Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3857/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко
А.І., Кочеткової І.В.,

при секретарі: Хомяк
К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення
Токмацького районного суду
Запорізької області від 25 липня 2014 року
за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення.

В позові позивач зазначав, що
відповідно до укладеного кредитного
договору № ZPTOGA від 26.05.2008 року
відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в
сумі 29105,00 грн. на строк до 26.05.2018 року
включно, зі платою відсотків за
користування кредитом у розмірі 20,04% на
рік. 26.05.2008 року в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором № ZPTOGA від 26.05.2008 року
між ЗАТ КБ "ПриватБанк",
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» , та відповідачами було
укладено договір іпотеки, посвідчений
нотаріусом Токмацької районної
держаної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за №1037,
згідно якого відповідачі передали в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
житловий будинок, загальною площею 61,70
кв.м, житловою площею 35,70 кв.м., що
знаходиться за адресою: Запорізька
область, АДРЕСА_1 та належить їм на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину №420 від
22.04.1999 року. Однак, відповідач ОСОБА_3
вимоги кредитного договору порушує, а
саме, не виконує в обумовлені строки
зобов'язання щодо сплати кредиту та
відсотків по ньому.

Посилаючись на ці обставини, просили
звернути стягнення на предмет іпотеки
та виселити відповідача, а також інших
осіб, які зареєстровані та (або)
проживають у спірному будинку.

Рішенням Токмацького районного суду
Запорізької області від 25 липня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника апелянта, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 526, 572, 576, ЦК України, якими
встановлено: загальні умови виконання
зобов'язання; поняття застави;
визначено поняття предмету застави та
на статтю 589 ЦК України якою
передбачені правові наслідки
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою і статтю 20
Закону України «Про заставу» згідно
якої заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

До даних правовідносин судом
застосовано приписи статей 33, 39 Закону
України «Про іпотеку» якими
передбачені підстави для звернення
стягнення на предмет іпотеки та умови
і порядок реалізації предмета іпотеки
за рішенням суду.

Також судом враховано роз'яснення
пункту 41 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

Відмовивши в задоволенні позову, суд
виходив з того, що заборгованість за
кредитним договором відповідачами
(після подачі позовної заяви) частково
погашалася, строк виконання основного
зобов'язання не сплив, вартість
предмету іпотеки, визначена п. 35.5
Договору іпотеки (36000 грн.) значно
перевищує суму заборгованості,
оскільки загальний розмір
заборгованості станом на 21.07.2014 року
складає 20559, 50 грн. Тобто, суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає, оскільки позивач не довів
суду співмірності суми заборгованості
та вартості іпотечного майна.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції допустив неправильне
застосування норм матеріального права.
Відмовивши в задоволенні позову щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
з підстав неспівмірності, суд не
вмотивував рішення.

На думку представника апелянта
рішення суперечить обставинам справи,
оскільки розмір загальної
заборгованості та вартість предмету
іпотеки фактично спів мірні. Крім того,
в своїх поясненнях представник
апелянта посилався на частину 7 статті
52 Закону України «Про виконавче
провадження», якою передбачено: У разі
якщо сума, що підлягає стягненню за
виконавчим провадженням, не перевищує
десяти розмірів мінімальної
заробітної плати, звернення стягнення
на єдине житло боржника та земельну
ділянку, на якій розташоване це житло,
не здійснюється. У такому разі
державний виконавець зобов'язаний
вжити всіх заходів для виконання
рішення за рахунок іншого майна
боржника. При цьому представник
апелянта вказував на те, що розмір
заборгованості за кредитним договором
(20559,5 грн.) перевищує десять розмірів
мінімальної заробітної плати, а тому
просив рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Ці доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

В силу вимог пунктів 2), 6) частини 1
статті 3 ЦК України загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом;
справедливість, добросовісність та
розумність.

Частиною 1 статті 589 ЦК України
передбачено, що у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Згідно статті 20 Закону України «Про
заставу» заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Відмовивши в позові, суд першої
інстанції вірно посилався на
роз'яснення пункту 41 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» в якому
вказано:

«При вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема, про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
частини першої статті 3 ЦК)».

З матеріалів справи вбачається, що
заборгованість за кредитним договором
відповідачами (після подачі позовної
заяви) частково погашалася, строк
виконання основного зобов'язання не
сплив. Так, пунктом 8.1. Кредитного
Договору № ZPTOGA від 26.05.2008 р.
передбачено, що грошові кошти видані
готівкою на строк з 26.05.2008 року по 26.05.2018
року (а. с. 15 - на звороті).

У пункті 35.5 Договору іпотеки
зазначено, що вартість предмета
іпотеки складає 36000 грн. (а. с. 22).

Загальний розмір заборгованості
станом на 22.04.2014 року складав 24370, 76 грн.
В процесі розгляду справи відповідач
погашала заборгованість, а тому станом
на 21.07.2014 року загальна заборгованість
за кредитним договором складає 20559, 50
грн., що також визнається і позивачем в
письмових поясненнях від 23.09.2014 року (а.
с. 98).

Таким чином, розмір загальної
заборгованості за кредитним договором
- 20559, 50 грн. є неспівмірним з заставною
вартістю предмета іпотеки, визначеною
в договорі іпотеки за узгодженням
сторін в розмірі 36000 грн., тобто,
вартість предмету іпотеки майже 2
рази перевищує розмір заборгованості
за кредитом.

Крім того, ОСОБА_4 є інвалідом
дитинства, предмет іпотеки - будинок
АДРЕСА_1 Токмацького району
Запорізької області є єдиним житлом
для нього та його сестри - ОСОБА_3, а
тому судова колегія вважає, що
постановлене судом першої інстанції
рішення відповідає обставинам справи
та вимогам закону і постановлено з
урахуванням загальних засад
цивільного законодавства, зокрема,
справедливості, добросовісності та
розумності.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення. За таких обставин
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга має бути відхилена, а судове
рішення залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Токмацького районного суду
Запорізької області від 25 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: