Справа
№ 635/6685/14-ц
Провадження по справі № 2/635/2527/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року Харківський районний
суд Харківської області у складі:

головуючий - суддя Бобко Т.В.

секретар судових засідань Щербак Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в сел..
Покотилівка Харківського району
Харківської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання осіб, такими що втратили право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя,

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
позовом, який в подальшому уточнив та
просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням - будинком
АДРЕСА_1 та скасувати їх реєстрацію за
зазначеною адресою.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначав, що він на підставі
договору купівлі-продажу від 30 грудня
2000 року є власником зазначеного
домоволодіння, яке було придбане у
період шлюбу з відповідачем. 29 вересня
2006 року шлюб між сторонами був
розірваний, після чого відповідач
негайно виїхала зі спірного
домоволодіння та на теперішній момент
мешкає за адресою: АДРЕСА_2 зі своїм
чоловіком, крім того, остання має у
власності домоволодіння, розташовані
за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4. Однак з
2004 року у житловому будинку відповідач
ОСОБА_3 залишається бути
зареєстрованою, при цьому остання
користується цим і систематично,
декілька разів на день, приходить до
спірного домоволодіння та влаштовує
скандали, поводить себе безсоромно,
дозволяє собі ображати позивача та
його дружину, з якою вони проживають з
2010 року. Крім того, з 2008 року в будинку
не проживає син позивача - ОСОБА_4, який
також з 2004 року зареєстрований у
спірному будинку, у 2008 році він
одружився та мешкає у м. Харкові зі
своєю сім'єю, ніяких особистих речей у
спірному будинку ОСОБА_4 немає,
оскільки після переїзду він всі свої
речі забрав. Позивач вважає, що,
оскільки відповідачі тривалий час у
домоволодінні АДРЕСА_1 не проживають,
втратили право користування
зазначеним приміщенням, реєстрація
відповідачів порушує права власності
позивача, передбачене Конституцією
України та Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні». Також
позивач зазначає, що відповідачі не
сплачують плату за користування
приміщенням та комунальні послуги, не
допомагають у господарських роботах та
витратах по утриманню домоволодіння, у
зв'язку з чим позивач змушений нести на
собі весь тягар сплати за комунальні
послуги, самостійно підтримувати
домоволодіння у належному санітарному
та естетичному стані як за себе, так і
за зареєстрованих у домоволодінні
осіб.

Відповідач звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою, в якій
просить визнати спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3
домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за
нею право власності на ? частину
житлового будинку літ. «А-1» з
прибудовою літ. «А1-1», тамбуром літ. «а»
загальною площею 55,5 кв.м., житловою
площею 25,6 кв.м. з господарськими
будівлями та спорудами: погребом літ.
«а1», гаражем літ. «Б», сараєм літ. «В»,
літньою кухнею літ. «Г», огорожею №1, №2,
розташованого за вищевказаною адресою.

В обґрунтування зустрічного
позову посилалася на те, що з 07 серпня
1982 року по 29 вересня 2006 року перебувала
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 В
період шлюбу та спільного проживання
однією сім'єю, 13 грудня 2000 року,
сторонами був придбаний житловий
будинок АДРЕСА_1, який в цілому був
зареєстрований за відповідачем,
оскільки в договорі купівлі-продажу, на
підставі якого був придбаний
зазначений будинок, покупцем був
вказаний лише він. Оскільки шлюбного
договору або домовленості щодо розміру
часток в праві власності на будинок між
сторонами не було, вважає, що їй
належить ? частина зазначеного будинку.
Крім того, після розірвання шлюбу,
відповідач продовжує в ньому
проживати, в ньому зберігаються її
особисті речі і необхідності для
захисту її права власності у неї не
було, а тому зазначає, що дізналася про
порушення її права власності лише
після отримання позовної заяви
позивача, а саме 02 серпня 2014 року.

Позивач за первісним позовом у
судовому засіданні підтримав свої
позовні вимоги, просив їх задовольнити,
пояснив про обставини, викладені вище,
а також зазначив, що відповідач ОСОБА_4
періодично приїздить до спірного
будинку з дружиною, де вони залишаються
ночувати, використовують будинок як
дачу.

Проти задоволення зустрічного
позову позивач ОСОБА_2 заперечував з
підстав пропуску строку позовної
давності, надав суду заяву про
застосування строку позовної давності
до зустрічних позовних вимог, в
обґрунтування якої зазначив, що строк
позовної давності необхідно
обчислювати з 29.09.2006 року - з дати
прийняття судового рішення про
розірвання шлюбу між сторонами. Крім
того, у судовому засіданні зазначив, що
право власності відповідача на спірний
будинок було ним порушено шляхом його
звернення до суду з вимогами про поділ
майна подружжя, сама відповідач також
зверталася до суду з аналогічним
позовом, але до суду не з'являлась,
внаслідок чого її позов було залишено
без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_5, яка
діє на підставі довіреності, у судовому
засіданні просила вимоги позивача за
первісним позовом задовольнити у
повному обсязі, а у задоволенні
зустрічного позову відмовити з підстав
пропущення строку позовної давності.

Відповідач за первісним позовом у
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечувала з підстав,
викладених вище, зустрічні позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3
ОСОБА_6, який діє на підставі договору
про надання правової допомоги, у
судовому засіданні позицію
відповідача підтримав.

Відповідач за первісним позовом
ОСОБА_4 у судове засідання повторно не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений своєчасно та
належним чином відповідно до вимог ЦПК
України, про поважність причин неявки
суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення
сторін, дослідивши надані сторонами
докази у їх сукупності, вважає позовні
вимоги за первісним позовом такими, що
не підлягають задоволенню, а вимоги за
зустрічним позовом обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

У ході судового розгляду
справи були встановлені наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 13 грудня
2000 року, укладеного між ОСОБА_7 та
ОСОБА_2, посвідченим державним
нотаріусом Першої державної
нотаріальної контори Поляковою Л.О., у
період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбано
житловий будинок літ. «А-1» житловою
площею 25,60 кв.м. з надвірними будівлями:
гаражем «Б», літньою кухнею «Г», душем
«Д», вбиральнею «Г», огорожею №1,2,
сараєм «В», що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Житловий будинок в цілому
зареєстрований в КП «Харківське
районне бюро технічної
інвентаризації» за ОСОБА_2 18.12.2000 року,
реєстровий № 5484. Як вбачається зі
змісту зазначеного договору
купівлі-продажу, спірний будинок був
придбаний за 15249 гривень.

Шлюб між сторонами розірвано 29.09.2006
року (свідоцтво про розірвання шлюбу
НОМЕР_1, видане відділом РАЦС
Харківського районного управління
юстиції Харківської області 23.10.2007
року).

Як встановлено судом з пояснень сторін
у судовому засіданні, спірний будинок
був придбаний ними за спільні кошти,
отримані від продажу іншого належного
їм на праві сумісної власності майна.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу
України - майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування,
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно правової позиції викладеної у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно, суду
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу,
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Таким чином, враховуючи те, що в період
придбання спірного будинку, сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
будинок придбаний за спільні кошти
подружжя, суд приходить до висновку, що
сторони набули право спільної сумісної
власності на будинок АДРЕСА_1.

Виникнення режиму спільної сумісної
власності подружжя на все придбане за
час шлюбу майно презюмується, доки
інший з подружжя не довів іншого, тобто
діє презумпція спільного майна
подружжя.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу
України, - у разі поділу майна, що є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Оскільки сторонами не досягнуто згоди
щодо розподілу спільного майна, суд
вважає за можливе провести поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визнавши за кожним
з подружжя право власності на рівні
частки спірного домоволодіння.

При цьому, виходячи зі змісту
вищезазначених правових норм, які
регулюють питання поділу майна
подружжя та з метою недопущення
порушення права власності позивача на
спірне домоволодіння, суд вважає за
необхідне визнати право власності на
частку домоволодіння за позивачем
ОСОБА_2, хоча відповідач про це у
зустрічній позовній заяві не зазначає.

Щодо заяви позивача за первісним
позовом про застосування строку
позовної давності до вимоги про поділ
майна подружжя суд зазначає наступне.

За приписами ст.68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Згідно ст.69 СК України дружини і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Позивачем за первісним позовом не
надано суду належних та допустимих
доказів наявності порушення права
власності ОСОБА_3 на спірне
домоволодіння, як зазначив сам позивач
у судовому засіданні, відповідач має
вільний доступ до домоволодіння,
перешкод у користуванні
домоволодінням позивач не чине.

Факт звернення позивача до суду 03.12.2008
року та 17.03.2009 року, з позовом до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя, а саме
спірного домоволодіння, що
підтверджується копіями позовних заяв,
не є порушенням права власності
відповідача, оскільки сам по собі є
способом захисту права саме позивача,
не створює жодних негативних наслідків
для відповідача, крім того, зазначені
позовні заяви залишені судом без
розгляду в зв'язку з не явкою позивача
та за його заявою (ухвали Харківського
районного суду Харківської області від
02.12.2013 року та від 14.04.2010 року).

Звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про
поділ спірного домоволодіння мало
місце 06.09.2013 року, тобто у межах строку
позовної давності. Ухвалою
Харківського районного суду
Харківської області від 02.12.2013 року, яка
набрала законної сили, позовні вимоги
ОСОБА_3 залишені без розгляду, що не є
перешкодою для повторного звернення до
суду.

Таким чином, підстави для застосування
строку позовної давності до зустрічних
позовних вимог про поділ майна
подружжя відсутні.

В зв'язку з задоволенням зустрічного
позову позовні вимоги за первісним
позовом щодо визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та скасування реєстрації,
задоволенню не підлягають.

При цьому суд зазначає, що спірне
домоволодіння належить ОСОБА_3 на праві
власності, до змісту якого відповідно
до вимог ст. 317 ЦК України входять права
володіння, користування та
розпорядження майном. Відповідно до
вимог ч. 2 вищезазначеної статті на
зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Позовні вимоги за первісним позовом
про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням та скасування реєстрації,
також задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Підставою для визнання ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням позивачем зазначено не
проживання відповідача у спірному
домоволодінні понад шість місяців,
несплата ним комунальних послуг, не
прийняття участі у витратах по
утриманню будинку, що порушує право
власності позивача.

Але, жодних належних та допустимих
доказів на підтвердження зазначених
обставин, позивачем суду не надано.

Акти про не проживання відповідачів
від 17.11.2013 року, 23.12.2013 року, 18.01.2014 року,
15.02.2014 року, 25.03.2014 року, 10.06.2014 року,
02.07.2014 року та письмові пояснення
ОСОБА_10 суд визнає недопустимими
доказами, оскільки підписи осіб, які
підписали акти не завірені належним
чином, не зазначені повноваження цих
осіб на складення актів, показання
свідка можуть бути надані лише
безпосередньо у судовому засіданні у
порядку визначеному ст.ст.180-183 ЦПК
України.

Крім того, самим позивачем у судовому
засіданні зазначено про те, що
відповідач разом зі своєю дружиною
періодично користуються житловим
будинком як дачею.

При цьому, суд також зазначає, що жодних
правових підстав визнання ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, позивачем не
зазначено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб,
такими що втратили право користування
житловим приміщенням - відмовити
повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя задовольнити
повністю.

Визнати житловий будинок літ. «А-1»
житловою площею 25,60 кв.м. з надвірними
будівлями: гараж літ. «Б», літня кухня
літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ.
«Е», душ літ. «Д», огорожа №1, 2,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Провести поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя наступним чином:

визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку літ. «А-1»
житловою площею 25,60 кв.м. з надвірними
будівлями: гараж літ. «Б», літня кухня
літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ.
«Е», душ літ. «Д», огорожа №1, 2,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину житлового будинку літ. «А-1»
житловою площею 25,60 кв.м. з надвірними
будівлями: гараж літ. «Б», літня кухня
літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ.
«Е», душ літ. «Д», огорожа №1, 2,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду Харківської
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: