Справа № 459/4591/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року
Червоноградський міський суд
Львівської області

в складі: головуючого-судді
Кріль М.Д.

при секретарі
Пилипяк Ю.М.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Вандзьо О.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Червонограда
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків,

в с т а н о в и в :

Позивач в жовтні 2014 року
звернувся в суд з даним позовом, в заяві
вказав, що він в період з 22.04.1985 року по
14.06.2001 року працював на шахті № 2
«Великомостівська» і на шахті № 10
«Великомостівській» підземним
гірничим робітником, гірничим
робітником очисного вибою. 10.01.1996 року
під час виконання трудових обов'язків з
ним трапився нещасний випадок
внаслідок чого йому було травмовано
палець правої руки. У зв'язку з тривалою
роботою в особливо шкідливих та важких
умовах праці в нього розвинулось ряд
професійних захворювань внаслідок
чого висновком Обласної МСЕК № 3 від
24.05.2001 року йому безтерміново було
встановлено ІІІ групу інвалідності та
50 % втрати працездатності. Професійним
захворюванням йому завдано значну
моральну шкоду яку він оцінює в сумі 25
000 грн. та просить стягнути з
відповідача на його користь.

В судовому засіданні позивач та
його представник позов підтримали,
позивач суду пояснив, що його підземний
стаж становить 16 років. Вказав, що в
основному він працював робітником
очисного вибою. Робота проводилася в
важких умовах: фізичне навантаження,
пил, вологість. Це призвело до
професійного захворювання: силікоз,
емфізема легень, артрит колінних
суглобів і, крім того, травма пальця
руки. Висновком обласної МСЕК йому було
встановлено 50 % втрати професійної
працездатності і ІІІ групу
інвалідності. Йому завдано моральну
шкоду яка полягає в тому, що він не може
виконувати фізичну роботу, не може
ходити, задишка, порушена
життєдіяльність, постійно проходить
лікування.

Представник відповідача проти позову
заперечила, вказала, що на момент
встановлення позивачу втрати
працездатності діяли п. 3 ст. 34, п. 1 «е»
ст. 21, ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» які передбачали
виплату моральної шкоди за наявності
висновку медичних органів про факт
заподіяння моральної шкоди
потерпілому. Крім того довідка МСЕК про
відсоток стійкої втрати
працездатності є тільки підставою для
розрахунку і відшкодування
потерпілому матеріальної шкоди -
частини втраченого заробітку, і не є
підтвердженням факту заподіяння
моральної шкоди. Позивачем не долучено
жодного медичного висновку про
наявність факту спричинення йому
матеріальної шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я на виробництві.
Просить відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши учасників судового
розгляду та дослідивши письмові
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
до часткового задоволення.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_1 від
30.11.1967 року та з копії акту
розслідування професійного
захворювання від 07.05.2001 року,
вбачається, що стаж роботи позивача в
підземних умовах впливу шкідливих
факторів становить 16 років.

Як вбачається з акту № 2 про нещасний
випадок на виробництві від 10.01.1996 року з
ОСОБА_1 09.01.1996 року під час виконання
трудових обов'язків трапився нещасний
випадок у зв'язку з чим йому було
травмовано палець правої руки.

Відповідно до копії довідки Обласної
МСЕК № 3 серії ЛВА-2 № 006472 від 24.05.2001
року, ОСОБА_1 безтерміново було
встановлено ІІІ групу інвалідності та
50 % втрати професійної працездатності,
з яких: 30 % - силікоз, 15% - артроз, 5 % -
трудове каліцтво.

У зв'язку з наявністю вищевказаного
захворювання позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що вбачається
з наданих позивачем виписок з історії
хвороби.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону
праці» державна політика в галузі
охорони праці базується, зокрема на
принципах пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного
закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві ц професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про
охорону праці», згідно з якою
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником внаслідок ушкодження його
здоров'я, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
законодавства України.

Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
встановлено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення,
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Втративши частково працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв'язку з травмою та
професійним захворюванням, обмежений в
життєдіяльності, а тому суд вважає, що
йому завдана моральна шкода.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
те, що при визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди,
відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
необхідно врахувати характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості, тому суд вважає, що
позов підлягає до часткового
задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_1 10
000 (десять тисяч) грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Львівської області протягом 10 днів з
часу його проголошення.

Суддя:
М. Д. Кріль