У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня 2014
року

та касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 06
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_4, в якому, посилаючись
на приписи ст. ст. 610-612, 623, 625 ЦК України,
просив стягнути з відповідача на свою
користь борг за розпискою від
28 червня 2007 року та банківськими
квитанціями від 05 липня 2007 року, від 08
серпня 2007 року, від 03 березня 2008 року в
загальній сумі 37 912 грн
50 коп., що складає 7 500 доларів США, 3 %
річних від простроченої суми за
вказаним грошовим зобов'язанням у
розмірі 9 949 грн 91 коп. та
суму боргу з урахування встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення у розмірі 41 362 грн, всього
89 223 грн.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що з метою
виготовлення обладнання для обробки
дерева (верстата) він передав
відповідачу 1 000 доларів США, що
підтверджується вищевказаною
розпискою, а також перерахував на
рахунок відповідача через Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» грошові кошти у
розмірі 6 500 доларів США, що
підтверджується відповідними
банківськими квитанціями.

Позивач зазначив, що строк
виготовлення обладнання для обробки
дерева ними не обумовлений, відповідач
взяті на себе зобов'язання не виконав, а
передані грошові кошти не повертає,
тому він 02 лютого 2013 року
звернувся до ОСОБА_4 з претензією, в
якій, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 1049
ЦК України, просив повернути йому
вищевказані грошові кошти протягом
тридцяти днів.

Оскільки у визначений у претензії
строк відповідач грошові кошти не
повернув, просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 06
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу у розмірі 89 223 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено частково, рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 06 листопада
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 37 912
грн 50 коп. та 3 % річних від
простроченої суми у розмірі 1 137 грн 37
коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційних скарг та
заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу
ОСОБА_3, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, керувався положеннями ст. ст.
1049-1051 ЦК України та виходив із того, що
ОСОБА_4 належним чином не виконав
взятих на себе зобов'язань, зазначених
у розписці, а тому повинен повернути
ОСОБА_3 борг, сплатити 3 % річних від
простроченої суми за вказаним грошовим
зобов'язанням та суму боргу з
урахування встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про стягнення суми боргу,
керувався положеннями ст. ст. 625, 1049-1051
ЦК України та дійшов висновку, що
ОСОБА_4 належним чином не виконав
взятих на себе зобов'язань, зазначених
у розписці, а тому не звільняється від
відповідальності за неможливість їх
виконання; при цьому апеляційний суд
зазначив, що правовідносини, які
виникли між сторонами,
трансформувалися у борг.

Зменшуючи розмір стягнутих з
відповідача на користь позивача
3 % річних від простроченої суми за
вказаним грошовим зобов'язанням, суд
апеляційної інстанції керувався
положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України та
виходив із того, що розмір вказаної
суми розраховується з часу
пред'явлення претензії про повернення
коштів, тобто з 02 лютого 2013 року по час
ухвалення рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу з урахування встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, апеляційний суд виходив
із того, що чинним законодавством не
передбачено стягнення індексу
інфляції по іноземній валюті.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_4 на
підставі розписки від 28 червня 2007 року
отримав від ОСОБА_3 1 000 доларів США для
виготовлення обладнання для обробки
дерева (верстата) (а.с. 7).

Суди також дійшли висновку, що за
банківськими квитанціями від 05
липня 2007 року, від 08 серпня 2007 року та
від 03 березня 2008 року ОСОБА_3 було
перераховано ОСОБА_4 грошові кошти у
розмірі 6 500 доларів США, які підлягають
стягненню на підставі ст. ст. 1049-1051 ЦК
України.

Як свідчать матеріали, звертаючись з
позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що
відповідачем не виконано умов усного
договору про виготовлення обладнання
для обробки дерева (верстата).

За викладених обставин колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що із
заявленого предмета позову та наданих
у його підставу доказів, між сторонами
виникли правовідносини із зобов'язань
виконати певні роботи та послуги з
виготовлення обладнання для обробки
дерева, тобто наявні ознаки побутового
підряду, до якого застосовуються
положення ст. ст. 865-874 ЦК України.

Отже, застосування судом апеляційної
інстанції до спірних правовідносин,
положень ст. ст. 1049-1051 ЦК України (за
договором позики) є помилковим,
оскільки ОСОБА_4 згідно розписки від 28
червня 2007 року отримав від ОСОБА_3
грошові кошти саме на виготовлення
обладнання для обробки дерева
(верстата), і цієї обставини сторони не
заперечували.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, на порушення положень
ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України не з'ясував
зміст цивільних прав та обов'язків
сторін відповідно до умов договору у
формі розписки та не застосував вимог
чинного законодавства, які регулюють
ці правовідносини; не встановив
ступінь та належність виконання
договірних зобов'язань кожною зі
сторін; не з'ясував чи передбачено
договором та законом відповідальність
за порушення умов такого договору; не
проаналізував докази, що надані
сторонами у підтвердження їх вимог та
заперечень в частині додержання
належного виконання умов договору,
помилково пославшись на
трансформування виниклих
правовідносин у борг.

Крім того, суд апеляційної інстанції,
встановивши передачу ОСОБА_3
грошових коштів ОСОБА_4 у розмірі 7 500
доларів США, не звернув уваги на те, що
відповідно до банківських квитанцій
від 05 липня 2007 року та від 03 березня 2008
року платником грошових коштів є
ОСОБА_4, а не ОСОБА_3 (а.с. 8).

З'ясування зазначених обставин та їх
належна оцінка має суттєве значення
для правильного вирішення справи, а
тому допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України, є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 30 січня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк