22-ц/775/1087/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4,
про звільнення земельної ділянки за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 16 червня 2014 року,

в
с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про звільнення земельної ділянки, яка
належить йому на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю.

Рішенням Волноваського
районного суду Донецької області від 16
червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені. Зобов'язано ОСОБА_3
звільнити земельну ділянку, що
належить ОСОБА_2 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого 26 листопада 1996 року та
розташовану під частиною туалету
площею один квадратний метр по
зовнішній межі земельної ділянки від
точки Г до точки В вглибину на відстань
1,18 метра від належної ОСОБА_3
господарської споруди, шляхом знесення
частини туалету.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, посилається на те, що судом не
з'ясовані усі обставини справи, не
встановлено, чим саме порушено право
позивача, не прийнято до уваги того
факту, що стосовно спору про межі
земельної ділянки маються судові
рішення, якими встановлені відповідні
факти.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_5, які просили задовольнити
апеляційну скаргу, заперечення
представника ОСОБА_2 ОСОБА_6, яка
просила відхилити апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з відмовою ОСОБА_2 у позові
за таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
на праві власності належить земельна
ділянка площею 0,177 га для
обслуговування житлового будинку,
ведення підсобного господарства в
АДРЕСА_1, що підтверджується Державним
актом на право приватної власності на
землю, виданого 26 листопада 1996 року.

Суміжна земельна ділянка
площею 0,194 га для обслуговування
житлового будинку, ведення підсобного
господарства по АДРЕСА_2 належала
ОСОБА_4 на підставі державного акту про
право приватної власності на землю,
виданого 12 серпня 1996 року.

За договором дарування від 02
жовтня 2008 року ОСОБА_4 подарував доньці
- ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,194 га
та житловий будинок з усіма
господарськими будівлями і спорудами:
веранда, погріб, тераса, літня кухня,
погріб, сарай, туалет, сарай, гараж,
колодязь, що розташовані на вказаній
земельній ділянці по АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_3
звільнити земельну ділянку, яка
належить позивачу, шляхом знесення
частини туалету, суд першої інстанції
виходив з того, що ця частина туалету,
не належить відповідачці і їй мало
бути про це відомо з моменту
підписання договору дарування.
Туалет займає площу один квадратний
метр земельної ділянки ОСОБА_2 по
зовнішній межі земельної ділянки від
точки Г до точки В вглибину на відстань
1,18 метра від належної ОСОБА_3
господарської споруди і тому підлягає
зносу.

З висновками суду погодитися
не можна.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України ,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно з роз'ясненнями,
викладеними в пункті 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
16 квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», суди розглядають справи про
повернення самовільно зайнятої
ділянки чи про звільнення земельної
ділянки особою, що займає її без
належних та не підстав.

Відповідно ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі.

Зі справи вбачається, що
ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 з
21 липня 1962 року і до складу його
домоволодіння входять жилий будинок,
веранда, кухня, сараї, уборна, колодязь
та паркан.

До 2008 року домоволодіння
АДРЕСА_2 належало ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 30 березня 1978
року і до складу домоволодіння
входили приміщення : А1- жилий будинок,
а1 - веранда, ап - погріб, а* - тераса,Б -
літня кухня, Бп - погріб, В1- сарай, Г1 -
уборна, Д1 - сарай, Ж1 - гараж, К -
колодязь, №2 - ворота, 1 - вимощення.
Площа земельної ділянки 0,194 га.

В 1996 році сторони оформили
документи про право власності на
земельні ділянки і отримали державні
акти на землю. При отриманні технічних
паспортів на земельні ділянки ОСОБА_2
та ОСОБА_4 узгодили межі земельних
ділянок, про що свідчать їх підписи на
цих документах (а.с.169-170).

Ухвалюючи рішення про
зобов'язання ОСОБА_3 звільнити
земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2
на підставі державного акту на землю
від 26 листопада 1996 року, розташовану
під частиною туалету площею один метр
квадратний по зовнішній межі
земельної ділянки від точки Г до
точки В вглибину на відстань 1,18 метра
від належної ОСОБА_3 споруди, шляхом
зносу частини туалету, суд першої
інстанції послався на акт
встановлення меж в натурі від 18 лютого
2009 року.

Однак, у зазначеному акті
вказується наступне: «Акт складено
директором ТОВ «Волноваське агентство
нерухомості» Єштокіним О.Є. про те, що
мною закріплена межовими знаками
у вигляді дерев'яних кілків в
кількості 4 шт. земельна ділянка, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2 на підставі державного акту на
право власності на земельну ділянку
площею 0,177га серії ДН №36
зареєстрованого в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 36 «26» листопада
1996 р. Межові знаки передано на
зберігання землекористувачу, у
присутності суміжних
землекористувачів яких попереджено
про відповідальність за порушення або
знищення межових знаків» (а.с.9).

Отже, вказаний акт не містить
будь-яких даних про розмір частини
туалету, який займає земельну ділянку
ОСОБА_2, а тому, висновки суду, що
спірний туалет займає площу один метр
квадратний по зовнішній межі
земельної ділянки від точки Г до
точки В, в глибину на відстань 1,18 м, є
безпідставними. При цьому, суд
встановив, що в державних актах на
землю, на плані зовнішніх меж
земельної ділянки не відображено
будь-яких споруд, через які проходить
суміжний кордон.

Оскільки такі відомості
відсутні і в інших письмових доказах,
долучених до справи, то погодитися з
рішенням суду про те, що є підстави для
знесення частини цього туалету, не
можна, з огляду на те, що ці
висновки не ґрунтуються на
представлених суду доказах. Схема
розташування туалету ОСОБА_4, відносно
земельної ділянки ОСОБА_2, не є
безспірним доказом у справі, оскільки
з неї не вбачається, яким чином
визначалася площа 1 кв.м, в той же час,
вона суперечить іншій схемі, на якій
відображені розміри - 22,58; 23,17; 0,57
(а.с.10-11).

Встановлено, що раніше
ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що сусід побудував
туалет, який частково займає його
земельну ділянку та перешкоджає йому
користуватися своєю земельною
ділянкою.

Рішенням Волноваського
районного суду Донецької області від 19
травня 2011 року, яке набрало чинності 19
липня 2011 року, встановлено, що спірний
туалет, розташований на межі
земельних ділянок, належних ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, був побудований ще в 1973 році
колишнім власником будинку АДРЕСА_2, і з
цього часу ним користувалися володарі
вказаного будинку. Туалет є
капітальної будовою з цегли. Під час
видачі державних актів на земельні
ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 між всіма
суміжниками були узгоджені межі цих
ділянок і сторони погодилися з ними.
Згідно документів виносу земельної
ділянки на місцевості, туалет займає
земельну ділянку позивача на 57 см.
Проте, суд дійшов висновку про відмову
ОСОБА_2 у позові у зв'язку із пропуском
строку позовної давності, оскільки про
своє порушене право позивач дізнався в
1996 році при одержанні державного акту
на землю (а.с.14-17).

Відповідно до вимог ч.3 ст.61
ЦПК України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Суд першої інстанції не
врахував зазначеного рішення суду
від 19 травня 2011 року, та доводів ОСОБА_3
і її представника ОСОБА_5, згідно з
якими, позивач в судовому засіданні не
заперечував, що йому ще в 1996 році стало
відомо про те, що туалет, що
розташований на земельній ділянці по
АДРЕСА_2, частково виходить на його
земельну ділянку і до 2010 року він з цим
погоджувався.

Крім того, висновки суду про
те, що після укладення договору
дарування ОСОБА_3 стала займати
земельну ділянку позивача площею 1 кв.м
без належних на те правових підстав, є
неспроможними, оскільки відповідачка
набула право власності на земельну
ділянку та домоволодіння на підставі
цивільно-правової угоди - договору
дарування, в якому зазначено, що
колишньому власнику належав туалет,
який на даний час є спірним.

Ухвалюючи судове рішення, суд
не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57,
212 ЦПК України про те, що рішення суду
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
всі докази оцінюються у сукупності і
жоден з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що судом зроблено не
було.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставин, що мають
значення для справи, ухвалив рішення
на недоведених обставинах, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, висновки суду не
відповідають обставинам справи, судом
допущено порушення норм
процесуального права. Тому, судове
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 підлягає скасуванню з відмовою
позивачу у позові про зобов'язання
ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку, що
належить ОСОБА_2 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого 26 листопада 1996 року та
розташовану під частиною туалету
площею один квадратний метр по
зовнішній межі земельної ділянки від
точки Г до точки В вглибину на відстань
1,18 метра від належної ОСОБА_3
господарської споруди, шляхом зносу
частини туалету.

Керуючись п.2 ч.1. ст.307, ст.309 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 16
червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4,
про звільнення земельної ділянки
відмовити.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А.Попова