Номер провадження: 22-ц/785/6699/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І,.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 12 травня 2014 року
по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» в особі філії «Одеське
Регіональне Управління» Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору, - ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит» в
особі філії «Одеське Регіональне
Управління» Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит»
про визнання кредитного договору
недійсним та застосування
односторонньої реституції,-

встановила:

У лютому 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Банк Фінанси та Кредит» в
особі філії «Одеське Регіональне
Управління» Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит»
(далі Банк) звернулося до суду з
зазначеним позовом та просило стягнути
з відповідачів заборгованість за
кредитним договором у сумі 493029,82 грн..

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
01.09.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір,
відповідно до якого останній отримав
кредитні кошти у розмірі 15000 доларів
США з кінцевим строком повернення не
пізніше 01.09.2013 року під 18% річних.

У якості забезпечення повернення
кредитних коштів 01.09.2008 року між Банком
та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином умови
договору не виконував, станом на 12.01.2012
року виникла заборгованість га
загальну суму 493029,82 грн., яку позивач
просив солідарно стягнути з
відповідачів.

У свою чергу ОСОБА_3 подав зустрічний
позов, в якому просив визнати кредитний
договір недійсним, оскільки Банк при
укладанні договору порушив ЗУ «Про
захист прав споживачів».

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 12 травня 2014
року позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» в особі філії «Одеське
Регіональне Управління» Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5
на користь Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит» в
особі філії «Одеське Регіональне
Управління» Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит» у
погашення кредитної заборгованості
398997 грн..

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його зустрічні позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі, а у
задоволенні позовних вимог Банку
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Банк Фінанси та Кредит» в особі філії
«Одеське Регіональне Управління»
Публічного акціонерного товариства
«Банк Фінанси та Кредит» частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі не виконують взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором та
договором поруки, не сплачують
заборгованість за кредитом, відсотками
та пенею.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що посилання
позивача на ЗУ «Про захист прав
споживачів» є необґрунтованим, та
споживчий кредит - це кошти, що
надаються кредитодавцем споживачеві
на придбання продукції, а ОСОБА_3,
відповідно до кредитного договору,
отримав кошти на особисті потреби.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 01.09.2008
року між Банком та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір, відповідно до якого
останній отримав кредитні кошти у
розмірі 15000 доларів США з кінцевим
строком повернення не пізніше 01.09.2013
року під 18% річних.

У якості забезпечення повернення
кредитних коштів 01.09.2008 року між Банком
та ОСОБА_5 був укладений договір поруки,
відповідно до якого останній
зобов'язався у повному обсязі
відповідати по зобов'язанням боржника.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином умови
договору не виконував, то згідно
розрахунку Банка станом на 12.01.2012 року
виникла заборгованість на загальну
суму 61705,86 доларів США, яка складається
з:

- заборгованість за кредитом - 13893,34
доларів США;

- заборгованість за відсотками -
5718,18 доларів США;

- пеня за несвоєчасну сплату
основного боргу за період з 16.01.2011 року
по 11.01.2012 року - 26667,5 доларів США;

- пеня за несвоєчасну сплату
відсотків за період з 16.01.2011 року по
11.01.2012 року - 15426,84 доларів США.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких вимог, відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець),
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
Глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень 1050 ЦК України,
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то у разі
прострочення повернення чергової
частини, позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася та сплати
процентів.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання, при якому настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, а боржник, який
прострочив виконання зобов'язання,
відповідає перед кредитором за завдані
простроченням збитки.

Відповідно до умов кредитного договору
до обов'язків відповідача
(позичальника) було покладено точно в
строки, обумовлені в кредитному
договорі, повернути кредит, своєчасно
сплачувати проценти за користування
кредитом, комісійні винагороди за
банківські послуги та належним чином
виконувати взяті на себе інші
зобов'язання за кредитним договором. У
разі порушення умов договору
достроково повернути кредит з
одночасною сплатою процентів за
фактичний час користування кредитними
ресурсами, сплатити штрафні санкції та
інші належні до сплати платежі тощо.

Проте ОСОБА_3 у порушення умов
кредитного договору своєчасно і в
повному обсязі не погашав кредит, та не
сплачував відсотки за користування
коштами.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України при
порушенні боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 553 ЦК України
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого зобов'язання, а також відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язань боржником.

Причини невиконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором ніяким чином не можуть
впливати на виконання поручителем
зобов'язань по даному договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
сторони є вільними в укладені договору,
виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідачі підписали договір кредиту
та договір поруки добровільно, що
свідчить про те, що всі умови
кредитного договору та договору поруки
сторонами визначено як обов'язковими
для виконання, та ніяких заперечень
щодо них відповідачами не
висловлювалось.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині визначення суми
заборгованості за кредитом у розмірі
34380,36 доларів США, що еквівалентно 398997
грн., та зменшення розміру неустойки з
наступних підстав.

Як вбачається з висновку судової
економічної експертизи № С-323 від 27.12.2013
року, проведеної експертом
Чернігівської регіональної
торгово-промислової палати, та з яким
погодився представник Банку,
заборгованість згідно розрахункам
експерта, виходячи з умов кредитного
договору, станом на 12.01.2012 року складає:
заборгованість по тілу кредиту - 13892,01
доларів США, заборгованість по сплаті
відсотків - 3298,17 доларів США (а.с.244).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Таким чином, суд першої інстанції
цілком законно та обґрунтовано зменшив
розмір неустойки за несвоєчасну сплату
основного боргу та відсотків
відповідно до 13892,01 доларів США та 3298,17
доларів США, виходячи з розміру
заборгованості по тілу кредиту та
відсоткам, визначеного експертом.

Що стосується зустрічних вимог ОСОБА_3,
то колегія суддів дійшла висновку, що
суд першої інстанції в цій частині
також ухвалив законне та обґрунтоване
рішення.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність у
Банка індивідуальної ліцензії на
здійснення валютних операцій, колегія
суддів вважає необґрунтованим з
наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93
Національний Банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом; генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання; індивідуальні ліцензії
видаються резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Посилання апелянта на те, що Банк не мав
права на здійснення операцій в
іноземній валюті, оскільки не
отримував індивідуальної ліцензії на
право надання кредиту в іноземній
валюті, не заслуговують на увагу, так як
відповідно до ст. 5 Декрету КМУ України
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного Банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 вказаного
Декрету.

Судом встановлено, що позивач на час
укладення кредитного договору №
М-116/08-К від 01.09.2008 року мав право
укладати кредитні договори в іноземній
валюті, оскільки мав банківську
ліцензію та відповідний дозвіл (т.1,
а.с.121).

У додатку до дозволу зазначено перелік
операцій, які має право здійснювати
Відкрите акціонерне товариство «Банк
«Фінанси та Кредит» з валютними
цінностями, у тому числі залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України (т.1, а.с.120).

Укладаючи кредитний договір в
іноземній валюті, сторони дійшли згоди
по всіх його істотних умовах, прийняли
на себе певні ризики, на випадок зміни
валютного курсу та в момент укладення
договору не мали будь-яких законних
підстав вважати, що зміна
встановленого валютного курсу не
настане.

ОСОБА_3 не доведено, що сторони при
укладенні кредитного договору були
впевнені в тому, що така зміна обставин
не настане.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1054 ЦК України
відповідальність за валютні ризики
лежить саме на позичальнику.

Згідно зі ст. 617 ЦК України відсутність
у боржника необхідних коштів для
погашення заборгованості не є
підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов`язання.

Також колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта на ЗУ "Про
захист прав споживачів" оскільки, до
спорів, які виникають з кредитних
правовідносин, застосування
зазначеного Закону можливо у разі, якщо
предметом і підставою позову є питання
надання інформації споживачеві про
умови отримання кредиту, типи
відсоткової ставки, валютні ризики,
процедура виконання договору тощо, які
передують укладенню договору. Після
укладення договору між сторонами
виникають кредитні правовідносини,
тому до спорів щодо виконання цього
договору цей закон не може
застосовуватись, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство в
системі кредитування.

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» від
22 вересня 2011 року, яким внесено зміни до
ЗУ «Про захист прав споживачів» та
заборонено надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України набув чинності 16
жовтня 2011 року, а кредитний договір між
ОСОБА_3 та Банком був укладений в 2008
році. При цьому відповідно до розділу 2
п. 2 вказаного Закону його дія не
поширюється на кредитні договори,
укладені до набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення, а не сам
договір, може бути змінено або визнано
недійсним. Положення, що було визнане
недійсним, вважається таким з моменту
укладення договору.

Аналізуючи зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення зустрічних позовних вимог.

Таким чином, судова колегія
погоджується з зазначеними висновками
суду першої інстанції, оскільки вони
відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин і закон, який їх
регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 12 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко