Справа № 727/5452/14-ц
Провадження № 2/727/1455/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді
- Яреми Л.В.

при секретарі
- Гуцул Т.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до відповідачки ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Посилається на те, що 18 лютого 2014 року
між нею та відповідачкою ОСОБА_2 був
укладений договір позики грошових
коштів, згідно умов якого позивачка
надала відповідачці у борг кошти в
сумі 22046 грн. 79 коп., що було
еквівалентно 2550 доларів США за
офіційним курсом НБУ станом на день
укладення договору 1 дол. США = 8 грн. 6458
коп., а відповідачка прийняла дані
кошти та зобов'язувалась їх повернути
до 04 квітня 2014 року. Зазначає, що
фактична передача відповідачці коштів
відбулась 18 лютого 2014 року. Договір
позики грошових коштів був
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, за
реєстровим номером 899.

Однак, всупереч досягнутій між
сторонами домовленості, відповідачка
у визначений в договорі строк свої
зобов'язання не виконала, грошові
кошти не повернула.

Згідно п.1 договору позики, сторони
визначили еквівалент зобов'язання в
доларах США. Станом на 25 червня 2014 року
офіційний курс 1 долара США становить 11
грн. 88 коп. Сума основного боргу станом
на день звернення із позовом до суду
складає 30294 грн. (2550 дол. США x 11 грн. 88
коп.).

Просить стягнути з відповідачки на її
користь борг за договором позики у
розмірі 30294 грн.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_4- ОСОБА_5 зменшив
позовні вимоги, просив стягнути із
відповідачки на користь позивачки
заборгованість за договором позики в
сумі 22046 грн. 79 коп.

Представник відповідачки ОСОБА_2-
ОСОБА_6 зменшені позовні вимоги
визнала повністю.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
обгрунтований і підлягає до
задоволення.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, тощо.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відносно цих вимог закону, судом
встановлено, що 18 лютого 2014 року, між
позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2 був укладений договір позики,
згідно умов якого позивачка надала у
користування відповідачці грошові
кошти у сумі 22046 грн. 79 коп., з кінцевим
терміном повернення в строк до 04 квітня
2014 року (а.с. 8-9).

Проте ОСОБА_2 дане зобов'язання
не виконала.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 18
вересня 2013 року розглянув справу № 6-63
цс 13, предметом якої був спір про
стягнення боргу за договором позики.
При розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок про
те, що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому визначеної
грошової суми або визначеної кількості
речей.

Судом встановлено, що взяті в борг
кошти в сумі 22046 грн. 79 коп. на даний
момент позивачці ОСОБА_1
відповідачкою не було повернуто.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно цих вимог закону судом
встановлено, що позовні вимоги
позивача в частині повернення суми
боргу в розмірі 22046 грн. 79 коп.,
підлягають до задоволення в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору,
вимог цього Кодексу та інших актів
цивільного законодавства, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Таким чином, суд вважає, що з
відповідачки ОСОБА_2 належить стягнути
на користь позивачки ОСОБА_1 борг в
сумі 22046 (двадцять дві тисячі сорок
шість гривень ) гривень 79 копійок, а
також стягнути судові витрати в сумі 220
(двісті двадцять ) гривень 47 копійок.

На підставі викладеного ст.ст.
530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88 ч.1, 152, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 за договором позики від 18
лютого 2014 року борг в сумі 22046
(двадцять дві тисячі сорок шість)
гривень 79 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 220 гривень 47
копійок судового збору.

Рішення може бути
оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Чернівецької
області через Шевченківський районний
суд м.Чернівці шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

СУДДЯ
Л.В.ЯРЕМА