Єдиний унікальний номер 422/1758/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.
при
секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
про усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням і вселення, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
Житлово-будівельний кооператив № 201
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням і вселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав, що він, ОСОБА_1, перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 01
грудня 2006 року. Від шлюбних стосунків
мають малолітню дитину, доньку - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться тільки на
його утриманні, оскільки його дружина
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Далі
позивач зазначає, що його донька ОСОБА_4
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2,
тобто за адресою померлої ОСОБА_5,
оскільки його дружина, а останньої
донька була зареєстрована на той час за
цією адресою, а відповідно до чинного
законодавства і їх донька була
зареєстрована за місцем реєстрації
своєї матері. Позивач вказує, що з
07.05.2011 року вони з донькою вимушені були
тимчасово мешкати в АДРЕСА_3, однак за
весь час вони добросовісно виконували
всі обов'язки, передбачені
законодавством, щодо утримання спірної
квартири. Далі, позивач вказує, що
24.11.2011 року він з донькою спробував
повернутися за місцем реєстрації
ОСОБА_4, однак, померла ОСОБА_5,
скориставшись їх відсутністю змінила
замки вхідних дверей квартири, чим
перешкодила їм доступ до житлового
приміщення, а також, порушила їх права
щодо користування житловим
приміщенням, в якому перебуває на
реєстраційному обліку неповнолітня
дитини - ОСОБА_4. Позивач зазначає, що
ключів від спірної квартири вони не
мають, а спроби увійти до вищевказаної
квартири завершуються скандалами із
родичами відповідача та погрозами.

У зв'язку з вищевикладеним позивач
змушений звернутися до суду та просити
суд в уточненій позовній заяві
зобов'язати ОСОБА_2 припинити чинити
дії, які перешкоджають неповнолітній
дитині - ОСОБА_4 користуватись житловим
приміщенням квартирою, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, та
вселити в вищевказану квартиру
неповнолітню дитину - ОСОБА_4.

До початку розгляду даної цивільної
справи по суті ОСОБА_2 ( далі -
Відповідач) звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1,
Головного Управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
Житлово-будівельний кооператив № 201
Дніпропетровської міської ради, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку, в якому
зазначив, що померла ОСОБА_5, згідно
реєстраційного посвідчення за № 4/205
від 31.03.1995 року з березня 1995 року була
власником двокімнатної квартири
АДРЕСА_2. Згідно довідки ЖБК № 201
Дніпропетровської міської ради від
07.11.2011 року за № 45 вона, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкала та була
зареєстрована за вищевказаною адресою
з 1975 року, та разом з нею з дня
народження за вищевказаною адресою
зареєстрована її онука - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4 Однак, далі відповідач
зазначає,що ОСОБА_4 не проживає в
спірній квартирі з квітня 2011 року, що
підтверджується Актом ЖБК № 201
Дніпропетровської міської ради. Окрім
цього, після смерті її матері, а ОСОБА_5
доньки, ОСОБА_3, місцем проживання
неповнолітньої - ОСОБА_4, є та
залишається місце проживання її батька
- ОСОБА_1, а саме: АДРЕСА_1, де він
зареєстрований та є власником
зазначеної квартири.

У зв'язку з чим, позивач за зустрічним
позовом змушений звернутися до суду та
просити суд в уточненій позовній заяві
визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_2,
усунути перешкоди ОСОБА_2, у
користуванні власністю - квартирою
АДРЕСА_2, шляхом зняття ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4, з реєстраційного обліку,
та зобов'язати Головне Управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області зняти
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 з реєстраційного
обліку за вищевказаною адресою.

Відповідною ухвалою суду зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Головного Управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
Житлово-будівельний кооператив № 201
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку, було
об'єднано в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням і вселення.

Під час розгляду справи позивач за
первісним позовом та його представник
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі і просили їх задовольнити, в
обґрунтування позовних вимог
посилалися на обставини, що викладені
в уточненій позовній заяві. Зустрічні
позовні вимоги не визнали та просили
відмовити у задоволені зустрічного
позову з огляду на його
безпідставність та необґрунтованість.

Після оголошення перерви в судовому
засіданні, з приводу завершення
розгляду справи по суті у судове
засідання такі особи, що беруть участь
у справі (позивач та його представник),
не з'явилися, про день, час та місце
судового засідання повідомлялися у
встановленому законом порядку, про що
свідчить рекомендоване повідомлення
підприємства поштового зв'язку про
вручення судової повістки, причини
неявки суду не повідомили, заяв чи
клопотань від таких осіб до суду не
надходило.

Під час розгляду справи відповідач -
ОСОБА_2 (його представник) за первісним
позовом, такий позов не визнали та
просили відмовити у його задоволені.
Зустрічні позовні вимоги підтримали і
просили їх задовольнити. В
обґрунтування зустрічних позовних
вимог посилались на мотиви та
обставини, що викладені в зустрічній
позовній заяві (а.с.39-41). Після
оголошення перерви в судовому
засіданні, з приводу завершення
розгляду справи по суті у судове
засідання такий відповідач не з'явився,
про день, час та місце судового
засідання повідомлявся у
встановленому законом порядку,
представник відповідача надав суду
письмову заяву в якій просить суд
завершити розгляд справи без їх участі,
уточнені позовні вимоги за зустрічним
позовом підтримує в повному обсязі,
просив їх задовольнити, проти
первісного позову заперечує, просив
відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача за зустрічним
позовом - Головного Управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області в судове
засідання не з'явилися, про день та
час розгляду справи повідомлялися
належним чином, заяв чи клопотань від
такої особи до суду не надходило.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Органу опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлялися
належним чином, надали суду письмові
пояснення та просили розглядати справу
у відсутності їх представника та
винести рішення відповідно до вимог
чинного законодавства, враховуючи
права та інтереси неповнолітніх осіб.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Житлово-будівельного
кооперативу № 201 Дніпропетровської
міської ради, в судове засідання також
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
надали суду письмову заяву в якій
просили розглянути справу у
відсутності їх представника, та
винести рішення відповідно до вимог
чинного законодавства.

Суд враховуючи ту обставину, що всі
особи, які беруть участь у справі
надали відповідні пояснення по суті
спору, сторони представили суду усі
докази, на які вони посилались в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, керуючись вимогами ч. 2., 4
ст. 169 ЦПК України вважає за можливе
вирішити справу по суті.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, вважає, що в
задоволені первісного позову
необхідно відмовити, а зустрічний
позов необхідно задовольнити за
наступних підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини та визначені відповідно до
них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 01
грудня 2006 року (а.с.57). Від сумісного
подружнього життя мають неповнолітню
дитину, доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка проживає з позивачем за первісним
позовом і знаходиться на його
утриманні (а.с.5).

Судом також встановлено, що відповідно
до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, про що в
Книзі реєстрації смерті 14 жовтня 2011
року зроблено відповідний актовий
запис за № 1323 (а.с. 8).

Судом також встановлено, що на підставі
ордеру № 713 від 22.04.1975 року, виданого
Виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради
депутатів трудящих ОСОБА_5 було надано
для проживання у користування житлове
приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_2
(а.с.6).

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до реєстраційного
посвідчення № 4/205 від 31.03.1995 року,
виданого КП «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради за реєстровим № 40, ОСОБА_5
набула у власність означене житлове
приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_2
(а.с. 26, 46). Спір між сторонами з
означеного приводу відсутній.

Як вбачається із матеріалів справи, у
вищевказаній квартирі станом на
сьогоднішній день зареєстрована
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, судом
встановлено, що ОСОБА_4 будучи
зареєстрованою за означеною адресою:
АДРЕСА_2, фактично не проживає у
спірний квартирі з 2011 року, що
підтверджується відповідним актом
Житлово-будівельного кооперативу № 201
м. Дніпропетровська (а.с. 45) та
визнається сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_6, про що в Книзі реєстрації
смерті 01 листопада 2013 року зроблено
відповідний актовий запис за № 7459 та
видане свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_2 (а.с. 154).

Як вбачається із матеріалів справи, за
життя ОСОБА_5 склала заповіт 27 жовтня
2011 року, посвідчений Приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
яким квартиру за АДРЕСА_2 заповідала
ОСОБА_2.

Судом встановлено, що після смерті
ОСОБА_5 відкрилась спадщина на вказане
нерухоме майно, із заявою ОСОБА_2
звернувся до приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, та була
заведена відповідна спадкова справа
(а.с. 167-168), і 12.05.2014 року видане за
реєстровим № 488 свідоцтво про право на
таку спадщину № ВТТ 587540 (а.с. 164).

Судом також встановлено, що речове
право на квартиру за АДРЕСА_2 за
спадкоємцем ОСОБА_2 (позивачем за
зустрічним позовом) зареєстровано у
державному реєстрі прав на нерухоме
майно (а.с. 165), а відтак позивач за
зустрічним позовом набув право
власності на вказане житлове
приміщення у встановленому законом
порядку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. При цьому, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні (ч.
1 ст. 321 ЦК України). У відповідності до
ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном. За змістом
ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном у вигляді
житлового приміщення, власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з цим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому, ця
норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу,
яка називається „Право користування
чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає
сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне
законодавство передбачає, що члени
сім'ї власника користуються жилим
приміщенням на підставі сервітуту. Як
наслідок, це означає, що щодо аналізу
цього права, зокрема, підстав його
виникнення та припинення,
застосовуються усі положення Кодексу
щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Таким чином, законодавство пов'язує
право користування чужим майном
(сервітут) з потребами інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

При встановленні права членів сім'ї
власника домоволодіння користуватися
жилим приміщенням, належним власнику,
законодавство виходить з того, що такий
сервітут пов'язується з неможливістю
ведення спільного господарства
членами однієї сім'ї без їх спільного
проживання. Це вбачається, зокрема, зі:

- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до яких
до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки; членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство, а також

- ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Таким
чином, на погляд суду, однією з підстав
виникнення у членів сім'ї власника
права на користування жилим
приміщенням поряд з наявністю між ними
сімейних відносин є й їх спільне
проживання. У разі якщо члени сім'ї
власника з якихось правомірних підстав
не проживають спільно, вони не
набувають права на користування жилим
приміщенням власника (сервітуту). Такий
висновок безпосередньо
підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК,
яка прямо вказує на наявність права
користування житлом лише у членів сім'ї
власника, які проживають разом з ним.

Також згідно ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності без поважних
причин наймача або членів його сім'ї за
ними зберігається жиле приміщення
протягом шести місяців. Якщо наймач або
члени його сім'ї були відсутні з
поважних причин понад шести місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору - судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку. В
даному випадку судом встановлено, що
малолітня дитини ОСОБА_4 та позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 не є членом
родини позивача за зустрічним позовом,
у зв'язку з чим суд вважає за можливе
застосувати при вирішенні даного спору
норми ч. 1 ст. 405 ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК право
користування житлом, яке належить на
праві приватної власності іншій особі,
надається лише члену сім'ї власника
цього житла. Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК
України сервітут може бути також
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального
закону вбачається, що припинення
сервітуту має власник, а таке право
пов'язане з тим, що встановлення
сервітуту не повинно супроводжуватися
значним обмеженням прав власника
майна. При цьому право вимагати
припинення такого сервітуту належить
виключно власникові, а обставини які
мають істотне значення, можуть
полягати у порушенні договірних умов,
використання всупереч досягнутим
домовленостям, порушення меж
користування, способу тощо.

Аналізуючи зазначені обставини та
докази у їх сукупності, суд доходить
висновку, що позивач за зустрічним
позовом правомірно поставив питання
про позбавлення права користування
ОСОБА_4 житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_2, адже право
користування житлом, яке належить на
праві приватної власності іншій особі,
надається лише члену сім'ї власника
цього житла, та лише у випадку
неможливості ведення спільного
господарства членами однієї сім'ї без
їх спільного проживання, а тому, в
даному випадку особистий сервітут не
може бути встановлений по відношенню
до вказаних осіб, адже як позивач за
зустрічним позовом, так і померла
ОСОБА_5, спільного господарства із
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали. В ході
розгляду справи по суті, доказів
наявності будь-якої угоди між
сторонами з приводу користування
вказаним житловим приміщенням або
домовленості щодо утримання
зазначеного житлового приміщення суду
не надано, а сторона відповідача за
первісним позовом таку обставину в
судовому засіданні заперечувала.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, лише в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. Відповідно до норм ст. 60 ЦПК
України встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Пояснення свідків ОСОБА_8 та інших
стосуються особистих стосунків та
взаємовідносин сторін по справі, та не
підтверджують наявності обставин
ведення спільного господарства ОСОБА_1,
ОСОБА_4 із стороною відповідача, або
наявності угоди між сторонами з
приводу користування вказаним
житловим приміщенням чи оформленої
домовленості щодо утримання
зазначеного житлового приміщення.
Відтак показання таких свідків не
матимуть правового значення для
вирішення судом спору по суті, оскільки
такі показання є неналежними доказами
в силу вимог процесуального закону,
зокрема ст. 58 ЦПК України, відповідно
до змісту якої належними визнаються
докази, що містять інформацію щодо
предмета доказування.

Суд також не може погодитись із
доводами позивача за первісним позовом
та його представника щодо того, що
позбавлення права користування
спірним житловим приміщенням порушить
житлові права такого відповідача та
його малолітньої дитини ОСОБА_4, адже
судом встановлено, що позивачеві на
праві власності належить приміщення у
вигляді квартири АДРЕСА_1, де станом на
день розгляду справи фактично мешкає
малолітня дитина (а.с. 102-103), що
спростовує пояснення вказаних осіб в
цій частині.

За вищевказаних обставин та норм
матеріального закону, суд доходить
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення первісного
позову, а вимоги за зустрічним позовом
суд вважає за своєю правовою природою є
законними, обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, адже ОСОБА_4
будучи зареєстрованою у квартирі
позивача за зустрічним позовом,
порушує його права та законні інтереси,
як власника на свій розсуд володіти,
користуватись і розпоряджатись
належним майном.

Щодо розподілу судових витрат суд
зазначає про наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволені яких позивачеві
відмовлено.

У зв'язку із відмовою в задоволенні
первісного позову судові витрати у
вигляді судового збору слід віднести
на рахунок позивача за таким позовом у
відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України.

У зв'язку із задоволенням зустрічного
позову з ОСОБА_1 слід стягнути на
користь позивача за зустрічним позовом
судові витрати, що були ним понесені,
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а саме: судового збору
у розмірі 107 (сто сім) грн. 30 коп.
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 14, 319, 391, 401, 405 ЦК України, ст. 3 СК
України, ст. 64, 71, 156 ЖК України ст.ст. 2, 10,
11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені первісного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Орган опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
Житлово-будівельний кооператив № 201,
про усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням і вселення, -
відмовити.

2. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Головного Управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
Житлово-будівельний кооператив № 201
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку, -
задовольнити.

3. Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою,
що втратила право користуватися
житловим приміщенням, а саме: квартирою
АДРЕСА_2.

4. Усунути перешкоди ОСОБА_2 у
здійсненні ним права власності на
квартиру АДРЕСА_2, шляхом зняття
Головним Управлінням Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, громадянки
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_2.

5. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог понесені та
документально підтверджені судові
витрати по справі у вигляді судового
збору в розмірі 107 (сто сім) грн. 30 коп.

6. Судові витрати за первісним позовом у
вигляді судового збору в розмірі 107 (сто
сім) грн. 30 коп. віднести на рахунок
позивача за такою позовною заявою
ОСОБА_1.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд міста
Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан