РІШЕННЯ

іменем
України

142/814/14-ц

2/142/185/14

"10" липня 2014 р.

Піщанський районний суд
Вінницької області в складі:

головуючого судді Фартух О.І.

при секретарі Яворській О.В.

з участю:

представника позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Піщанка цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на проживання в житловому будинку,
виселення без надання іншого житла,
скасування реєстрації за місцем
проживання, -

В С Т А Н О В
И В:

Позивач ОСОБА_4, звернувшись до
суду із позовом 19.05.2014 року, просив
визнати ОСОБА_2 особою, яка втратила
право на проживання в житловому
будинку АДРЕСА_1 та виселити її з
указаного приміщення без надання
іншого житла. Скасувати реєстрацію за
місцем проживання. Стягнути 1143.6
гривнів судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог
указав, що його батько - ОСОБА_5 поживав
у будинку АДРЕСА_1 і помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Піщанського районного
суду Вінницької області від 10.10.2013 року,
його визнано спадкоємцем і право
власності на спадкове майно у вигляді:

- житлового будинку загальною площею
104,1 кв. м., житловою

площею 65,3 кв. м., з господарськими
будівлями, дійсною вартістю 124158
гривнів, позначеного на плані літ. «А»,
житлової прибудови «А1», веранди «а1»,
«а2», погрібу «аЗ», ґанку «а4», літньої
кухні «Б», прибудови 2б», туалету «в1»,
огорожі «В» та «і-3»;

- земельної ділянки для
індивідуального житлового, гаражного і

дачного будівництва, на якій
розташовано будинок, розміром
0,1172 га, кадастровий № :03:001:0341,
нормативна грошова оцінка якої складає
80703,92 гривнів. В порядку, передбаченому
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ним були подані
документи для державної реєстрації
речових прав. На даний час він є
власником вищевказаного житлового
будинку та земельної ділянки, на якій
він розташований, що підтверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності № 16819207 від 27 січня 2014
року. Коли він, після отримання
реєстраційних документів, 10 квітня 2014
року хотів оглянути будинок, до будинку
його не впустила особа, відома йому як
співмешканка покійного батька ОСОБА_2.
Вона зчинила сварку, не впустила його
до будинку та пригрозила викликати
міліцію. Він намагався пояснити їй, що
будинок належить йому і як власник він
вправі володіти, користуватись та
розпоряджатись ним. Попросив пояснити,
на якій підставі вона знаходиться в
будинку та не впускає його. Отримавши у
відповідь лише лайку, він направився до
знайомих

переночувати. По вул. Шевченка побачив,
як на вулицю Першотравнева направився
патрульний автомобіль міліції. Він
повернувся до будинку, де відповідачка
жваво щось розповідала працівникам
міліції. Він представився, надав
пояснення щодо спору та пред»явив
реєстраційні документи, після чого
один з міліціонерів сказав, що до нього
немає жодних претензій.

До цього випадку, з дня смерті
батька, він до будинку не приїздив.

Має намір розпорядитись власним
будинком, тому проживання в будинку
сторонньої особи шкодить його правам
та майновим інтересам. Жодних правових
підстав перебувати в належному йому
будинку відповідачка не має. Вона не є
членом його родини, тому не має
передбаченого ст. 405 Цивільного кодексу
України права. Відповідно до статті 109
Житлового кодексу УРСР, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку. Без
надання іншого житлового приміщення,
відповідно ч. З ст. 116 Житлового кодексу
України, виселяють осіб, які
самоуправно зайняли житлове
приміщення. Самоуправно зайнятим
вважається приміщення, в якому мешкає
особа без відповідного рішення про
надання їй цього приміщення та
відповідно ордера на житлове
приміщення. Відповідно до ст. 157
Житлового Кодексу члена сім'ї власника
(в тому числі колишнього) може бути
виселено у випадках, передбачених ч. 1
ст. 116 Житлового Кодексу, а не у зв'язку з
тим, що приміщення необхідне для
проживання самого власника, тобто якщо
наймач, члени його сім»ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.
Проживання та реєстрація за місцем
проживання ОСОБА_2 в його квартирі є
порушенням чинного законодавства
України, а також завдає йому
матеріальної шкоди, оскільки
розрахунок вартості комунальних
послуг здійснюється виходячи із
кількості зареєстрованих мешканців.

Відповідачка ОСОБА_2 позовних
вимог не визнала і просила у їх
задоволенні відмовити, з наступних
міркувань.

Стверджує, що в 1988 році вона
дійсно поселилась в будинку ОСОБА_5
АДРЕСА_1, як наймач житла.

Однак у 1989 році вони стали
проживати як чоловік та дружина, однією
сім»єю. 5.01.1989 року вона була, за згодою
покійного, зареєстрована за вказаною
адресою і прожили разом до його смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_1, майже 24 роки.

Від дня смерті ОСОБА_5 до даного
часу, вона підтримує належний
технічний стан будинку та
господарських споруд, здійснює їх
ремонт, обробляє присадибну земельну
ділянку, сплачує усі комунальні
платежі (єлектроєнергія,
водопостачання і т.і.).

Отже, в будинок вона поселилась і
проживає в ньому, до даного часу,
правомірно: за бажанням і згодою батька
позивача, як член сім"і бувшого
власника будинку у відповідності до ст.
64,150 СК України.

Твердження позивача, що вона оселилась
в будинку самоуправно /без
відповідного рішення і ордера/
надумані і не обгрунтовані, суперечать
фактичним обставинам справи, а
посилання на ст.116,157 ЖК України
-безпідставні.

Зі змісту положень ЖК України
вбачається, що в разі припинення сімей
них відносин із власником будинку,
колишні члени його сім»ї не втрачають
права користування займаним ними жилим
приміщенням /ч. 4 ст.156/. Та обставина, що
особа є власником житлового будинку, а
отже має охоронюване законом право
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йо му майном,
сама по собі не може бути підставою для
виселення Інших осіб, які там
правомірно проживають.

Не є підставою для виселення членів
сім»ї власника будинку в тому чи слі й
колишніх, факт переходу права
власності на будинок до іншої особі
оскільки їхнє право користування жилим
приміщенням врегульоване житловим
законодавством, за яким ніхто не може
бути виселеним із займаного житло вого
приміщення або обмежений у
користуванні ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом /ч. З ст.
9 ЖК України/. Передбачених законом
підстав для виселення її з займаного
будинку, на її думку, не мається.

В підтвердження своїх показань вона
надала суду фотокартки, на яких вони
разом із покійним зображені на
відпочинку, компаніях односельців і
т.і..

Допитані судом свідки: ОСОБА_6,
ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 стверджували, що відповідачка
та покійний проживали однією сім»єю,
вважали один одного подружжям. Разом
відпочивали, утримували господарство і
присадибну ділянку.

Свідки: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18. ОСОБА_19,
ОСОБА_20 не спростовували того факту, що
увесь цей час відповідачка та покійний
проживали в одному будинку, на одному
подвір»ї, однак пояснювали, що вони
постійно сварились. Відповідачка
сварилась із сусідами, тому вони
вважають, що у них сім»ї не було.

Аналізуючи представлені
сторонами докази, суд вважає, що справа
підсудна Піщанському районному суду
Вінницької області.

Позивач та відповідач є належними
процесуальними сторонами.

З витягу, з реєстру речових прав
на нерухоме майно про реєстрацію права
власності вбачається, що ОСОБА_4
володіє на праві особистої власності
будинком АДРЕСА_1

Відповідачка ОСОБА_2, згідно
домової книги, зареєстрована, у будинку
АДРЕСА_1, 5.01.1989 року на постійне місце
проживання.

Позивач ОСОБА_4, в позовній заяві
та своїх показаннях, не спростовував
того що ОСОБА_2 відома йому і була
співмешканкою покійного батька. На
цьому ж наполягав представник позивача
ОСОБА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 вселилась в
житловий будинок АДРЕСА_1 за згодою
власника і проживає на правах члена
сім»ї бувшого власника житла до даного
часу.

Судом не встановлено будь яких
обставин, які б свідчили про те, що вона
псує житло.

Позивач також не надав суду
доказів своїх намірів щодо
розпорядження житлом. В своїх
показаннях він пояснив, що може вчинити
щодо нього будь які дії пов»язані із
розпорядженням та володінням.

Відповідачка, починаючи з 1989 року
постійно проживала за місцем
реєстрації. Будь яких доказів тому, що
вона без поважних причин була відсутня
більш ніж 6 місяців або 1 року (ст. 71, 163
ЖК, ст. 405 ЦК України), позивач суду не
надав.

Свою відсутність, за місцем
постійного проживання, такий проміжок
часу заперечувала відповідачка.

Згідно із вимогами п. 39 постанови
Пленуму вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» члени сім'ї власника
житла, які проживають разом із ним,
мають право користування цим житлом
відповідно до закону (особистий
сервітут, частина перша статті 405 ЦК).
Суди повинні мати на увазі, що таким
законом не може бути ЖК УРСР, а
застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, суди
повинні виходити з того, що стосовно
прав членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ними житлом
підлягають застосуванню положення
статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Таким чином, спір має бути вирішеним із
застосуванням норм цивільного права і
посилання позивача та відповідача на
норми житлового кодексу та інші закони
є неправомірними.

Відповідачка поселилась у спірному
житлі правомірно і отримала право
проживання в ньому.

Позивач не довів, що відповідачка була
відсутня за місцем проживання понад 1
рік.

Зареєстрована вона за місцем
проживання у встановленому порядку.

Законні підстави для виселення
відповідачки із будинку - відсутні.

Позивач також не довів тієї обставини,
що відповідачка проживала на правах
наймача житла. Голослівно наполягаючи
на цьому позивач не надав суду а ні
договору найму житла, а ні підтверджень
розрахунків між власником та наймачем
житла.

З»ясувавши усі істотні обставини
справи та перевіривши їх наданими
сторонами доказами, суд доходить
законного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
у зв»язку із їх безпідставністю та
недоведеністю.

Керуючись ст. 405 ЦК України, постановою
Пленуму вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» від 7.02.2014 року, ст. 213-215, 218
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право на проживання в
житловому будинку, виселення без
надання іншого житла, скасування
реєстрації за місцем проживання,
відмовити із-за їх необґрунтованості і
недоведеності.

З мотивувальною частиною рішення
надати можливість ознайомитись
сторонам 17 липня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено
апеляційному суду Вінницької області,
через Піщанський районний суд, шляхом
подачи апеляційної скарги в 10 денний
термін від дня проголошення рішення, а
відсутні при його проголошенні особи,
які брали участь у справі, в той же
термін з дня отримання його копії.

СУДДЯ: