Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/4027/14
Головуючий у 1 інстанції Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.Запоріжжя
від 25 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні майном, а саме: житловою
прибудовою А-1, верандою а-1, сенями а-2,
вбиральнею Е-3, що с частиною житлового
будинку АДРЕСА_1.

В позові зазначено, що в 1995 році батько
ОСОБА_5 подарував йому житловий будинок
АДРЕСА_1. До складу зазначеного
домоволодіння увійшли серед іншого,
житлова прибудова А-1, веранда а-1, сені
а-2, вбиральня Е-3, право власності на які
були-оформлені на підставі рішення
Ленінської районної ради народних
депутатів 113/6 від 9.03.95р.

Його право власності на зазначений
будинок зареєстроване в установленому
законом порядку, що підтверджено
технічним паспортом.

Вважає, що він с власником зазначених
приміщень на підставі рішення
апеляційного суду Запорізької обл.. від
28.11.12 року. Вказані будівлі, зважаючи на
час оформлення права власності на них,
не могли бути спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і
тому не могли входити до складу
спадкового майна.

ОСОБА_4 в 2005 році самовільно вселився у
зазначену житлову прибудову А-1, та без
будь-яких правовстановлюючих
документів користується нею, а також
верандою а-1. сенями а-2, вбиральнею Е-3 .

Як власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК
України, він має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, тому що, на його думку,
ОСОБА_4 не має правових підстав
користуватися житловими приміщеннями
в житловому будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладені обставини,
просив суд усунути йому, як власнику,
перешкоди в користуванні та
розпорядженні житловою прибудовою А-1,
верандою а-1, сенями а-2, вбиральнею Е-3,
що є частиною житлового будинку
АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача
із зазначених приміщень.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя суду з позовом до ОСОБА_3 про
встановлення порядку користування
вказаним житловим будинком,
господарськими спорудами та земельною
ділянкою по фактично існуючому порядку
користування приміщеннями та землею.

Ухвалою суду від 03.02.13р. , за заявою
позивача ОСОБА_3, вказані цивільні
справи були об'єднані в одне
провадження для сумісного розгляду.

Після відмови суду ОСОБА_4 в доповненні
позову вимогами про зміну часток між
співвласниками в праві спільної
часткової власності на житловий
будинок, виділ майна і натурі з
урахуванням фактично існуючого
порядку користування приміщеннями та
визнання права власності, він просив
свій позов залишити без розгляду.
Ухвалою суду від 13.06.2014 року позов
ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 25 червня 2014 року
відмовлено в задоволені позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати, та ухвалити
нове рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Приймаючи рішення про
відмову у задоволенні позову у
повному обсязі, суд першої інстанції
виходив з того, що сторони є
співвласниками будинку АДРЕСА_1, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою, частки співвласників на
теперішній час не визначені, а тому
неможливо визначити чи користується
відповідач спірним майном відповідно
до своєї частки.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність з
боку позивача доказів порушення його
права власності на спірні прибудови, а
тому виселити відповідача неможливо до
визначення часток співвласників
будинку та визначення порядку
користування чи розподілу в натурі
будинку між співвласниками.

Проте, на порушення вимог ст. 212, 213, 214
ЦПК України суд належним чином доводів
сторін не перевірив, не встановив
характер правовідносин, що виникли між
сторонами, норми права, якими вони
регулюються, не дав належної правової
оцінки зібраним доказам.

Так, судом встановлено, що житловий
будинок АДРЕСА_1 належить на праві
власності позивачу ОСОБА_3 на підставі
договору дарування, укладеного 10.04.1995р.
з ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 28.11.2012р. за
відповідачем ОСОБА_4 визнано право
власності на 7/18 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, що існував станом на
18.07.1975р. в порядку спадкування за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
матері ОСОБА_9, яка прийняла спадщину,
але не оформила її за заповітом після
смерті ОСОБА_10 Визнано в цій частині
частково недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
10.04.1995р. між ОСОБА_5 та позивачем.

Станом на 18.07.1975р. прибудова А-1, веранда
а-1, сені а-2, вбиральня Е не перебували у
власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а
тому не могли бути успадковані ОСОБА_9
після смерті ОСОБА_6 за заповітом і
відповідно відповідачем ОСОБА_4 після
смерті ОСОБА_9 Право власності на
зазначені прибудови виникло у ОСОБА_5
після смерті дружини ОСОБА_6 у 1995р. за
рішенням виконкому Ленінської
районної ради народних депутатів від
09.03.1995р. №113/6 (т.1 а.с. 6). Зазначене
рішення до теперішнього часу є дійсним,
ніким не оскаржено. За договором
дарування від 10.04.1995р. зазначені
прибудови перейшли у власність
позивача ОСОБА_3 Договір дарування в
частині зазначених приміщень є
дійсним. Враховуючи зазначене сторони
є співвласниками будинку АДРЕСА_1 за
станом, який існував на 18.07.1975р., а
спірні прибудови належать одноособово
позивачу.

Відповідач користується прибудовою
літ. А-1 та прибудовою літ. а-2, що ним не
заперечується.

За положенням ч. 1 ст. 317 та ч.1 ст.219 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном і він
реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ ( майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Ч. 1 ст. 321 ЦК передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 379 ЦК вказує, що житлом фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, призначені та
придатні для постійного проживання в
них.

Власник житлового будинку, квартири,
згідно ст. 383 ЦК України, має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

До членів сім»ї відносяться особи, які
проживають разом з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не проживав і не проживає
разом з позивачем власником спірних
прибудов, а тому не відноситься до
членів його сім»ї.

Питання проживання не членів сім»ї
власника житла, в тому числі й колишніх
членів його сім»ї врегульовано главою
59 (ст.ст. 810-826) ЦК України, якою
передбачено, що підставою проживання
таких осіб є договір найму жилого
приміщення.

Відповідач з власником спірних
прибудов договір найму не укладав.

Проживання відповідача в спірних
прибудовах є перешкодою для власника
здійснювати свої передбачені законом
права власності в повному обсязі.

За таких обставин, не вбачалось підстав
для відмови у позові щодо виселення
відповідача із спірних прибудов. Однак
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню, оскільки як вбачається з
матеріалів справи і не заперечується
сторонами прибудова літ. а-1 та
вбиральня літ. Е знаходяться у
користуванні позивача.

Посилання суду першої інстанції на те,
що неможливо виселити відповідача зі
спірних прибудов через відсутність
визначеності на теперішній час часток
співвласників у будинку АДРЕСА_1 є
безпідставними, оскільки при
визначенні часток спірні прибудови
увійдуть у частку позивача, як такі, що
належать йому на праві власності
одноособово.

Виходячи з наведеного, відповідно до
ст. 309 ЦПК України, колегія суддів
скасовує рішення суду у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стягненню з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає
судовий збір в розмірі 236,90 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 25 червня 2014 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
майном задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні та розпорядженні
житловою прибудовою літ. А-1, прибудовою
літ. а-2, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 із
зазначених приміщень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 236,90 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: