Справа № 481/499/14-ц
Провадж.№ 2/481/333/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"18" червня 2014 р. Новобузький
районний суд Миколаївської області в
складі:

головуючого судді - Васильченко Н.О.,

за участю: секретаря - Юхименко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Новобузького
районного суду Миколаївської області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Надія» про
визнання недійсним договору кредитної
лінії, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з відповідним позовом до
відповідача КС «Надія» в обґрунтування
якого зазначив, що 20.11.2007 року він уклав
з відповідачем договір кредитної лінії
№ 25 07 (з забезпеченням іпотекою) за
умовами якого кредитна спілка надала
йому кредит у розмірі 60000 грн., а він
повинен був повернути вказані кошти з
відсотками до 20.11.2009 року. До цього часу
ним частково повернуто кредитні кошти,
а тому він продовжує виконувати умови
вказаного кредитного договору.
Посилаючись на те, що КС «Надія» не мала
права на укладення кредитного договору
з громадянами, оскільки відповідно до
вимог чинного законодавства не мала
ліцензії на здійснення такого роду
діяльності, а також вказуючи на
невідповідність спірного договору
положенням ст. 638 ЦК України та ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», просив визнати вказаний
договір недійсним та стягнути з
відповідача на свою користь судові
витрати у справі.

Представник позивача ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явився, надав суду
письмову заяву про можливість розгляду
справи за його відсутності, заявлені
позивачем вимоги підтримав і просив їх
задовольнити. Не заперечував проти
заочного розгляду справи.

Відповідач КС «Надія» у судове
засідання явку свого представника не
забезпечила, хоча про дату, час і місце
судового засідання повідомлялася
належним чином, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення судової
повістки. Заяв про розгляд справи за
відсутності представника спілки не
направляла, про причини неявки суду не
повідомила.

Зі згоди представника позивача суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи на підставі наявних у справі
доказів, що відповідає положенням ч. 1
ст. 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази у
справі, ознайомившись з матеріалами
цивільних справ №№ 2-332/10р. та 2-415/10р.,
приходе наступного висновку.

Судом установлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Дійсно між КС «Надія» і членом цієї
кредитної спілки ОСОБА_1 20 листопада 2007
року був укладений договір кредитної
лінії № 25 07, відповідно до якого
кредитор відкрив позичальникові
поновлювальну кредитну лінію з лімітом
60000 грн. з виплатою 0,137% від залишкової
суми боргу за кожен день користування
ним строком до 20 листопада 2009 року.

В забезпечення виконання вказаної
угоди між ОСОБА_3 та КС «Надія» 22
листопада 2007 року був укладений
іпотечний договір, предметом якого є
житловий будинок, АДРЕСА_1.

Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором виконував не
належним чином, внаслідок чого, згідно
рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 25 червня 2010
року, ухваленого по цивільній справі №
2-332/10р., позов КС «Надія» до ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь
КС «Надія» в солідарному порядку в
рахунок відшкодування заборгованості
за кредитним договором 102334 грн., шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки: нерухоме майно належне ОСОБА_3
- житловий будинок за АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки КС
«Надія» за початковою ціною 120000 грн.
через проведення прилюдних торгів, при
цьому також присуджено до стягнення з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь КС «Надія»
судових витрат у розмірі по 571,67 грн. з
кожного.

Зазначене рішення набрало законної
сили 06.07.2010 року і 23.09.2013 року КС «Надія»
були видані відповідні виконавчі листи
з відміткою про їх пред'явлення для
примусового виконання до 06.07.2013 року.

Згідно з ухвалою суду Новобузького
районного суду Миколаївської області
від 18.11.2013 року поновлено строк
пред'явлення вищевказаних виконавчих
листів до виконання, яка за ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 22.04.2014 року залишена без
змін.

В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Втім відповідач не навів належних
доводів, які свідчать про
невідповідність спірного договору
кредитної лінії умовам Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
такі доводи зводилися лише до
буквального цитування окремих
положень цього Закону без будь-якого
акцентування їх порушень положеннями
спірного правочину.

Посилання представника позивача на
приписи ст. 28 Закону України «Про
заставу», згідно з якою право застави
припиняється з припиненням обов'язку,
забезпеченого заставою, безпідставні,
оскільки позивач не надав доказів, які
свідчать про повне виконання вказаного
кредитного договору. А навіть і за
наявності таких, позивач із
застосування положень вищевказаної
статті Закону, обрав невірний спосіб
захисту порушеного права.

Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,
5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Втім, представник позивача
безпідставно посилається на
відсутність у спірному договорі такої
істотної умови як відповідальність
кредитора, що притаманна для договорів
надання позики, оскільки п. 5.1. спірного
договору встановлено, що за
невиконання або не належне виконання
взятих на себе договірних зобов'язань,
сторони несуть відповідальність
згідно чинного законодавства,
деталізувавши при цьому
відповідальність для позичальника.

Більш того, як вбачається зі змісту
позову та досліджених доказів, позивач
не зазначив, чим відсутність
зазначених умов у договорі порушила
його законні права, зважаючи на те, що
кредитор свою частину обов'язків
передбачених 1.1., 2.1. та 2.3. виконав,
оскільки вчасно видав позичальнику
обумовлені за договором 60000 грн., що
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями.

Доводи представника позивача, що КС
«Надія» не мала права на укладення
кредитного договору з громадянами,
оскільки відповідно до вимог чинного
законодавства не мала ліцензії на
здійснення такого роду діяльності, не
знайшли свого підтвердження при
судовому розгляді справи з огляду на
наступне.

Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» від 12 липня 2001 року
встановлено, що фінансовий кредит це
кошти, які надаються у позику юридичній
або фізичній особі на визначений строк
та під процент. Здійснення
діяльності з надання фінансових
кредитів дозволяється тільки після
отримання відповідної ліцензії (п. 3 ч. 1
ст. 1, ч. 2 ст. 34). Відповідно до п. 3
Прикінцевих положень Закону України
від 20 грудня 2001 р. «Про кредитні
спілки» (з наступними змінами) (далі
Закон №2908-III), що є спеціальним законом
і регулює діяльність кредитних спілок,
статути та інші внутрішні документи
кредитних спілок, які зареєстровані до
дня створення Державного реєстру
фінансових установ, підлягають
приведенню у відповідність до цього
Закону, а самі кредитні спілки
підлягають перереєстрації та повинні
отримати відповідні ліцензії в
уповноваженому органі протягом року з
моменту створення Державного реєстру
фінансових установ.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону № 2908-III
кредитна спілка це неприбуткова
організація, заснована фізичними
особами, професійними спілками, їх
об'єднаннями на кооперативних засадах
з метою задоволення потреб її членів у
взаємному кредитуванні та наданні
фінансових послуг за рахунок обєднаних
грошових внесків членів кредитної
спілки. Абзацом третім ч. 1 ст. 21 цього
Закону передбачено, що кредитна
спілка відповідно до свого статуту
надає кредити своїм членам на умовах їх
платності, строковості та
забезпеченості в готівковій та
безготівковій формі.

Частиною 4 ст. 8 Закону № 2908-III
передбачено, що ліцензуванню в
кредитній спілці підлягає діяльність
по залученню внесків (вкладів) членів
кредитної спілки на депозитні рахунки,
а також інші види діяльності
відповідно до закону.

Водночас, згідно п. 1.2 Ліцензійних умов
провадження діяльності кредитних
спілок з надання фінансових послуг,
затверджених розпорядженням Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 2 грудня
2003 р. та зареєстрованих в Міністерстві
юстиції України 25 грудня 2003 р., для
залучення внесків (вкладів) членів
кредитної спілки на депозитні рахунки,
використання таких коштів для надання
їм кредитів кредитна спілка
зобов'язана отримати ліцензію на
здійснення діяльності по залученню
внесків (вкладів) членів кредитної
спілки на депозитні рахунки. Для
надання фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів (кредитів банків,
коштів інших установ та організацій)
кредитна спілка зобов'язана отримати
ліцензію на здійснення діяльності
кредитної спілки з надання фінансових
кредитів за рахунок залучених коштів,
крім внесків (вкладів) членів кредитної
спілки на депозитні рахунки.
Діяльність кредитної спілки з надання
фінансових кредитів за рахунок
капіталу кредитної спілки, а також
коштів об'єднаних кредитних спілок,
залучених кредитною спілкою, що є їх
членом, та коштів спільних фінансових
фондів асоціацій кредитних спілок,
утворених їх членами, не потребує
отримання ліцензії.

Отже, за змістом зазначених вище чинних
правових норм діяльність КС «Надія» з
надання фінансових кредитів за рахунок
капіталу самої спілки не потребує
отримання спеціальної ліцензії.

В силу вимог ч. 3. ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

При розгляді апеляційним судом
Миколаївської області 16.02.2012 року
апеляційної скарги на рішення
Новобузького районного суду від 24.12.2010
року, ухваленого по цивільній справі №
2-415/10р. за позовом КС «Надія» до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості,
встановлено, що вперше КС «Надія» була
зареєстрована 27 лютого 1998 року. Потім,
Державна комісія з регулювання ринків
фінансових послуг України видала їй, як
фінансовій установі, свідоцтво про
реєстрацію від 19 жовтня 2004 року.

За період з 16 листопада 2007 року по 20
березня 2008 року КС «Надія» було
прийнято 2582785 грн. 48 коп. пайових
внесків (оборотно-сальдова відомість
по рахунку №412 (а.с. 87)), що свідчить про
те, що її капітал дозволяв надати
позивачу кредит у вказаному розмірі.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору кредитної
лінії від 20.11.2007 року не знайшли свого
підтвердження при судовому розгляді
справи, а тому у їх задоволенні
належить відмовити.

В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові
витрати, понесені позивачем у зв'язку з
розглядом справи, слід віднести на його
рахунок.

Керуючись ст. ст. 5 - 8, 10, 11, 212-215, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Кредитної спілки «Надія» про визнання
недійсним договору кредитної лінії, -
відмовити.

Судові витрати понесені позивачем
віднести на його рахунок.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до апеляційного суду
Миколаївської області через
Новобузький районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Новобузького районного
суду

Миколаївської області
Н.О. Васильченко