Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м.Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі

судді - Бедьо В.І.

при секретарі - Холмогоровій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
правочину дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах
ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_3 про
визнання правочину дійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
01.06.2012 року між позивачем та
відповідачем було укладено Договір
позики № 1 на суму 350 000 гривень у
простій письмовій формі.

На підтвердження отримання
грошових коштів ОСОБА_3 надала позивачу
розписку, підписану ним власноручно, в
якій визначено умови договору позики.

31.05.2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено Додаткову
угоду № 1 про зміну порядку виконання
Договору та Договору позики № 1 від
01.06.2012 року.

Пунктом 1 Додаткової угоди № 1
визначено, що сторони домовилися
припинити зобов'язання Позичальника
щодо повернення позики та сплати
процентів за користування грошовими
коштами шляхом передачі позикодавцю
відступного.

На підставі цього 31.05.2013 року було
укладено в простій письмовій формі
Угоду про передачу відступного, у
відповідності до якої сторони
домовилися, що з метою припинення
зобов'язання відповідача по
поверненню суми Основного боргу, що
відповідно становить 350 000 гривень,
відповідач передає позивачу відступне,
яке складається з :

- Будинку за адресою: АДРЕСА_1, що
належить боржнику на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
15.04.2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_4
за № 614 та зареєстрований КП «БТІ м.
Ужгорода» за реєстраційним номером
13052296 від 20.04.2007 року. Вказаний будинок
знаходиться на земельній ділянці, яка
належить кредитору на підставі
Договору дарування земельної ділянки
від 14.10.2010 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_5 за
№ 833.

- Електронної книги AirBook Liber, що належить
відповідачу на праві приватної
власності.

- Відеокарти Asus PCI-E Radeon HD 6670 1024 mb, що
належить боржнику на праві приватної
власності.

Позивач вказує на те, що неодноразово
звертався до відповідачки щодо
передачі відступного, однак така
злісно ухиляється від виконання взятих
на себе зобов'язань, відмовляючись від
підписаних угод, не бажає передати
предмет відступного та вважає
укладені правочини недійсними.

З огляду на зазначене позивач просить
винести рішення, яким визнати угоду про
передачу відступного від 31.05.2013 року,
укладеною між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсною.

В судове засідання позивач не
зявився, але подав до суду письмову
заяву про розгляд справи у його
відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не
з'явився повторно, хоча належно
повідомлявся про дату та час судового
засідання судовими повістками, однак
надіслала до суду заяву, в якій визнала
в повному обсязі позовні вимоги та
просить розглядати справу без її
участі.

Суд, дослідивши письмові матеріали
справи, приходить до наступного
висновку.

В судовому засіданні встановлено, що
01.06.2012 року між ОСОБА_2 (як позикодавцем)
та ОСОБА_3 (як позичальникоми) був
укладений Договір позики, відповідно
до якого позикодавець передає у
власність позичальнику суму позики у
розмірі 350 000 гривень.

З доданої до матеріалів справи копії
розписки від 01.06.2012 року вбачається, що
вказаною розпискою ОСОБА_3 підтверджує
фактичне отримання від ОСОБА_2 грошової
суми в розмірі 350 000 гривень у якості
позики за Договором позики № 1 від
01.06.2012 року.

31.05.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 була укладена
Додаткова угода № 1 про зміну порядку
виконання договору до Договору позики
№ 1 від 01.06.2012 року, відповідно до якої
сторони домовились припинити
зобов'язання Позичальника щодо
повернення позики шляхом передачі
Позикодавцю відступного. Вид та склад
майна, його вартість, строки й порядок
передачі майна в якості відступного, а
також інші умови визначаються
сторонами окремою угодою, яка після її
підписання стає невід'ємною частиною
цього договору.

Відповідно до Угоди від 31.05.2013 року про
передачу відступного відповідно до
договору позики № 1 від 01.06.2012 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про
передачу відступного.

Відповідно вказаного договору сторони
домовились, що з метою припинення
зобов'язання відповідача по поверненню
суми основного боргу, що становить 350
000 гривень відповідач передає позивачу,
а позивач приймає предмет відступного,
що становить:

- Будинок за адресою: АДРЕСА_1, що
належить боржнику на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
15.04.2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_4
за № 614 та зареєстрований КП «БТІ м.
Ужгорода» за реєстраційним номером
13052296 від 20.04.2007 року. Вказаний будинок
знаходиться на земельній ділянці, яка
належить кредитору на підставі
Договору дарування земельної ділянки
від 14.10.2010 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_5 за
№ 833;

- Електронну книгу AirBook Liber, що належить
боржнику на праві приватної власності;

- Відеокарту Asus PCI-E Radeon HD 6670 1024 mb, що
належить боржнику на праві приватної
власності.

- Жорсткий диск Transcend StoreJet 35 T3 2 TB 7200rpm 32 MB,
що належить боржнику на праві
приватної власності.

Позивач вказує на те, що неодноразово
звертався до відповідачки щодо
передачі йому відступного, однак вона
ухиляється від виконання взятих на
себе зобов'язань, відмовляючись від
підписаних угод, не бажає передати
предмет відступного, що відповідно і
спонукало його звернутись до суду з
вимогою про визнання угоди про
передачу відступного від 31.05.2013 року,
укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсною.

Виходячи з вимог цивільного
законодавства, правочин, яким також є
договір, може вчинятися усно або в
письмовій формі, при цьому право
обирати форму правочину належить його
сторонам, якщо інше не встановлено
законом.

Суд, дослідивши всі вищеперераховані
договори, укладені між позивачем та
відповідачем, приходить до висновку, що
всі вони були укладені в письмовій
формі.

Водночас, поряд з вимогою щодо
укладення договорів, предметом яких є
об'єкти нерухомого майна, у письмовій
формі, цивільним законодавством
встановлено ряд інших умов, дотримання
яких є необхідною передумовою для
набуття відповідних прав та обов'язків
сторонами договору.

Так, Кодексом, зокрема передбачається
нотаріальне посвідчення договору та
його державна реєстрація.

Слід відмітити, що за загальним
правилом договір підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках встановлених законом або за
домовленістю сторін. У випадку з
нерухомим майном - такі договори
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню згідно з
вимогами Кодексу.

Нотаріальне посвідчення договорів,
предметом яких є об'єкти нерухомого
майна, здійснюється нотаріусом
відповідно до Закону України "Про
нотаріат" та Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції від 3 березня 2004
року № 20/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції 3 березня 2004 року
за № 283/8882.

Розглядаючи питання пов'язані з формою
укладення договору, його нотаріальним
посвідченням та/або державною
реєстрацією, слід усвідомлювати, що
саме з дотриманням цих обов'язкових
вимог договори, предметом яких є,
зокрема нерухоме майно, набувають
правоутворюючого значення, що, в свою
чергу, впливає на виникнення тих, чи
інших речових прав.

Одночасно необхідно звернути увагу, що
Верховним Судом України 24 листопада 2008
року надано Узагальнення "Практика
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними". В
даному Узагальненні, зокрема,
наголошується, що якщо правочин
повністю або частково виконаний однією
зі сторін, а інша ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд
відповідно до частини другої статті 220
Кодексу за вимогою сторони, що виконала
правочин (або її правонаступника), може
визнати його дійсним.

Однак це правило не застосовується,
якщо є передбачене законодавчими
актами обмеження (заборона) на
здійснення такого правочину або
сторони не дійшли згоди щодо всіх
істотних його умов. Слід зазначити, що
правила статті 220 Кодексу не
поширюються на правочини, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації, оскільки
момент вчинення таких правочинів
відповідно до статей 210, 640 Кодексу
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони є неукладеними і такими, що не
породжують для сторін права та
обов'язки.

Таким чином, Верховний Суд України у
вказаному Узагальненні дійшов
висновку, що правила статті 220 Кодексу,
якою встановлюється можливість
визнання в судовому порядку договорів
дійсними, не поширюються на договори,
які підлягають як нотаріальному
посвідченню, так і державній
реєстрації.

Вивчивши угоду про передачу
відступного від 31.05.2013 року , приходжу
до висновку, що одним із предметів
відступного виступає нерухоме майно -
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Однак всупереч чинному законодавству
вказана угода про відступне не була
нотаріально посвідчена сторонами і не
зареєстрована державним органом, що
здійснює таку реєстрацію.

Крім того суд вважає за необхідне
довести до відому позивача, що
відступне не можна розглядати як
окрему угоду, оскільки воно нерозривно
пов'язане з договірним зобов'язанням.

Відповідно до ст. 600 ЦК України
зобов'язання припиняється за згодою
сторін внаслідок передання боржником
кредиторові відступного (грошей,
іншого майна тощо).

Так, припинення або визнання недійсним
додаткового зобов'язання, в даному
випадку договору відступного не
впливає на існування головного, яке в
нашому випадку є зобов'язанням,
передбаченим договором поруки від
01.06.2012 року, яка є відповідно дійсною.

Необхідно також зважати на те, що у разі
визнання договору про надання
відступного недійсним, основне
зобов'язання, яке сторони хотіли
припинити шляхом надання відступного,
зберігає свою силу і є обов'язковим до
виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 подала до суду заяву,
в якій визнає всі договори та угоди,
укладені з позивачем , відповідно в
даному випадку відсутнім є спір про
право.

Суд вважає за необхідне довести до
відому позивача, що в разі невиконання
договору відступного, кредитор має
право вимагати виконання основного
зобов'язання, оскільки згідно зі ст. 600
ЦК основне зобов'язання припиняється
тільки в результаті передання
відступного.

Узагальнюючи все вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позивачем не
доведено, що відповідач своїми діями
порушує, не визнає чи оспорює його
права чи законні інтереси, тому
відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 203, 209, 210, 220, 600 ЦК
України, ст. ст. 3, 10, 60, 212-215 ЦПК України
суд,

Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання правочину дійсним -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
через цей суд протягом 10 днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Бедьо В.І.