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1
уточнила свій позов, звернувшись до
суду з вимогами визнати її звільнення
на підставі наказу ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014
року незаконним, поновити її на роботі,
стягнути на її користь з підприємства
її середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду в
сумі 1700 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав свої позовні вимоги у
повному обсязі та пояснення свого
представника.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому
засіданні наполягав на задоволенні
позову та пояснив, що ОСОБА_1 близько 15
років перебувала в трудових відносинах
з відповідачем. Її трудові відносини
були укладені у формі безстрокового
трудового договору. Проблеми на роботі
почалися у 2013 році, коли була змінена
організаційна структура на
підприємстві, у зв'язку з чим ОСОБА_1
була повідомлена телеграмою від 25.04.2013
року про скорочення її посади.
Аналогічне попередження було
викладено в листі № 02-1/952 від 25.04.2013
року. 29.04.2013 року позивач в письмовому
вигляді надала згоду підприємству на
іншу будь-яку вакансію. 23.05.2013 року вона
була ознайомлена з переліком вакансій
на підприємстві, жодна з яких на була
тимчасовою. Листом від 27.05.2013 року
позивач надала роботодавцю уточнення
з приводу продовження її роботи на
підприємстві, але адміністрація
вселяко ставила їй перепони щодо
подальшої роботи. 14.06.2013 року позивач
подала заяву на переведення її
електромонтером по нагляду за трасами
кабельних мереж на місце тимчасово
відсутньої працівниці. За наказом від
17.06.2013 року її було переведено на цю
посаду. Це не було укладенням нового
трудового договору, це було
продовження безстрокового
договору,адже відповідно до ст.9 КЗпП
України умови договорів про працю, які
погіршують становище працівників
порівняно з законодавством України про
працю, є недійсними. Тобто зміна
безстрокового договору на строковий є
недійною, так як це погіршує становище
позивача порівняно із законодавством.
За наказами від 17.06.2013 року та від 30.07.2013
року відповідач допустив позивача до
спеціального навчання та стажування.
24.07.2013 року позивач була
госпіталізована з підприємства через
різке погіршення здоров'я, біль в
області серця, головний біль, озноб до
стаціонарного терапевтичного
відділення КЛПЗ № 25 м.Донецьк, де їй
було встановлено діагноз:
вегето-судинна дистонія по змішаному
типу, астено-невратичний синдром.
Позивачем було перенесено
нервово-емоціональне перенапруження
на роботі, що підтверджується
медичними документами. На лікування
ОСОБА_1 витратила 366,25 грн., хворіючи з
24.07.2013 року по 31.07.2013 року. Погіршення
здоров'я позивач пов,язує з обставинами
на роботі, що склалися з приводу її
скорочення та перепонів. З метою
позбавлення позивача, як робітника,
відповідач в день, коли ОСОБА_1
захворіла видав наказ № 105-к від 09.04.2014
року, яким позивач була звільнена.
Листом від 10.04.2014 року відповідач
запропонував позивачу вакансії.
Позивач погодилася із запропонованою
вакансією електромонтера по
експлуатації електролічильників, про
що направила адміністрації
підприємства лист від 14.04.2014 року,
відповіді на який не отримала. Позивач
неодноразово відвідувала підприємство
для вирішення питання подальшого
працевлаштування, але її не пускали до
роботи. Листом від 10.06.2014 року
відповідач повідомив позивача, що її
було звільнено у зв'язку із закінченням
строкового договору за п.2 ст.36 КЗпП
України. Після цього позивач
звернулася до суду за захистом своїх
трудових прав. Також представник
позивача звертає увагу на ст.31-1 КЗпП
України, де зазначено, що трудові
договори, що були переукладені один або
декілька разів, за винятком випадків,
передбачених ч.2 ст.23, вважаються
такими, що укладені на невизначений
строк.

Представник відповідача Рамазанов Р.Р.
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнав у повному обсязі, пояснивши
суду, що ОСОБА_1 працювала в ПАТ «ДТЕК»
на посаді контролера енергонагляду
першої групи бригади контролерів
абонентської служби Кіровського РЕМ НП
«Донецькі електричні мережі»
відповідно до наказу від 23.01.2009 року №
10-к. Позивачем була підписана заява від
14.06.2013 року про переведення її
електромонтером по надзору за трасами
кабельних ліній у Кіровський РЕМ НП
«Донецькі електричні мережі» на місце
основного робітника ОСОБА_4, яка в той
час знаходилася у відпустці по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, у зв'язку з чим за
наказом від 17.06.2013 року № 124-коб ОСОБА_1
була переведена на вказану посаду на
час відсутності основного робітника
ОСОБА_4 Таким чином, за взаємною згодою
сторін між позивачем та відповідачем
був укладений строковий трудовий
договір. У зв'язку із фактичним виходом
на роботу основного працівника ОСОБА_4,
місце якого займала позивач, наказом
від 09.04.2014 року № 105-к позивач була
звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36
КЗпП України. При цьому, не зважаючи на
відсутність законодавчого обов'язку, з
метою продовження роботи на
підприємстві позивачу в день
звільнення та на наступний день в
письмовому вигляді пропонувалися
вакансії, наявні на підприємстві
відповідача за станом на 09.04.2014 року.
Однак, позивач з цього приводу до
відповідача не зверталася. В день
звільнення 09.04.2014 року позивач
перебувала на роботі, про що свідчить
виписка із табелю обліку робочого часу.
Про знаходження позивача на
лікарняному відповідач дізнався після
звільнення позивача з її листів. Також
в день звільнення позивач відмовилася
отримати свою трудову книжку, у зв'язку
з чим у присутності чотирьох осіб був
складений відповідний акт від 09.04.2014
року. В цей же день ОСОБА_1 був
направлений лист, в якому відповідач
пропонував забрати трудову книжку та
ознайомитися з наказом про звільнення.
Однак, позивач задля отримання своєї
трудової книжки не зверталася, заяви
про надіслання її поштою не надавала.
Таким чином, відповідач зі свого боку
здійснив всі залежні від нього заходи
щодо повернення позивачу трудової
книжки. Щодо вимог позивача про
стягнення середнього заробітку та
моральної шкоди, представник
відповідача пояснив, що з боку
підприємства факт незаконного
звільнення відсутній, тому вказані
вимоги не підлягають задоволенню. В
день звільнення позивач не вимагала
від відповідача надання копії наказу
про звільнення, а навпаки відмовилася
від його отримання. Оскільки позивач
була звільнена не за ініціативою
власника, надання в день звільнення
копії наказу не є обов'язком
відповідача. Тому представник
відповідача просить суд відмовити
позивачу у задоволенні її позову.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позовна заява не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
знаходилася у трудових відносинах з
ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», працюючи
на посаді контролера енергонагляду
першої групи бригади контролерів
абонентської служби Кіровського РЕМ НП
«Донецькі електричні мережі», куди
вона була переведена з Кіровських
електричних мереж з 23.01.2009 року, про що
свідчить відповідний наказ від 23.01.2009
року № 10-к.

За телеграмою ПАТ «ДТЕК» від 25.04.2013 року
та листом № 02-1/952 від 25.04.2013 року ОСОБА_1
було попереджено про скорочення її
посади та їй були надіслані вакансії
керівників, професіоналів, фахівців,
службовців та робочих підприємства
відповідача за станом на 23.05.2013 року, з
якими позивач ознайомилась 23.05.2013 року
під особистий підпис. У зв'язку із усною
відмовою позивача від наданих
вакансій, їй було запропоновано
письмово повідомити про своє рішення.

Листом від 29.04.2013 року ОСОБА_1
повідомила відповідача про свою згоду
на розгляд іншої вакантної посади та на
перевід на обрану посаду.

Згідно листа ОСОБА_1 від 27.05.2013 року
позивач намагалася з'ясувати у
відповідача, чи отримає вона одну із
запропонованих вакантних посад, список
яких був наданий підприємством.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 14.06.2013
року, адресованої директору НП
«Донецькі міські електричні мережі»
ПАТ «ДТЕК», позивач просить перевести
її електромонтером по нагляду за
трасами кабельних мереж до Кіровського
РЕМ на місце тимчасово відсутньої
ОСОБА_4

На підставі даної заяви наказом ПАТ
«ДТЕК» від 17.06.2013 року № 124-коб ОСОБА_1
було переведено з 17.06.2013 року
електромонтером по нагляду за трасами
кабельних мереж третьої групи бригади
по нагляду за трасами кабельних мереж
та ескізірованню мереж ліній
електропередач Кіровського РЕМ НП
«Донецькі міські електричні мережі»
ПАО «ДТЕК Донецькобленерго» на час
відсутності основного робітника
ОСОБА_4 З даним наказом позивач
ознайомлена, про що свідчить її підпис
під наказом.

У судовому засіданні позивач пояснила,
що вона була переведена з її згоди на
місце ОСОБА_4, яка перебувала у
декретній відпустці.

З 24.07.2013 року по 31.07.2013 року ОСОБА_1
перебувала на стаціонарному лікуванні
у терапевтичному відділенні з
діагнозом: вегето-судинної дистонія по
змішаному типу, астено-невротичний
синдром; до лікарні вона була
госпіталізована з роботи бригадою
швидкої медичної допомоги після
перенесення нервово-емоційної напруги,
що встановлено на підставі листка
непрацездатності, виданого КЛПЗМЛ № 25
м.Донецьк, супровідного листка № 17846 та
записів із медичної карти
стаціонарного хворого.

Згідно за наказом ПАТ «ДТЕК» від 30.07.2013
року № 226А ОСОБА_1 було допущено до
самостійного повторного спеціального
навчання та стажування за займаною
посадою.

Відповідно до заяви від 04.04.2014 року,
адресованої адміністрації
відповідача, ОСОБА_4 просить вважати її
такою, що приступила до роботи з 10.04.2014
року, у зв'язку із закінчення відпустки
по догляду за дитиною до шести років.

За наказом ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року №
105-к ОСОБА_1 звільнено з посади
електромонтера по нагляду за трасами
кабельних мереж третьої групи бригади
по нагляду за трасами кабельних мереж
та ескізірованню мереж ліній
електропередач Кіровського РЕМ НП
«Донецькі міські електричні мережі»
ПАО «ДТЕК Донецькобленерго» 09.04.2014 року
за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із
виходом на роботу основного робітника
ОСОБА_4 на підставі заяви останньої про
вихід на роботу. Підпис позивача у
наказі про ознайомлення з ним
відсутній.

Згідно акту ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року,
складеному чотирма спеціалістами
підприємства, ОСОБА_1 в день свого
звільнення 09.04.2014 року відмовилася
забрати трудову книжку та розписатися
про це у книзі обліку руху трудових
книжок і вкладишів до них у відділі з
підбору і адмініструванню персоналу
відповідача, розташованому за адресою:
м.Донецьк, вул.Постишева, 99а, «Донецькі
міські електричні мережі».

У судовому засіданні позивач
заперечувала даний факт, не
спростовуючи, що вона 09.04.2014 року дійсно
перебувала за вказаною адресою у
відділі кадрів і після того, як їй
повідомили про звільнення, вона
розхвилювалася і приблизно о 15.00 годині
на автобусі поїхала до батьків в
м.Димитров, де звернулася до місцевої
лікарні за медичною допомогою,
оскільки їй стало зле. Лікарняний їй
було відкрито з 09.04.2014 року, лікувалась
амбулаторно, діагноз ОРВІ.

Відповідно до листка непрацездатності,
виданого комунальним закладом
«Димитровський центр
медико-санітарної допомоги», ОСОБА_1 з
09.04.2014 року по 14.04.2014 року перебувала на
лікарняному, лікуючись амбулаторно.

Як встановлено з табелю обліку
робочого часу по НП «Донецькі міські
електричні мережі» Кировського РЕМ ПАТ
«ДТЕК» за квітень 2014 року ОСОБА_1 09.04.2014
року перебувала на робочому місці, їй
зафіксоано повний робочий день.

Листом ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року
позивачу ОСОБА_1 у зв'язку з її відмовою
від ознайомлення з наказом про
звільнення та отримання трудової
книжки вдруге було це запропоновано,
про отримання даного листа свідчить
особистий підпис позивача в
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення.

Згідно листа ПАТ «ДТЕК» від 10.04.2014 року
та списку вакансій підприємства на
09.04.2014 року ОСОБА_1 було запропоновані
вакансії, які маються на підприємстві
та письмово повідомити про своє
рішення. Про отримання даного листа
свідчить особистий підпис позивача в
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14.04.2014 року вона
погодилася на пропозицію відповідача
щодо розгляду запропонованих вакансій
та дала згоду на працевлаштування на
посаду «електромонтер по експлуатації
електролічильників» дільниці
енергонагляду Кіровського РЕМ ПАТ
«ДТЕК». Про отримання даної заяви
свідчить особистий підпис
представника відповідача в
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення.

ОСОБА_1 15.05.2014 року звернулася до
відповідача із заявою про з'ясування
місця знаходження її трудової книжки
та в якому статусі вона перебуває на
підприємстві. Даний лист був
повернений відповідачем ОСОБА_1 для
усунення недоліків. Після усунення
вказаних недоліків та надіслання
ОСОБА_1 26.05.2014 року листа відповідачу,
останній листом від 10.06.2014 року
повідомив, що вона була звільнена за п.2
ст.36 КЗпП України, при звільненні їй
виплачені всі належні суми та, у зв'язку
із відмовою отримати трудову книжку в
день звільнення, запропоновано
з'явитися за нею в найближчі терміни.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 11.06.2014 року
позивач звернулася до відповідача з
проханням прийняти до оплати листок
непрацездатності від 09.04.2014 року, який
додавався, та скасувати наказ про
звільнення або надати їй розрахунок та
направити поштою її трудову книжку
разом із копією наказу про звільнення.
Дана заява та листок непрацездатності
були відправлені позивачем
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням, але повернуті назад у
зв'язку із закінченням терміну
зберігання, про що свідчить довідка
Укрпошти.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 18.07.2014 року
остання звернулася до відповідача з
проханням письмово повідомити її про
розмір розрахункових сум та дату їх
виплати.

Відповідно до довідки відповідача від
25.07.2014 року середній дохід ОСОБА_1 за
період з лютого 2014 року по березень 2014
року становить 2377 грн. 01 коп.

Згідно за п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України
трудовий договір може бути укладений
на визначений строк, установлений за
погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України
своєю постановою від 06.11.1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» у ч.2 п.7 роз,яснив, що при
укладенні трудового договору на
визначений строк, цей строк
встановлюється погодженням сторін і
може визначатись як конкретним
терміном, так і часом настання певної
події (наприклад, повернення на роботу
працівниці з відпустки по вагітності,
родах і догляду за дитиною, обрання
народним депутатом чи на виборну
посаду тощо).

Частиною 2 статті 23 КЗпП України
передбачено, що строковий трудовий
договір укладається у випадках, коли
трудові відносини не можуть бути
встановлені на невизначений строк з
урахуванням характеру наступної
роботи, або умов її виконання, або
інтересів працівника та в інших
випадках, передбачених законодавчими
актами.

У ч.3 п.9 вищеназваної постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
укладення трудового договору на
визначений строк за відсутності
зазначених умов є підставою для
визнання його недійсним у частині
визначення строку. Тобто, якщо
строковий трудовий договір укладено
всупереч правилам ст.23 КЗпП України, то
умова про строк є незаконною. Трудовий
договір у такому разі вважається
укладеним на невизначений строк, і він
не може бути припинений у зв'язку з
закінченням строку.

Судом установлено, що у зв'язку зі
змінами організаційної структури
підприємства ПАТ «ДТЕК» ОСОБА_1 25.04.2013
року була персонально попереджена
роботодавцем про скорочення її посади,
також їй були запропоновані наявні на
підприємстві вакансії, після
ознайомлення з якими 23.05.2013 року
позивач подала адміністрації
підприємства заяву від 14.06.2013 року з
проханням перевести її на посаду
електромонтера по нагляду за трасами
кабельних мереж у Кіровський РЕМ на
місце тимчасово відсутньої ОСОБА_4 Така
заява позивача була задоволена і
відповідачем було видано наказ від
17.06.2013 № 124-коб про переведення
позивача на вказану нею у заяві посаду
на час відсутності основного
працівника ОСОБА_4 з 17.06.2013 року.
Правомірність переведення позивачем
не оскаржувала ся. 09.04.2014 року
відповідач видав наказ № 105-к про
звільнення ОСОБА_1 з роботи з 09.04.2014 року
у зв'язку із виходом на роботу
основного працівника ОСОБА_4, тобто із
закінченням строку трудового договору
за п.2 ст.36 КЗпП.

Таким чином, як установлено судом,
укладений з позивачем безстроковий
трудовий договір було переукладено за
її бажанням та з урахуванням її
інтересів на строковий трудовий
договір, після закінчення строку якого
відповідач звільнив її з роботи. Про це
свідчать заява позивача з проханням
перевести її на роботу, де йде мова про
безстроковість трудового договору.
Строк нового трудового договору був
узгоджений між сторонами і пов'язаний
із настанням певної події, що знайшло
своє підтвердження у наказі
відповідача.

Оскільки, строковий трудовий договір
укладено з позивачем за її бажанням та
з урахуванням її інтересів і на
вказаний нею в заяві строк (іншого
судом не встановлено), то підстави для
визнання строкового трудового
договору недійсним у частині
визначення строку відсутні.

У судовому засіданні позивач пояснила,
що вона не має дітей і не вагітна. Тому
на неї не розповсюджуються гарантії,
передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України, якою
на роботодавця покладається обов'язок
щодо працевлаштування певної
категорії жінок, в тому числі по
закінченню дії строкового трудового
договору.

Факт перебування на лікарняному не є
перепоною для звільнення за п.2 ст.36
КЗпП України. Згідно з роз'ясненням
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року № 9, викладеним у п.17
постанови, правила про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності
стосуються, коли розірвання трудового
договору проводиться з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, що не є предметом даного спору.

Крім того, роботодавець також не
зобов'язаний попереджати або в інший
спосіб інформувати працівника про
майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП
України, оскільки при написанні заяви
працівник вже висловив свою волю на
припинення трудового договору після
закінчення строку, на який він був
укладений.

Суд не приймає до уваги твердження
позивача і його представника щодо
тиску на позивача з боку відповідача,
оскільки суду цей факт не доведено,
зокрема, до лікарні позивач була
госпіталізована з роботи після
укладення строкового трудового
договору, причина її нервово-емоційної
напруги не встановлена.

Посилання позивача на ст.9 КЗпП України
щодо недійсності зміни строкового
договору на безстроковий, так як це
погіршує становище позивача порівняно
із законодавством, також є
безпідставним з огляду на вище
приведене, а саме те, що, перевівшись на
іншу роботу, позивач усвідомлювала, що
між нею та відповідачем виникли
правовідносини за строковим трудовим
договором. На підтвердження цього
свідчать її заява та наказ, який вона не
оскаржувала у встановленому законом
порядку. Укладення з позивачем
строкового трудового договору не
суперечить вимогам законодавства
України про працю.

Також суду не потрібно спиратися на
ст.39-1 КЗпП України, оскільки згідно з
частиною другою цієї статті не
вважаються укладеними на невизначений
строк трудові договори, переукладені
один чи кілька разів у випадках,
передбачених частиною другою статті 23
КЗпП (коли трудові відносини не можуть
бути встановлені на невизначений строк
з урахуванням характеру наступної
роботи, або умов її виконання, або
інтересів працівника та в інших
випадках, передбачених законодавчими
актами).

З огляду на приведене, суд вважає, що
позивач була звільнена відповідачем за
п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
правомірно, тому заявлені вимоги
позивача є такими, що не підлягають
задоволенню.

На підставі ст.ст.9, 23, 32, 36, 39-1, 184, 233, 235
КЗпП України, постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», керуючись ст.ст.10, 11,
57, 60, 88, 209, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Донецькобленерго» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через
Димитровський міський суд Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги у десятиденний строк з дня його
оголошення. Особи, які брали участь, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати судову скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено
15.08.2014 року

Суддя
Ж.Є.Редько