Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Контекст», ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ТОВ «Контекст», ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики.

Рішенням Ликачівського районного суду
м. Львова від 13 березня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Контекст» на користь
ОСОБА_1 борг за договором позики від 10
червня 2011 року в розмірі 490 824 грн 77 коп.,
що складається із суми позики - 236 800 грн,
пені - 236 800 грн, 3 % річних від суми
прострочення виконання зобов'язання - 17
224 грн 77 коп.

У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 01 вересня 2014 року зазначене
судове рішення в частині задоволення
позову скасовано. Ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково.

Стягнуто з ТОВ «Контекст» на користь
ОСОБА_1 борг за договором позики в
розмірі 129 702 грн, пеню - 30 тис. грн, 3 %
річних від простроченої суми - 11 676 грн 13
коп., всього - 171 378 грн 13 коп.

У решті рішення залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Судом установлено, що відповідно до
нотаріально посвідченого договору
позики грошових коштів від 10 червня 2011
року відповідачем - ТОВ «Контекст» було
одержано від позивача в борг 236 800 грн,
які останній зобов'язався повернути до
10 вересня 2011 року.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив із того, що
ТОВ «Контекст» своїх зобов'язань за
договором позики не виконало,
внаслідок чого виникла заборгованість,
що складається із основного боргу -
суми позики в розмірі 236 800 грн, 17 224 грн 77
коп. - 3 % річних та 864 320 грн пені (за один
рік) згідно з п. 4 договору позики, що
підтверджується розрахунком
заборгованості, складеним позивачем,
розмір пені на підставі ч. 3 ст. 559 ЦК
України зменшено до розміру основного
боргу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог, зазначав
наступне.

З договору позики грошових коштів від 10
червня 2011 року вбачається, що від імені
позикодавця ОСОБА_1 на підставі
довіреності, посвідченої 06 червня 2011
року приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
діяв ОСОБА_4, а від імені позичальника -
ТОВ «Контекст» виступав його директор
ОСОБА_8

Згідно з повноваженнями, які надала
ОСОБА_1 у довіреності від 06 червня 2011
року ОСОБА_4, він має право укладати від
її імені з будь-якими особами на його
розсуд різні види договорів, у тому
числі й договори позики грошових
коштів, для чого вона надала йому цілий
ряд прав, а також виконувати всі
юридично значимі дії, пов'язані з цією
довіреністю. Довіреність видана на три
роки з правом передоручення
повноважень.

На думку апеляційного суду надання
права «виконувати всі юридично значимі
дії, пов'язані з цією довіреністю»
включає, серед іншого, також отримання
коштів за укладеним ним договором
позики від 10 червня 2011 року.

20 грудня 2011 року ОСОБА_4 надав
довіреність на представництво
інтересів ОСОБА_6 терміном до 20 грудня
2014 року.

На а. с. 67-72 знаходяться розписки, згідно
з якими ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_4
отримував, починаючи з 31 березня 2012
року, різні суми від ОСОБА_8, в яких
вказано: «в рахунок погашення позики
від 10 червня 2011 року».

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Твердження представника позивача про
те, що зазначені вище кошти ОСОБА_6
отримував на виконання ОСОБА_8 умов
договору, який наче б то був укладений 10
червня 2011 року між нею та ОСОБА_4,
апеляційний суд вважав неспроможними,
оскільки такого договору, укладеного у
письмовій формі, або письмової
розписки про отримання нею грошей,
позивачем не подано.

Розписка ОСОБА_8, яка знаходиться на а.
с. 73, доказом укладення такого договору
бути не може, оскільки у ній не вказано
ні позикодавця, ні дати укладенні
договору позики, ні розміру позики, ні
строку її повернення.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов висновку про те, що відповідачем
за договором позики від 10 червня 2011
року повернуто позивачу кошти на
загальну суму 107 098 грн, які повертались
або директором товариства ОСОБА_8, або
ТОВ «Контекст». При цьому суд не
врахував кошти, які ОСОБА_7 були
передані ОСОБА_6 та кошти, передані
повному товариству «Ломбард Копійка
ТОВ «Укр.Концепт-Кар» і ПП «ІД»,
оскільки вони не є належними доказами
на підтвердження виконання спірного
договору позики.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд
дійшов висновку, що розмір
заборгованості за договором позики від
10 червня 2011 року становить 129 702 грн.

Пунктом 4 договору позики грошових
коштів від 10 червня 2011 року
встановлено, що у разі неповернення
боргу в сумі і строки, передбачені
даним договором, позичальник
зобов'язаний сплатити відповідну
грошову суму та сплатити пеню у розмірі
1 % від суми позики за кожен день
прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України встановлено
спеціальну позовну давність, зокрема,
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Позивач провів розрахунок розміру пені
у межах річного строку позовної
давності, однак при цьому ним не було
враховано сплату відповідачем частини
позики різними сумами та у різні
строки.

Апеляційний суд, провівши розрахунок з
врахуванням зазначених обставин,
визначив, що розмір пені, нарахованої
відповідно до п. 4 договору позики,
становить 300 130 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Ураховуючи обставини справи, те, що
розмір неустойки значно перевищує
розмір збитків та виходячи із
визначених ст. 129 Конституції України
та ст. 1 ЦПК України основних засад і
завдань судочинства, якими є
законність, справедливість та рівність
усіх учасників судового процесу перед
законом і судом, суд зменшив розмір
пені з 300 130 грн до 30 тис. грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Апеляційний суд, провівши розрахунок з
урахуванням погашення відповідачем
частини боргу за договором позики,
дійшов висновку про те, що розмір 3 %
річних становить 11 676 грн 13 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 01 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Є.П. Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель