Головуючий у 1 інстанції Топузова
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

09 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької
області у складі:

головуючого - Песоцької Л.І.

суддів - Ткаченко Т.Б.,
Мальцевої Є.Є.

при секретарі - Костомановій
А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
поважною причину пропуску строку
позовної давності та його поновлення,
визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання свідоцтва про право
на спадщину недійсним за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, в особі її
представника - ОСОБА_3, на рішення
Першотравневого районного суду
Донецької області від 12 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просила
визнати дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між позивачкою та ОСОБА_4 17
січня 2001 року, визнавши за нею право
власності на дану квартиру, визнати
недійсним та скасувати свідоцтво про
право на спадщину за законом, припинити
право власності ОСОБА_2 на дану
квартиру, а також відшкодувати судові
витрати понесені у справі.

В обґрунтування позову зазначила, що 17
січня 2001 року вона на підставі усного
договору купівлі-продажу придбала у
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 700 доларів
США, отримала від нього документи на
квартиру, зобов'язалась протягом року
погасити заборгованість по сплаті
комунальних послуг за минулі роки,
домовившись у подальшому оформити
договір нотаріально. Протягом майже 12
років вона володіє даної квартирою
безтитульно. Перешкодою для
нотаріального оформлення договору
купівлі-продажу стало те, що ОСОБА_4
після смерті своєї дружини - ОСОБА_5,
приблизно в 1998 році, не оформив у
встановленому законом порядку
спадкові права на квартиру, що була
власністю подружжя, а також наявність
заборгованості по комунальним
платежам. ОСОБА_2 було відомо про цю
угоду і навіть після смерті ОСОБА_4 у 2004
році відповідачка ніяких вимог з
приводу повернення квартири не
заявляла. Тільки в березні 2012 року,
отримавши позовну заяву відповідачки
про виселення з квартири вона
дізналась, що відповідачка перебувала
з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі і
прийняла спадщину після його смерті,
оформивши за собою право власності в
порядку спадкування на спірну
квартиру. Вважає, що між нею та ОСОБА_4
було досягнуто згоди по всім суттєвим
умовам договору купівлі-продажу, на той
момент не існувало будь-який обмежень
для укладення правочину. ОСОБА_4
прийняв спадщину після смерті своєї
дружини, оскільки фактично проживав з
нею на момент смерті та був
зареєстрований у квартирі.

Рішенням Першотравневого районного
суду Донецької області від 12 листопада
2013 року у визнанні поважним причини
пропуску строку позовної давності на
звернення до суду та в поновленні
строку відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між нею та ОСОБА_4 17 січня 2001
року, визнавши за нею право власності
на вказану квартиру; визнання
недійсним та скасування свідоцтва про
право на спадщину за законом;
припинення права власності ОСОБА_2 на
дану квартиру відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, в особі
її представника - ОСОБА_3, просить
рішення суду скасувати, постановити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Посилається на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
порушено норми процесуального закону
та неправильно застосовано положення
матеріального закону.

Зокрема зазначає, що судом
безпідставно не прийнято до уваги, що
протягом всього часу володіння
квартирою позивачка не могла захистити
свої права шляхом подання позову про
визнання договору-купівлі продажу
дійсним, оскільки за життя ОСОБА_4 був
згодний укласти договір нотаріально та
його посвідчити, перешкодою цьому
стала смерть останнього у грудні 2004
року.

Вказує, що початком строку позовної
давності необхідну вважати момент
пред'явлення ОСОБА_2 до нею вимог про
виселення, оскільки вимоги про
повернення майна та незаконність
володіння квартирою протягом 11 років
не заявлялись.

У відповідності із положеннями ч.2 ст.305
ЦПК України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивачки та її
представника, відповідачки, які
належним чином повідомлені про час і
місце судового розгляду, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштових відправлень повістки та
телефонограма, зареєстрована в книзі
телефонограм за №№ 1276, 1277.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представників
відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, які просили відхилити скаргу,
рішення суду залишити без змін,
дослідивши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін з таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою та її представником не
надано суду належних доказів у
відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України
на підтвердження своїх вимог.
Представником позивача не доведено
обставини, які б свідчили про те, що
ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4, який було
укладено в письмовій формі 17 січня 2001
року, але нотаріально не посвідчений,
та не встигла його посвідчити, так як
ОСОБА_4 помер. Судом в якості доказу про
укладання договору купівлі-продажу не
прийнято розписку від 17.01.2001 року,
оскільки на той час ОСОБА_4 не мав
свідоцтво про право приватної
власності на цю квартиру та не мав
правових підстав для укладання такого
договору. Також не доведено з яких
причин дана розписка знаходиться у
ОСОБА_1, хоча текст розписки передбачає
її знаходження у ОСОБА_4 Відсутня
розписка, що ОСОБА_4 отримав гроші та що
він згодний на продаж даної квартири.

Також не доведено, що строк позовної
давності пропущено з поважних причин,
оскільки з 17 січня 2001 року по час смерті
ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 було достатньо
часу на укладання договору
купівлі-продажу та позивачці нічого не
перешкоджало для цього, якщо б такий
договір мав місце.

З таким висновком колегія суддів не
може не погодитись, оскільки суд першої
інстанції всебічно, повно та об'єктивно
розглянув справу, правильно встановив
обставини, наданим доказам дав
правильну оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог позивачки.

Як встановлено судом першої інстанції
і це підтверджується матеріалами
справи, ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
станом на 2001 рік був власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право власності на житло від 3 вересня
1993 року, в якому зазначено, що йому
разом з ОСОБА_5 належить на праві
спільної сумісної власності
вищезазначена квартира та на підставі
фактичного прийняття спадщини після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружини ОСОБА_5
( а.с.11,121, 122).

Після смерті дружини ОСОБА_4 не
отримував свідоцтво про право на
спадщину за законом та не реєстрував
право приватної власності на вказану
квартиру. Після смерті ОСОБА_4, його
дружина ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 15
березня 2011 року, прийняла у спадок
спірну квартиру, зареєструвавши її у
реєстрі прав на нерухоме майно та
отримала витяг про державну реєстрацію
даної квартири (а.с.129, 130).

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 19 червня 2012 року
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8
вселилися в дану квартиру з дозволу
померлого ОСОБА_4 без оформлення
договору найму житлового приміщення,
проживають в даній квартирі без
реєстрації, ні є членами сім'ї ОСОБА_2 та
її померлого чоловіка. Проживають в
квартирі на правах тимчасових
мешканців, а тому мають статус наймачів
жилого приміщення. Прийнято рішення
про виселення їх з квартири без надання
іншого житла. Рішення в цій частині
набрало законної сили, а тому ці
обставини не підлягають доказуванню
при розгляді даної справи (а.с.84-85,87-89).

Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу).

Згідно ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове, лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.
Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсно. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Як встановлено у ч.2 ст.48 ЦК УРСР 1963 року
по недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все належне за угодою.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до складеної ОСОБА_1
розписки від 17 січня 2001 року, ОСОБА_1
купила у ОСОБА_4 двокімнатну квартиру в
АДРЕСА_1 за 700 доларів США та повинна
погасити заборгованість за квартиру по
1 січня 2001 року, а з 1 січня 2001 року
повинна всі послуги по квартирі
сплачувати самостійно. ОСОБА_4 віддав
їй документи на квартиру (а.с.17).

Разом з тим, зі справи вбачається, що
договір купівлі-продажу у письмовій
формі між ОСОБА_4 та позивачкою не
укладався. Зазначена розписка не
містить відомостей щодо погодження
ОСОБА_4 на укладання договору про
продаж ним спірної квартири. А тому не
може бути доказом на підтвердження
набуття позивачкою права власності на
цю квартиру.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачкою
не надано належних і допустимих
доказів на підтвердження позовних
вимог.

Як вбачається з свідоцтва про смерть
НОМЕР_1, виданого виконкомом
Старченківської сільради
Володарського району Донецької
області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про
що здійснено актовий запис № 01 від
02.01.2005 року (а.с.123).

За період з 2001 року по час смерті ОСОБА_4
позивачка не звернулась до останнього
з вимогами про укладення договору
купівлі-продажу та посвідчення його в
нотаріальному порядку, як і не
звернулась до нього з позовом, якщо він
ухилявся укласти його відповідно до
положень ст. 227 ЦК Української РСР або
ст. 657 ЦК України, про визнання угоди
купівлі-продажу дійсною та визнання за
нею права власності на квартиру.

Доводи апеляційної скарги, що протягом
всього часу володіння квартирою
позивачка не могла захистити свої
права шляхом подання позову про
визнання договору-купівлі продажу
дійсним, оскільки за життя ОСОБА_4 був
згодний укласти договір нотаріально та
його посвідчити, являються
необґрунтованими, та спростовуються
наданими сторонами доказами.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачка
пропустила строк звернення до суду з
вимогами про визнання договору
купівлі-продажу дійсним і визнання за
нею права власності на квартиру і щодо
відсутності підстав для поновлення
строку звернення до суду з позовом.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачкою зроблена
заява про застосування наслідків
спливу строку позовної давності,
передбачених ч.4 ст.267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду позивачкою та її представником не
надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі її
представника - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду Донецької області від 12 листопада
2013 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності шляхом подачі касаційної
скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді
Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева