АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3035/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2594/14
Головуючий у 1-й інстанції Сорока К. М.
Доповідач Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді :Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 12 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Укртелеком" в особі Полтавської філії
ПАТ "Укртелеком"

про скасування наказу про припинення
трудового договору, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
компенсацію моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до Октябрського районного
суду м. Полтави з позовом до
відповідача ПАТ «Укртелеком» в особі
Полтавської філії ПАТ «Укртелеком» про
скасування наказу про припинення
трудового договору, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
компенсацію моральної шкоди,
посилаючись на те, що була прийнята на
посаду юрисконсульта відділу
правового забезпечення Полтавської
філії Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» згідно наказу
№ 112-к від 21.02.2013 року. Між нею,
позивачкою, та підприємством було
укладено строковий трудовий договір на
період відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку ОСОБА_2

07.02.2014 року позивачка дізналася, що
ОСОБА_2 стає до роботи достроково -
14.02.2014 року, виходить на роботу на
умовах неповного робочого часу (6
годин). 13.02.2014 року наказом № 139-к від
10.02.2014 року позивачку було звільнено на
підставі закінчення строку трудового
договору (п.2 ст.36 КЗпП України).

Оскільки ОСОБА_2, вийшовши на роботу
достроково, з 14.02.2014 року, маючи намір
працювати на умовах неповного робочого
дня, отримує допомогу по догляду за
дитиною, не писала заяву про дострокове
переривання відпустки, - отже, на момент
її, позивачки, звільнення перебувала у
відпустці по догляду за дитиною, яка
триватиме до виповнення дитині трьох
років (травень 2014 року), або до моменту,
коли така працівниця не почне
працювати повний робочий день, чи не
напише відповідну заяву про припинення
відпустки, позивачка вважає, що 13.02.2014
року її було звільнено безпідставно, що
є грубим порушення норм трудового
законодавства.

А тому, позивачка просила скасувати
наказ № 139-к від 10.02.2014 року про
припинення трудового договору на
підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України;
поновити її на посаді юрисконсульта
відділу правового забезпечення
Полтавської філії ПАТ «Укртелеком»;
стягнути із відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, який на момент подання позову
складає 2371, 5 грн., на час розгляду
справи в суді -5401,75 грн.; стягнути із
відповідача на її користь компенсацію
моральної шкоди, спричиненої
незаконними діями відповідача, в
розмірі 15000 грн.; стягнути із
відповідача вартість лікування
погіршення стану здоров'я,
спричиненого незаконними діями
відповідача, що складає на день
звернення до суду 114,53 грн.

Рішенням Октябрського районного суду
м.Полтави від 12 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Укртелеком" в особі Полтавської філії
ПАТ "Укртелеком" про скасування наказу
про припинення трудового договору,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та компенсацію моральної шкоди
- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на
користь держави в сумі 243 грн.60 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове про задоволення її позовних вимог,
оскільки вважає що рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

У своїх запереченнях на апеляційну
скаргу представник ПАТ "Укртелеком"
просить постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 і
залишення рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 12 червня
2014 року без змін. На думку відповідача
рішення ухвалено із дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи у межах
доводів апеляційної скарги, приходить
до висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення в
апеляційному порядку і ухвалення
нового або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Статтею 21 Кодексу законів України про
працю визначено, що трудовий договір є
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

У п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України визначено, що
трудовий договір може бути на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
3 статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

Згідно ст. 179 Кодексу за бажанням жінки
або осіб, зазначених у частині сьомій
цієї статті, у період перебування їх у
відпустці для догляду за дитиною вони
можуть працювати на умовах неповного
робочого часу або вдома. При цьому за
ними зберігається право на одержання
допомоги в період відпустки для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно наказу
Полтавської філії ПАТ «Укртелеком» №
112-к від 21.02.2013 року позивачка ОСОБА_1
була прийнята на роботу на посаду
юрисконсульта відділу правового
забезпечення тимчасово з 21.02.2013 року на
період відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку ОСОБА_2 до фактичного виходу її на
роботу.

При прийомі на роботу між ОСОБА_1 та ПАТ
«Укртелеком» в особі Полтавської філії
було погоджено прийняття її на роботу
тимчасово на період відпустки для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку ОСОБА_2 до фактичного
виходу її на роботу, про що свідчить
заява від 20.02.2013 року ОСОБА_1 та виданий
на її підставі вищезазначений наказ №
112-к від 21.02.2013 року.

Сторони при укладанні строкового
трудового договору погодили, що
конкретною подією із настанням якої
припиниться трудовий договір,
укладений між ОСОБА_1 та ПАТ
«Укртелеком» в особі Полтавської філії
буде саме фактичний вихід на роботу
ОСОБА_2

При цьому сторони свідомо не
пов'язували фактичний вихід на роботу
із перериванням відпустки для догляду
за дитиною, оскільки згідно ст. 179
Кодексу законів про працю України
жінка, яка перебуває у відпустці для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку має право вийти на
роботу на умовах неповного робочого
часу (не перериваючи відпустки для
догляду за дитиною).

Підставою для звільнення 13.02.2014 року
ОСОБА_1 було закінчення строку
трудового договору, оскільки 14.02.2014
року ОСОБА_2 згідно поданої заяви та
наказу філії № 138-К від 10.02.2014 року
фактично вийшла на роботу та
приступила до виконання своїх
посадових обов'язків.

Враховуючи викладене, а також те, що при
прийомі на роботу між роботодавцем і
ОСОБА_1 було оговорено всі умови
прийому та звільнення з роботи,
зокрема, настання строку закінчення
трудового договору - фактичний вихід на
роботу ОСОБА_2, без будь-яких інших
застережень і в поданій ОСОБА_1 заяві
про прийом на роботу також
зазначається «...прийняти до фактичного
виходу на роботу», а не до фактичного
виходу на роботу з відпустки, місцевий
суд вірно прийшов до висновку, що
позивачка була звільнена у
відповідності до норм чинного
законодавства, зокрема, на підставі п.2
ст.36 КЗпП України у зв'язку із
закінченням строку трудового договору.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного суду
України від 31 березня 1995 року N 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» зазначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Оскільки звільнення позивачки було
проведено із дотриманням вимог закону,
а також не було надано обґрунтування
спричиненої моральної шкоди, не
наведено у чому вона полягає та з яких
підстав вона має відшкодовуватися,
крім того, не наведено доказів, що саме
дії відповідача спричинили моральні
страждання ОСОБА_1, тобто не
підтверджено причинно-наслідковий
зв'язок між діями відповідача та
погіршенням самопочуття у ОСОБА_1, не
доведено, що факт звільнення спричинив
велике психо-емоційне напруження, суд
першої інстанції вірно дійшов до
висновку, що підстави для
відшкодування моральної шкоди
відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи, оскільки з
урахуванням вимог та заперечень сторін
суд вірно і об'єктивно з'ясував
обставини справи, а тому будь-яких
протиріч між висновками суду про права
та взаємовідносини сторін і
встановленими судом фактами не
вбачається.

Безпідставними є посилання апелянта
щодо неповного з'ясування судом
обставин справи, оскільки судом в
повному обсязі встановлено і
досліджено предмет доказування у даній
справі, виходячи з тих доказів, які
надавалися стороною позивача та
відповідача.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначала про недоведеність обставин,
що мають значення для справи внаслідок
необґрунтованої відмови у прийнятті
доказів, однак такі посилання є
безпідставними, так як в суді
апеляційної інстанції вона не була
позбавлена можливості заявити
клопотання про дослідження доказів,
які на її думку були досліджені з
порушенням вимог закону або місцевий
суд безпідставно відмовив в їх
дослідженні.

Не знайшли свого підтверджування при
розгляді справи у суді апеляційної
інстанції посилання апелента про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права в частині
розгляду заявлених позивачкою
позовних вимог.

Так, зокрема, приймаючи рішення, суд
першої інстанції вірно застосував,
норми матеріального права, керуючись
нормами трудового права, при цьому
розгляд позовних вимог відбувався у
відповідності до положень ЦПК України.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про стягнення з позивачки судового
збору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
судовий збір» судовий збір ? збір, що
справляється на всій території України
за подання заяв, скарг до суду, а також
за видачу судами документів і
включається до складу судових витрат.

Згідно із п. 1 ст. 3 Закону судовий збір
справляється: за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством; за подання до суду
апеляційної і касаційної скарг на
судові рішення, заяви про перегляд
судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, заяви про
скасування рішення третейського суду,
заяви про видачу виконавчого документа
на примусове виконання рішення
третейського суду та заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України; за видачу судами
документів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону від
сплати судового збору звільняються
позивачі ? за подання позовів про
стягнення заробітної плати, поновлення
на роботі та за іншими вимогами, що
випливають із трудових правовідносин.

Установлено, що ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом, у якому просила
захистити порушені трудові права,
оскільки вважала незаконним її
звільнення.

Отже, правовідносини, що виникли між
сторонами за своєю правою природою є
трудовими та регулюються, зокрема, ст.
ст. 36, 233-237 КЗпП України.

З наведених підстав, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду підлягає
зміні у частині судових витрат, а саме з
резолютивної частини рішення слід
виключити вказівку про стягнення з
ОСОБА_1 на користь держави судовий збір
у сумі 243, 60 грн.

У іншій частині рішення суду, а саме: у
частині відмови у задоволенні позову
про скасування наказу про припинення
трудового договору, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
компенсацію моральної шкоди - слід
залишити без змін, оскільки у цій
частині воно ухвалено із дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи апеляційної скарги у
цій частині рішення не ставлять під
сумнів правильність висновків суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 4 ч.1, ст.ст. 309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 12 червня 2014 року - змінити,
виключивши з резолютивної частини
рішення вказівку про стягнення з
ОСОБА_1 на користь держави судовий збір
у сумі 243, 60 грн.

У іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

З оригіналом згідно

суддя В.П.
Пікуль