У х в а л а

іменем україни

13 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Наумчука М.І.,

Дербенцевої Т.П., Ступак
О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кей-Колект» в особі представника -
Карасюка Олександра Володимировича, на
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 28 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до
суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання

ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за
кредитним договором від

27 грудня 2007 року, згідно з умовами якого
відповідач отримала кредит у сумі 265 000
доларів США строком до 26 грудня 2014 року
зі сплатою 12,9% річних, унаслідок чого
утворилася заборгованість у розмірі 2
404 880 грн.

97 коп., що підлягає стягненню в
солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
який згідно з договором поруки від 27
грудня 2007 року зобов'язався
відповідати за виконання
позичальником усіх його зобов'язань
перед банком у повному обсязі.

Заочним рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від

5 квітня 2013 року позов ПАТ «УкрСиббанк»
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 2 404 880 грн. 97 коп., вирішено
питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 28 березня

2014 року рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від

5 квітня 2013 року скасовано, у
задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі товариство з
обмеженою відповідальністю
«Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») в
особі представника - Карасюка О.В.
просить рішення апеляційного суду
Вінницької області від 28 березня

2014 року скасувати й залишити в силі
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 5 квітня 2013 року,
що було помилково скасовано, мотивуючи
свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права й порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3
належним чином не виконуються
зобов'язання за кредитним договором,
унаслідок чого виникла кредитна
заборгованість, яка підлягає стягненню
в солідарному порядку з боржника та
поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
недоведеності та безпідставності
вимог банку.

Проте, з таким висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року
між ПАТ «УкрСиббанк»

та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за умовами якого банк надав
відповідачу споживчий кредит у сумі 265
000 доларів США зі сплатою 12,9% річних із
кінцевим терміном повернення 26 грудня
2014 року.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором, того
ж дня між банком та ОСОБА_4 було
укладено договір поруки, згідно з яким
відповідач поручився за належне
виконання позичальником усіх
зобов'язань за кредитним договором
перед банком у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених кредитним
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530
ЦК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3
зазначала, що кредитні кошти фактично
не отримувала й підписи у заявах про їх
отримання та квитанціях не ставила.

Відповідно до ч. 1
ст.http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2012_07_05/p
ravo1/T041618.html?pravo=1" l "1766" o "Цивільний
процесуальний кодекс України;
нормативно-правовий акт № 1618-IV від
18.03.2004" t "_blank 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла того, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно з висновком
судово-почеркознавчої експертизи №
417-П від 7 лютого 2014 року,
призначеної під час апеляційного
розгляду справи,

підписи отримувача у заявах про видачу
готівки виконані не

ОСОБА_3, а іншою особою.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 12 червня 2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд за заявою осіб, які
беруть участь у справі, призначає
експертизу, коли необхідність
експертного висновку випливає з
обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом
у справі лише в тому разі, коли
експертиза була проведена на підставі
ухвали суду відповідними
судово-експертними установами.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 6 ст. 147
ЦПК України висновок експерта для суду
не є обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 цього
Кодексу.

Отже, висновок експерта не має переваг
перед іншими засобами доказування,
також підлягає дослідженню і
перевірці.

У порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212-214 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
належним чином не перевірив доводів та
заперечень сторін, не дав правової
оцінки висновку проведеної у справі
експертизи, не оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу, а також достатність і взаємний
зв'язок доказів у їх сукупності, взявши
за основу лише висновок експертизи, суд
не врахував того, що сторонами визнано
факт укладення кредитного договору,
унаслідок чого дійшов суперечливих
висновків щодо недоведеності вимог
банку, зазначивши при цьому, що
відповідач ОСОБА_3 отримала значно
більшу суму кредиту, ніж вказано у
кредитному договорі, на погашення якої
останньою частково внесено кошти до
банку.

Апеляційний суд взагалі не вмотивував
і не обґрунтував свого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову та не дав оцінки
тому, що ОСОБА_3, хоча й указувала на те,
що кредитний договір не підписувала,
однак питання про визнання такого
договору недійсним не ставила.

Крім того, судом апеляційної інстанції
помилково застосовано ст. 1046 ЦК
України, положеннями якої регулюються
правовідносини щодо договору позики,
та яка не поширюється на спірні
правовідносини.

Разом з тим, не може залишатися в силі й
рішення суду першої інстанції з
наступних підстав.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений

обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального
права, поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього
Кодексу).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зі змісту договору поруки вбачається,
що строк її припинення не встановлено,
тому згідно з вимогами вищевказаних
норм матеріального права, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання,
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням

права на повернення кредиту достроково
не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, підставою для припинення
договору поруки може бути недотримання
кредитором строку звернення до суду з
вимогами до поручителя.

Відповідно до п. 24 постанови № 5 пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року,
відповідно до ч. 4

ст. 559 ЦК України порука припиняється,
якщо кредитор протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Проте, суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
на зазначені положення закону уваги не
звернув, належним чином не дослідив
умови укладених між сторонами
договорів кредиту й поруки, та належним
чином не з'ясував, чи виникло у банку
право дострокової вимоги повернення
суми кредиту, процентів за
користування кредитними коштами та
пені, а також, з урахуванням дійсних
обставин справи й доводів сторін, не
визначився з датою спливу
шестимісячного строку, встановленого
для звернення кредитора з вимогою до
поручителя про виконання зобов'язання,
та наявністю підстав для припинення
поруки.

Крім того, стягуючи кредитну
заборгованість з відповідачів на
користь ПАТ «УкрСиббанк», суд першої
інстанції не врахував того, що у зв'язку
з укладенням між ПАТ «УкрСиббанк» та
ТОВ «Кей-Колект» 12 грудня

2011 року договору факторингу № 1
відбулася заміна кредитора у кредитних
зобов'язанням, які виникли із
укладеного з ОСОБА_3 кредитного
договору, й відповідно - відбулась
заміна позивача у справі.

При цьому судами обох інстанцій
взагалі не встановлено дійсного
розміру кредитної заборгованості, з
урахуванням заперечень відповідачів,
не досліджено первинної
бухгалтерської документації.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України суди не сприяли всебічному й
повному з'ясуванню дійсних обставин
справи, що мають визначальне значення у
її вирішенні, а допустили суттєву
неповноту у з'ясуванні таких обставин.
Висновки судів у порушення вимог
закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що судами не дотримано
вимог процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кей-Колект» в особі представника -
Карасюка Олександра Володимировича,
задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 5
квітня 2013 року та рішення апеляційного
суду Вінницької області від

28 березня 2014 року скасувати.

Справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.І.
Мартинюк

Судді:

Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

М.І. Наумчук

О.В. Ступак