22-ц/775/1182/2014(м)
інстанції Хараджа О.О.
Суддя-доповідач
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 28
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
ОСОБА_5, про виселення без надання
іншого жилого приміщення,

в с
т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відповідачів, який в ході судового
розгляду уточнила, та просила
виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з належної
їй 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 без
надання відповідачам іншого жилого
приміщення, з посиланням на
неможливість спільного проживання
внаслідок порушення правил співжиття
відповідачами та пошкодження ними
майна, неможливістю здійснювати права
власника.

Рішенням Іллічівського
районного суду м. Маріуполя від 28
травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені частково. Виселено ОСОБА_4 з
1/2 частини будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі по 229,40 грн. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду змінити, виселити
ОСОБА_3 з 12 частини жилого будинку, який
розташований за адресою : АДРЕСА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_2, яка просила
задовольнити апеляційну скаргу,
заперечення ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_6 та відповідачки ОСОБА_4, які
просили відхилити апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає за таких
підстав. Третя особа - ОСОБА_5, в судове
засідання не з'явилася, просила
розглянути справу у її відсутність.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1976 року по 1991 рік.

ОСОБА_3 був засуджений
Іллічівським районним судом м.
Маріуполя за ст. 140 КК України, з
конфіскацією усього майна. Рішенням
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя від 29 листопада 1988 року за
ОСОБА_2 визнано право на 1/2 частину
описаного майна, виключено його з акту
опису та визнано за ОСОБА_2 право
власності на 17/50 частини будинку
АДРЕСА_1 та інше майно, а також стягнуто
з неї на користь держави вартість 1/2
частини описаного майна.

На підставі рішення
Іллічівського райсуду м.Маріуполя від
16 лютого 2007 року за ОСОБА_2 визнано
право власності на частку житлового
будинку АДРЕСА_1, яка складається з
житлового будинку літ. А-1 (кімнати 1-3,
1-4), частини житлової прибудови літ. А1-1
(кімнати 1-2, 1-1), житлового будинку літ. Б
з тамбуром літ. а-1, б-1, сараями літ. К, Д,
гаражем літ. З, гаражем літ. И та 1/2
частини огородження, що складає 1/2
частку будинку. Зазначене рішення
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 08
жовтня 2008 року.

Інша 12 частина цього
домоволодіння належить ОСОБА_7 на
підставі вищевказаного рішення
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
16 лютого 2007 року.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові
про виселення ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що вселення
відповідача у спірний будинок
відбулося у встановленому законом
порядку; у зв'язку з припиненням
сімейних відносин з ОСОБА_2, відповідач
не втратив права на проживання у
будинку; позивачка не надала належних
та допустимих доказів того, що
відповідач створює умови неможливі
для спільного проживання у будинку та
псує будинок.

З висновками суду не можна не
погодитися, оскільки вони відповідають
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника будинку, які проживають
разом з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням. Згідно частини 4 цієї ж
статті, припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням. При відсутності згоди між
власником будинку та колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст. 162 цього Кодексу.

Зі справи вбачається, що
після звільнення ОСОБА_3 з місць
позбавлення волі, він 24 жовтня 2008 року,
за згодою ОСОБА_2, зареєструвався у
будинку, як член сім'ї власника. В суді
апеляційної інстанції позивачка не
заперечувала цих обставин і
пояснювала, що вона погодилася
поновити з відповідачем сімейні
відносини і до 2009 року вони фактично
проживали однією сім'єю.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

Підстави виселення членів
сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст.157 та ч. 1 ст. 116
ЖК України.

Так, виселення згідно із ч.1 ст.
116 ЖК України, на яку посилається ОСОБА_2
у позові, може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу власника
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до п.17 постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12.04.1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають ті обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, як вбачається зі
справи, будь-яких доказів, які б
підтверджували факти систематичного
порушення правил співжиття ОСОБА_3 і
робили неможливим для інших
проживання з ним в одному будинку, а
також притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності
або застосування до нього заходів
громадського впливу, ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду не
представлено.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 386
ЦК України власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його права, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Права власника жилого будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Підтримуючи доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 посилалася
на те, що вона не може проживати з
ОСОБА_3 у належній їй частині будинку,
оскільки між ними склалися складні
відносини і вона боїться знаходиться з
ним в одному приміщенні.

Заперечуючи проти доводів
скарги ОСОБА_3 вказував, що будинок
АДРЕСА_1 належав його батькам. За їх
згодою, після реєстрації шлюбу з
ОСОБА_2, вони добудували до будинку жилі
приміщення. Після його засудження та
конфіскації частини будинку за
рішенням суду, вони з ОСОБА_2 за спільні
кошти сплатили на користь держави
компенсацію належної йому частини
будинку, і коли він звільнився з місць
позбавлення волі то дізнався, що
позивачка оформила будинок на своє
ім'я. Фактично 12 частка будинку, що
належить ОСОБА_2 складається з
чотирьох кімнат, як поділені по дві та
об'єднані спільним коридором. Він
займає дві кімнати, а інші дві кімнати
ОСОБА_2 здала квартирантам. Він не
перешкоджає позивачці проживати у
будинку, іншого свого житла він не має
і тому, не погоджується на виселення з
будинку. Що стосується залучених до
справи фотографій про стан подвір'я та
будинку, то вони не відносяться до
спірного будинку, оскільки він, ОСОБА_3,
підтримує будинок у придатному для
проживання стані.

Позивачка цих обставин не
заперечувала та не спростувала і
підтвердила, що належна їй частина
будинку дійсно складається з
відокремлених жилих приміщень, частину
яких вона на протязі двох місяців здає
квартирантам.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції всебічно, повно та об'єктивно
розглянув справу, правильно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, дав належну оцінку
наданим доказам та ухвалив рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_2
При цьому порушень норм процесуального
права, які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування чи зміни рішення, суд першої
інстанції не допустив.

Доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 про те, що рішення суду не
відповідає нормам процесуального
права, роз'ясненням, які містяться у
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі», та
положенням ст.41 Конституції України, є
непереконливими. Суд першої інстанції,
відповідно до вимог ст.212 ЦПК України,
оцінив представлені сторонами
матеріали за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та дійшов обгрунтованого
висновку про відмову ОСОБА_2 у позові
про виселення ОСОБА_3 з 12 частини
будинкуАДРЕСА_1, оскільки після
припинення сімейних відносин з
позивачкою відповідач не втратив
право користування спірним будинком, а
доказів неможливості його проживання
разом із ОСОБА_2 у будинку та
пошкодження будинку, позивачкою суду
не надано.

Посилання на те, що судом не
дано правової оцінки акту обстеження,
який складений комітетом
самоорганізації населення «Кам*янськ»,
про те, що покрівля будинку вимагає
ремонту, паркан та сарай розвалені, а
земельна ділянка занедбана, не
відповідають дійсності, оскільки в
рішенні суду, у сукупності з іншими
доказами, зроблено висновок про те, що
позивачкою не надано доказів того, що в
період її проживання у будинку,
домоволодіння знаходилося в іншому
стані, а нинішній стан будинку
пов'язаний з діями та бездіяльністю
ОСОБА_3 (а.с.59,61-71 ).

Зі справи також вбачається,
що за даними фактами була допитана
свідок ОСОБА_8, яка проживає у другій
частині будинку, та яка не підтвердила
погіршення стану спірного будинку.

За таких обставин, доводи
скарги про те, що суд не навів у рішенні
всі пояснення, які дала свідок ОСОБА_8
відносно стану будинку, не
спростовують загальних висновків суду
про недоведеність позовних вимог
ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_3
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не за
призначенням.

Отже, в рішенні повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Суд першої інстанції
правильно застосував норми
матеріального права і постановив
рішення з цього питання у
відповідності з вимогами ст.ст.212,213 ЦПК
України.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 28 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А.Попова