Справа № 135/834/14-ц
Провадження у справі № 2/135/226/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 Ладижинський
міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної
Т.В.,

за участі секретаря судового засідання
Масняк О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Власенко
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Ладижині Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа
Ладижинська міська рада про усунення
перешкод в користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною
заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаної
вище квартири без надання іншого житла
та зобов'язання не чинити перешкод в
користуванні даною квартирою йому та
ОСОБА_6, 2003 року народження, а також
просив стягнути судові витрати по
справі.

В обґрунтування позову зазначив, що він
та його неповнолітня дитина - ОСОБА_6, 2003
року народження зареєстровані в
квартирі АДРЕСА_1. Проте, ОСОБА_3 без
законних на те підстав займає на даний
час спірну квартиру, чим перешкоджає
йому та його неповнолітній донці
вселитися та користуватись житлом, чим
порушує його права та права
неповнолітньої дитини на житло, іншого
житла у нього немає, тому він вимушений
на даний час знімати житло для
проживання. Також зазначив, що 31.01.2014
він звертався до Ладижинського МВ УМВС
України у Вінницькій області по факту
незаконного проникнення до житла та
самоправству здійснене ОСОБА_3, який
30.01.2014 під час проведення установки
сигналізації представником Державної
служби охорони, незаконно проник до
спірної квартири і до цього часу без
будь-яких правових підстав займає дане
приміщення. Ладижинським МВ УМВС
України у Вінницькій області було
зареєстровано його звернення в ЄРДР та
розпочато кримінальне провадження.
08.04.2014 року слідчим слідчого відділення
Ладижинського МВУМВС України у
Вінницькій області прийнято остаточну
постанову про закриття кримінального
провадження № 0000022 у зв'язку із
тим, що родич проникших до квартири
осіб ОСОБА_3 подав до суду заяву про
встановлення факту проживання у цій
квартирі та дані обставини свідчать
про цивільно - правовий характер
правовідносин, що виникли між ОСОБА_3 та
ним, а тому в даному випадку відсутні
ознаки злочину передбачені ст. 162 КК
України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
представник позивача ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримали та просили їх
задовольнити в повному обсязі на
підставах, викладених в позовній заяві.
Позивач додатково пояснив, що
підставою реєстрації у спірній
квартирі стало рішення адміністрації
Ладижинської ТЕС від вересня 2013 року,
на балансі якої на той час знаходився
житловий будинок АДРЕСА_1. Ним укладені
договора про надання послуг з
центрального опалення, водопостачання
та підігрів води, про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, про
користування електричною енергією у
спірній квартирі, він здійснює оплату
комунальних платежів, особовий рахунок
на спірну квартиру відкритий на його
ім'я. Окрім того, зазначив, що до спірної
квартири він так і не вселився, жодного
дня там не проживав у зв'язку з тим, що
там проживає відповідач. 30.01.2014 він
придбав вхідні двері в магазині
«Лідер» та встановив їх в квартирі по
місцю своєї реєстрації, однак
вселитися не може, оскільки там
проживає відповідач, чим чинить йому
перешкоди у користуванні спірною
квартирою.

Відповідач ОСОБА_3, представник
відповідача ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
заперечували проти задоволення
позовних вимог. Вважали їх
безпідставними, необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.
На обґрунтування своїх заперечень
відповідач зазначив, що він проживав у
спірній квартирі з 1987 року по липень 2001
року. Після чого поїхав на навчання,
потім перебував у збройних силах.
Весною 2005 року знову заселився до
спірної квартири, якою по даний час
користується. До 2006 року він був
тимчасово зареєстрований у даній
квартирі. Проте після закінчення
терміну реєстрації, у встановленому
законом порядку не зміг
зареєструватися у спірному житлі. Хоча
з даного питання звертався до суду, а
також неодноразово до відповідних
компетентних органів. На даний час він
там постійно не проживає, оскільки у
даному житлі незадовільні умови для
проживання, відключене світло. Проте,
час від часу появляється та інколи
ночує.

Представник відповідача ОСОБА_4
пояснив, що позивач ОСОБА_1 у спірну
квартиру не заселявся, прав на вселення
до спірної квартири відповідно до
чинного законодавства він не набув,
оскільки єдиною підставою для вселення
є ордер. На черзі по наданню житла він
не перебуває. Тобто, ОСОБА_1 не є особою,
яка набула права на це житлове
приміщення у встановленому законом
порядку. Тому посилання позивача на ту
обставину, що ОСОБА_3 не дає змоги йому
вселитися до спірної квартири не
обґрунтовані.

В судовому засіданні представник
третьої особи Ладижинської міської
ради Вінницької області Власенко Л.В.
позовні вимоги підтримала, не
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на те, що
на даний час в спірній квартирі з
жовтня 2013 року зареєстрований позивач
ОСОБА_1 На момент його реєстрації у
спірній квартирі даним житлом
завідувала Ладижинська ТЕС та ЖКХ
Ладижинської ТЕС, які і здійснювали
безпосередньо реєстрацію осіб у
їхньому житловому фонді. На даний час
власником житлового будинку АДРЕСА_1 є
територіальна громада м. Ладижина. На
момент передачі вказаного житлового
будинку у комунальну власність
територіальної громади м. Ладижина
позивач був там зареєстрований. Щодо
реєстрації інших осіб у спірній
квартирі у виконавчого комітету
Ладижинської міської ради або у
Ладижинської міської ради інформації
не було. Проте, коли між сторонами
розпочалися судові спори, і ОСОБА_3
повідомлено, що ОСОБА_1 до спірної
квартири вселений незаконно,
Ладижинська міська рада звернулася до
правоохоронних органів з метою
перевірити дану інформацію. Однак на
момент розгляду справи відповіді від
прокуратури м. Ладижина не надходило.
Тому говорити на даний час про
законність або незаконність
проживання у спірній квартирі ОСОБА_1
Ладижинська міська рада не має
можливості, оскільки вона позивача у
спірну квартиру не вселяла і не
розпоряджалася даним житловим фондом
на момент його реєстрації. Також
зазначила, що в виконавчому комітеті
Ладижинської міської ради зберігалися
копії документів про те, що дана
квартира була броньованою, було
охоронне свідоцтво на ім'я ОСОБА_8,
попереднього квартиронаймача, і також
була копія договору піднайму,
відповідно до якого дана квартира була
передана піднайом матері позивача
ОСОБА_9 Як договір бронювання так і
піднайму закінчилися у 2006 році. Ніхто з
квартиронаймачів не звертався за його
продовженням, тому ні броня, ні договір
піднайму продовжені не були. Так як
даний житловий фонд був у власності
держави і знаходився на балансі
Ладижинської ТЕС, тому ні Ладижинська
міська рада ні її виконавчий комітет до
розприділення майна нічого не мали.
Тому підтримуючи позовні вимоги
Ладижинська міська рада зазначає, що до
тих пір поки у них не буде інформації
від органів прокуратури, що позивач
незаконно був зареєстрований у даній
квартирі, вони вважають, що він єдиним
квартиронаймачем, який і має право
користуватися даним житлом. Крім того,
відповідачем було підтверджено, що у
нього будь-яких документів щодо
користування спірною квартирою немає.
Тому вони підтримують позовні вимоги
щодо незаконності користування
відповідачем спірним житлом. На даний
час вони не заперечують факт
проживання у спірній квартирі ОСОБА_1
Проте, їх позиція зміниться у тому
випадку, якщо рішення правоохоронних
органів буде свідчити про те, що ОСОБА_3
займав дане житлове приміщення та має
право його займати на законних
підставах. На момент переходу
власності документів про фактичне
перебування у ній ОСОБА_1 або ОСОБА_9 у
Ладижинської міської ради не було.
Також Ладижинській міській раді не
відомо чи вселявся ОСОБА_1 у спірну
квартиру.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представників сторін та третьої особи,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, прийшов до висновку про те,
що позовні вимоги позивача задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Ладижинської міської ради Вінницької
області від 16.12.2013 за № 457 "Про
затвердження актів приймання-передачі
об'єктів житлового фонду, що
перебувають на балансі ПАТ "ДТЕК
ЗАХІДЕНЕРГО" в комунальну власність
територіальної громади м. Ладижин"
затверджено акт приймання-передачі № 9
від 16.12.2013 житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, що перебуває на балансі та
утриманні ПАТ "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО", в
комунальну власність територіальної
громади м. Ладижин (а.с.68-71).

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований
ОСОБА_1, 1979 року народження, із 15.10.2013 по
даний час, що стверджується довідкою
Ладижинського КП "Ладжитлосервіс" № 861
від 15.04.2014 та копією паспорта позивача,
де також міститься відмітка про
реєстрацію позивача за адресою спірної
квартири (а.с.6,76). Згідно довідки № 1177
від 19.05.2014 в спірній квартирі також
зареєстрована ОСОБА_6, 2003 року
народження (а.с.17).

З свідоцтва про народження серії
НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.
Донецьк народилася ОСОБА_6, батьками
значаться: батько ОСОБА_1, мати ОСОБА_10
(а.с.28).

29 січня 2014 року, ОСОБА_1 уклав договір №
Л-068 про надання послуг з центрального
опалення, водопостачання та підігрів
води із ПАТ "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" в
квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8-11).

30 січня 2014 року, ОСОБА_1 уклав договір
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій із КП "Ладжитлосервіс" у
житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

29 січня 2014 року, ОСОБА_1 уклав договір №
140979 про користування електричною
енергією з ВАТ «АК «Вінницяобленерго».
Укладено договір про користування
електричною енергією в приміщенні за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-17).

Згідно довідки КП Тульчинське МБТІ № 1
від 21.01.2014 станом на 21.12.2012 по м. Ладижин
Вінницької області за ОСОБА_1 об'єктів
нерухомого майна: комплексу будівель
та споруд, житлового будинку, квартири
(частини), гаражу на праві приватної
власності не зареєстровано. Право
приватизації не використано (а.с.18).

Також, із пояснень сторін встановлено,
що в спірній квартирі без реєстрації
проживає ОСОБА_3

Згідно постанов про закриття
кримінального провадження від 14.02.2014 та
08.04.2014 кримінальні провадження №
0000022 від 01.02.2014 за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України
закриті, за відсутності у діях ОСОБА_3
складу злочину (а.с.19-20)

14 червня 2006 року Ладижинським міським
судом Вінницької області винесено
рішення про визнання за ОСОБА_3 право
користування жилою площею в квартирі
АДРЕСА_1 та зобов'язано ВАТ
"Західенерго" укласти з ним договір
найму (а.с.23).

Згідно ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області
від 10 листопада 2006 року, рішення
Ладижинського міського суду
Вінницької області про визнання за
ОСОБА_3 права на проживання в спірній
квартирі та зобов'язання ВАТ
"Західенерго" укласти договір найму
жилого приміщення від 14 червня 2006 року,
скасовано і справу передано на новий
розгляд (а.с.24-27).

Згідно даних профспілкового комітету
ДТЕК Ладижинської ТЕС профкому
невідомо, на якій підставі була
здійснена реєстрація ОСОБА_1 за
адресою: АДРЕСА_1 і невідомо коли.
Відповідно до чинного законодавства
розподіл житла відбувається
прийняттям спільного рішення
адміністрації та профкому. Профком
ДТЕК Ладижинська ТЕС не приймалось
спільне рішення про виділення квартири
чи надання дозволу на реєстрацію
працівника ДТЕК Ладижинська ТЕС ОСОБА_1
за вказаною вище адресою (а.с.73).

Вказані вище спірні відносини
регулюються Цивільним кодексом
України та Житловим кодексом УРСР.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основополжних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 р. відповідно до Закону від 17
липня 1997р №475/57-ВР "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 p., «
Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11
до Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321
ЦК,).

Гарантуючи права власності, закон
надає власнику право вимагати усунення
будь-яких порушень його права, хоб би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК)

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150
ЖК, які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися житлом на
власний розсуд. Обмеження чи втручання
у право власника можливе лише на
підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ст.311 ЦК України житло фізичної
особи є недоторканним. Проникнення до
житла чи до іншого володіння фізичної
особи, проведення в ньому огляду чи
обшуку може відбутися лише за
вмотивованим рішенням суду. Фізична
особа не може бути виселена або іншим
чином примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України, передбачено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 398 ЦК України
право володіння виникає на підставі
договору з власником або особою, якій
майно було передане власником, а також
на інших підставах, встановлених
законом.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпоряджання своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

За статтею 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначені цілі цивільного судочинства
можливо реалізувати лише відповідним
виявленням і з'ясуванням спірних
матеріальних правовідносин між
учасниками спору при розгляді справи
по суті.

Разом з цим, заінтересованість особи,
яка звертається до суду, пов'язана із її
конституційним правом на судовий
захист. При цьому позивач може і
добросовісно помилятися в наявності в
нього суб'єктивного матеріального
права, однак з цієї підстави суд,
розглянувши справу по суті, і не
встановивши юридичної
заінтересованості у справі позивача,
відмовляє в задоволенні позову.

Суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1
не має юридичної заінтересованості у
справі, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що на
час вирішення справи по суті позивач
ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_1
ні за законом, ні за договором, а також
членом сім'ї власника, а тому він не
набуває права вимагати усунення
перешкод у користуванні спірною
квартирою на підставі ст. 391 ЦК України
шляхом виселення ОСОБА_3

Про своє вселення до спірної квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 позову не заявляв.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
сторони в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, мали право
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування чи забезпечення доказів.

Судом роз'яснювались сторонам,
представникам сторін положення ст.ст.
3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, а також те, що суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
справі, при цьому суд приймає до
розгляду тільки ті докази, які мають
значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі
необхідні обставини справи та оцінюючи
усі наявні докази, досліджені в ході
судового засідання в їх сукупності,
приймаючи до уваги вищевикладене, суд
вважає, що в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні квартирою шляхом
виселення необхідно відмовити в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
оскільки в задоволенні позовних вимог
судом відмовлено, судові витрати,
понесені позивачами не
відшкодовуються.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 109, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 1, 11, 15, 16,
319, 321, 382, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 10-12,
23, 27, 31, 58-62, 88, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа Ладижинська міська рада
про усунення перешкод в користуванні
квартирою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: