Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визначення місця проживання дитини з
батьком та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця
проживання дитини з матір'ю, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 28 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив
визначити місце проживання сина
ОСОБА_5, 2006 року народження, з ним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
спроможний надати сину належний рівень
розвитку, дбати про нього, виховувати, а
також має достатній майновий дохід та
належні житлово-побутові умови.

Крім того, зазначав, що син сам бажає
проживати з ним.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 подала
зустрічну позовну заяву, у якій просила
визначити місце проживання сина з нею,
посилаючись на те, що дитина повинна
проживати з матір'ю та вона має бажання
і належні умови для утримання й
виховання сина.

Рішенням Білозерського районного суду
Херсонської області від 04
грудня 2013 року у задоволенні
первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 28 лютого
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_3

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 04 грудня 2013 року, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що сторони з 2002 року до
січня 2013 року перебували в шлюбі та
мають спільну дитину
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу дитина
проживала з матір'ю ОСОБА_4 й ухвалою
Білозерського районного суду
Херсонської області від 16 липня 2013
року за мировою угодою між сторонами
визначено час побачень ОСОБА_3 з сином
ОСОБА_5 для спілкування.

З серпня 2013 року після перебування
ОСОБА_5 відповідно до вказаного рішення
суду протягом двох тижнів у батька
останній дитину матері не повернув,
посилаючись на небажання дитини
проживати з матір'ю, у зв'язку з чим до
теперішнього часу ОСОБА_5 проживає з
батьком ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4 та
відмовляючи в задоволенні первісного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що проживання дитини з
матір'ю відповідає її інтересам, а
також з відсутності виняткових
обставин розлучати дитину з матір'ю.

Ухвалюючи нове рішення та визначаючи
місце проживання малолітнього ОСОБА_5
з батьком ОСОБА_3, апеляційний суд
виходив з того, що від народження
дитина має більшу прихильність до
батька і не бажає з ним розлучатися,
змінювати місце проживання та
оточення. Крім того, суд зазначив, що
батько створив сприятливі умови для
навчання, фізичного та духовного
розвитку сина.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», вирішуючи спори між батьками,
які проживають окремо (в тому числі в
одній квартирі), про те, з ким із них і
хто саме з дітей залишається, суд,
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей,
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959 року
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, обидві сторони
відповідально ставляться до виконання
своїх батьківських обов'язків, мають
позитивні характеристики, належні
матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітньої
дитини.

З висновку психологічного дослідження
від 02 грудня 2013 року вбачається, що
малолітній ОСОБА_5 однаково добре
ставиться як до матері, так і до батька,
хоче мати повну сім'ю.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов хибного висновку про
те, що бажання самого ОСОБА_5 проживати
з батьком є достатніми підставами для
визначення місця проживання
малолітнього сина з батьком.

При цьому виняткових обставин, за яких
дитина може бути розлучена з матір'ю,
апеляційний суд не навів.

Також суд не врахував, що син після
розлучення подружжя за їхньою спільною
домовленістю проживав з матір'ю й,
порушуючи цю домовленість, батько
дитини забрав його до себе.

Суд першої інстанції, з'ясувавши
обставини справи та надавши належну
оцінку зібраним у справі доказам,
дійшов обґрунтованого висновку про
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю ОСОБА_4

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону.

Ураховуючи наведене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 28 лютого 2014 року
скасувати.

Рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 04
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня