АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Головуючий у І інстанції - Кізюн
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в Апеляційному суді міста
Києва цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на
рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 16 липня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо -
впроваджувальна фірма «Сапсан» про
стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо - впроваджувальна фірма
«Сапсан» про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що 07 квітня 1994 року між ОСОБА_4 і ТОВ
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» (далі - ТОВ «КВВФ
«Сапсан») укладено договір позики,
згідно з яким ОСОБА_4 надав у борг
Товариству 350 000 доларів США, а останнє
зобов'язувалось протягом 16 років
повернути борг в сумі 500 000 доларів США.
26 березня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу права
вимоги, за умовами якого ОСОБА_4 продав,
а ОСОБА_3 придбав право вимоги, належне
продавцю на підставі договору позики. 17
грудня 2012 року ОСОБА_3 як новий кредитор
надіслав ТОВ «КВВФ «Сапсан» вимогу про
погашення заборгованості в
добровільному порядку. Товариство на
зазначену вимогу не відреагувало, борг
не сплатило. Враховуючи викладене,
ОСОБА_3 просив задовольнити його
позовні вимоги і стягнути з ТОВ «КВВФ
«Сапсан» на його користь 3 954 200 грн. у
рахунок сплати суми боргу, 407 282 грн. 60
коп. у рахунок сплати інфляційних
витрат, 322 402 грн. 72 коп. у рахунок сплати
трьох процентів річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання, а
також судовий збір.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 липня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ТОВ «КВВФ
«Сапсан» на користь ОСОБА_3 4 683 885 грн. 32
коп. у рахунок сплати боргу за
договором позики та 3 441 грн. судового
збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 підтримав
апеляційну скаргу з підстав та доводів,
наведених в ній.

Представники позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували, вважаючи рішення суду
законним.

Представник ТОВ «КВВФ «Сапсан» просив
про задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність й обґрунтованість
постановленого рішення суду в цій
частині, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 7 липня 1994 р. між
ОСОБА_4 та ТОВ «КВВФ "Сапсан" в особі
генерального директора Мельникова Д.Є.
було укладено договір позики, за
умовами якого ОСОБА_4 передає ТОВ "КВВФ
"Сапсан" грошові кошти в еквіваленті 350
000 доларів США для будівництва
торгівельного комплексу, а Товариство
зобов'язується повернути на протязі
шістнадцяти років грошові кошти в
еквіваленті 500 000 доларів США.

На підставі актів прийому коштів
ОСОБА_4 30 серпня 1994 року, 19 червня 1995
року, 27 липня 1995 року, 15 березня 1996р. та
21 серпня 1996 року передав у власність
ТОВ "КВВФ "Сапсан" грошові кошти в сумі
975 000 000 карбованців, 13 860 000 000
карбованців, 14 150 000 000 карбованців, а
також еквівалент 60 000 та 40 000 доларів
США відповідно.

26 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
був укладений договір купівлі-продажу
права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4
передав ОСОБА_3 право вимоги за
вказаним договором позики.

Стягуючи з ТОВ «КВВФ «Сапсан» на
користь ОСОБА_3 4 683 885 грн. 32 коп. у
рахунок сплати боргу за вказаним
договором позики, суд виходив із того,
що Товариство має повернути позивачу
борг з урахуванням індексу інфляції та
трьох процентів річних, враховуючи
визнання відповідачем позову та
наявність законних підстав про
задоволення позову.

Судова колегія не погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
не відповідають вимогам закону, по
справі не доведено обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими.

На підставі п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України положення цього
Кодексу застосовуються до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини виникли до 01
січня 2004 року, тобто до набрання
чинності ЦК України, проте вони
продовжували існувати і після набрання
ним чинності, тому спір підлягає
вирішенню на підставі положень ЦК
України (2004 року).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою, у тому числі
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). При цьому
до нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 512, 514 ЦК України).

Частиною другою ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Таким чином, документи, які передаються
та засвідчують права нового кредитора
повинні бути первинними документами, а
не їх копіями.

У силу положень ст.11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України,
розгляд і вирішення цивільних справ у
судах проводиться на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Зі справи вбачається, що при зверненні
до суду із даним позовом ОСОБА_3 на
підтвердження своїх вимог надав
ксерокопію договору позики від 07 липня
1994 року та ксерокопії актів прийому
коштів (а.с. 14-19).

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК
України письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу зазначеного письмового
доказу.

Оригінали письмових доказів, як
зазначено у статті 138 ЦПК України, до
набрання судовим рішенням законної
сили повертаються судом за клопотанням
осіб, які їх подали, якщо це можливо без
шкоди для розгляду справи. У справі
залишається засвідчена суддею копія
письмового доказу.

Надана позивачем копія договору
позики, на підставі якої судом стягнута
сума боргу, не засвідчена підписом
судді, що свідчить про те, що судом не
досліджувався оригінал договору
позики та не перевірено відповідність
копії договору його оригіналу.

В апеляційній скарзі Мельников Д.Є.
стверджує, що ТОВ "КВВФ "Сапсан" в особі
його керівних органів ніколи не
приймали рішення про укладення
вказаного договору, й він особисто не
підписував від імені товариства
жодного договору з ОСОБА_4

За клопотанням представника
Мельникова Д.Є. судом апеляційної
інстанції було запропоновано
представнику позивача надати суду
оригінал договору позики від 07.07.2004 р.
та в зв»язку з цим оголошено по справі
перерву, проте оригінал вказаного
доказу не надано суду з посиланням на
те, що він не зберігся.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні й належні докази отримання
ТОВ "КВВФ "Сапсан" коштів від ОСОБА_4, і
як видно з пояснень представника
відповідача, Товариство не має доказів
зарахування одержаних від ОСОБА_4
грошей на рахунок ТОВ "КВВФ "Сапсан".

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що копія вказаного письмового
доказу не є належним підтвердженням
факту укладення 7 липня 1994 р. між ОСОБА_4
та ТОВ "КВВФ "Сапсан" договору позики:
факту передання грошової суми
еквівалентної 350000 доларів США та
зобов'язання останнього повернути ці
кошти.

Копії актів прийому коштів, що
підписані від імені ТОВ "КВВФ "Сапсан"
заступником генерального директора з
питань будівництва Костуром Ю.П., не є
переконливим доказом передачі
позикодавцем Товариству визначеної
договором грошової суми.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Разом з тим, по справі відсутні законні
підстави для задоволення позову лише
за визнанням представником
відповідача у суді першої інстанції
даного позову.

У силу положень ч. 1 ст. 292 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

В апеляційній скарзі на рішення суду
першої інстанції ОСОБА_2 посилався те,
що ТОВ "КВВФ "Сапсан" було створено ним
та його дружиною ОСОБА_8 3 червня 1993 року
зі статутним фондом 37 500 000 карбованців,
який було внесено ним та його дружиною,
й вони були його учасниками в рівних
частках по 50% статутного капіталу.

З вересня 1995 року до складу учасників
ТОВ «КВВФ «Сапсан» входили: ОСОБА_6,
якому належало на праві власності 20 %
статутного капіталу товариства, ОСОБА_8
- 5 %, ОСОБА_9 - 12,5 %, ОСОБА_7 - 12,5 %, ОСОБА_4 - 50
%. Генеральним директором товариства
був ОСОБА_6

29 грудня 2011 року відбулися загальні
збори учасників ТОВ «КВВФ «Сапсан»,
оформлені протоколом зборів учасників
(засновників) ТОВ «КВВФ «Сапсан» від 29
грудня 2011 року № 3/12/11, за результатами
яких прийнято рішення про виключення з
числа засновників Товариства ОСОБА_6 та
ОСОБА_8; виключено зі складу учасників
товариства ОСОБА_7 у зв'язку з його
смертю 14 лютого 1998 року;
задоволено рішення учасника
товариства ОСОБА_9 про його вихід зі
складу учасників товариства та
передання належної йому частки у
статутному капіталі у розмірі 12,5 %
учаснику Товариства ОСОБА_4; вирішено
вважати ОСОБА_4 єдиним учасником ТОВ
«КВВФ «Сапсан», який зобов'язується
у зв'язку із запобіганням
зменшення статутного капіталу
товариства сформувати статутний
капітал до розміру, встановленому
установчими документами, та вирішено
вважати ОСОБА_4 учасником товариства,
який володіє 100% статутного капіталу;
звільнено ОСОБА_2 з посади директора
Товариства та призначено на цю посаду
ОСОБА_4

04 січня 2012 року внесені зміни до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців щодо
керівника юридичної особи,складу
засновників та місцезнаходження
юридичної особи.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25 вересня 2012 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 15
листопада 2012 року, визнано недійсними
рішення, прийняті загальними зборами
учасників ТОВ «КВВФ «Сапсан» 29 грудня
2011 року, оформлені протоколом зборів
від 29 грудня 2011 року №3/12/11.

Вказане рішення господарського суду м.
Києва є чинним на даний час.

Отже, ОСОБА_2 відновлено своє право на
членство в Товаристві, й 24 березня 2004 р.
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців були внесені зміни до
установчих документів ТОВ "КВВФ
"Сапсан" відповідно до рішення
Господарського суду м. Києва від 25
вересня 2012 року, ОСОБА_2 значиться
керівником Товариства.

За таких обставин, стягнення з ТОВ "КВВФ
"Сапсан" вказаної заборгованості
свідчить про те, що ухваленим рішенням
суд вирішив питання про права та
обов'язки ОСОБА_2, а тому відповідно до
ч. 1 ст. 292 ЦПК України він має право на
апеляційне оскарження вказаного
судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
як таке, що суперечить вимогам закону,
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 липня 2013 скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо - впроваджувальна фірма
«Сапсан» про стягнення заборгованості
- відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий

Судді