АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк Л.М., Чупікової
В.В.,

секретар Ковальчук Н.О.

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо - центр» (далі -
ТзОВ «Кредо-Центр») про захист прав
споживача, визнання договору
недійсним, стягнення коштів за
апеляційною скаргою ТзОВ «Кредо-Центр»
на заочне рішення Садгірського
районного суду м. Чернівці від 08 травня
2014 року,

встановила:

У березні 2014 року позивачка
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до
ТзОВ «Кредо-Центр» про захист прав
споживача, стягнення коштів за
невиконання умов договору.

В подальшому позов доповнила вимогами
про визнання договору недійсним.

Зазначала, що 21 жовтня 2013 року між нею
та TзOB «Кредо-Центр» було укладено
договір №131134 з додатками до нього №1 та
№2 на отримання кредиту в сумі 400000
гривень.

Договором визначено найменування
товару та його вартість, визначено
обов'язковий платіж, що складає 1667
гривень 67 коп., загальний платіж - 1667
гривень 67 коп., реєстраційний платіж -
40000 гривень та комісійний платіж - 20000
гривень, що становить 5% від розміру
кредиту.

На виконання умов договору вона внесла
обов'язковий первинний реєстраційний
внесок у розмірі 40000 гривень.

Позивачка посилалася на те, що
відповідно до умов договору вона
повинна сплачувати кошти не за сам
товар, а за можливість одержання права
на купівлю товару; відповідач без
залучення власних коштів формує
об'єднання клієнтів, за рахунок коштів,
яких здійснюється передача права на
купівлю товару одним з учасників цього
об'єднання, що є компенсацією за
рахунок коштів інших учасників групи,
залучених до умов діяльності програми
«Кредо-Центр», тобто діяльність
відповідача з реалізації програми
«Кредо-Центр» є такою, що вводить її як
споживача в оману та порушує її права.

Посилаючись на зазначені обставини, а
також на невиконання відповідачем умов
договору, наявність на її утриманні
неповнолітніх дітей, просила визнати
вказаний договір недійсним, стягнути
із TзOB «Кредо-Центр» на її користь суму
реєстраційного платежу в розмірі 40000
гривень.

Заочним рішенням Садгірського
районного суду Чернівецької області
від 08 травня 2014 року позов задоволено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що діяльність
відповідача з реалізації програми
«Кредо-Центр» є такою, що вводить
позивачку в оману, на момент укладення
договору позивачці була надана
неправдива, нечітка інформація щодо
умов договору, які є розвитком
пірамідальної схеми, оспорюваний
договір містить несправедливі умови, з
використанням нечесної
підприємницької практики, сам договір
фактично було розірвано.

Проте з таким висновком погодитись не
можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідності
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Згідно з пп. 2-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України це є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення, яким у позові слід відмовити.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12
травня 1991 року (далі - Закон № 1023-ХІІ),
забороняється здійснення нечесної
підприємницької практики. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Зокрема,
відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону
забороняються як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом № 1023-ХІІ
закріплена можливість визнання
недійсними правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п.7 ч. 3 ст.19 Закону № 1023-ХІІ дає
підстави для висновку, що поняття
«пірамідальна схема» у розумінні цієї
норми має такі обов'язкові ознаки: а)
здійснення сплати за можливість
одержання учасником компенсації; б)
компенсація надається за рахунок
залучення учасником інших споживачів
схеми; в) відсутність продажу або
споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, пірамідальній схемі властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи 21
жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ТзОВ
«Кредо-Центр» укладено договір № 131134, з
додатками № 1 та № 2, предметом якого є
надання послуг, на придбання товару в
групі таких же учасників. На виконання
умов договору позивачкою було сплачено
грошові кошти в загальній сумі 40000
гривень, що визнається сторонами.

Оспорюваний договір укладався в рамках
створеної відповідачем системи
продажу товарів, яка полягає у
створенні групи покупців, які бажають
придбати товар та які стають
учасниками системи.

Системою встановлені відповідні
механізми, які забезпечують придбання
кожним із учасників товару шляхом
сплати його ціни невеликими
щомісячними внесками протягом
декількох років.

Відповідач надає учасникам послуги, що
направлені на придбання товарів та
полягають у формуванні груп учасників,
організації і проведенні в групах
асигнаційних актів, та інших послуг,
передбачених договором.

Після формування групи учасників
залучення інших учасників (споживачів)
не відбувається.

Тобто, кінцевим результатом укладених
угод з учасником певної групи є
отримання товару всіма учасниками, за
умов дотримання ними встановлених
договором умов. Споживач сплачує саме
за одержання послуги, яка споживається
в процесі її виконання.

Право на отримання товару надається за
механізмами, передбаченими угодою та
відповідно до платежів, здійснених
самим учасником, а не відповідно до
платежів, здійснених іншими учасниками
групи.

Відповідач отримує оплату саме за
рахунок продажу продукції - надання
послуг, а не за рахунок залучення інших
споживачів.

Крім того, для віднесення схеми до
пірамідальної необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність з
адміністрування фінансових коштів
підпадає під поняття «фінансова
послуга».

Відповідно до п.5 ч. 1 ст.1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Законом України від 02 червня 2011 року №
3462-ІV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (введено в
дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до
ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг» та доповнено п.11-1,
відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Як вбачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності «пірамідальної
схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст.19 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

Зазначена правова позиція, яка
викладена Верховним Судом України у
постанові від 11 вересня 2013 року у
справі № 6-40цс 13, є обов'язковою для всіх
судів України (ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

Відповідно доводи позивачки як і
висновок суду першої інстанції про те,
що діяльність відповідача підпадає під
поняття «пірамідальна схема» є
необґрунтованими.

Недоведеними є вимоги позивачки про те,
що оспорюваний договір нею укладено
внаслідок введення її в оману та
внаслідок використання відповідачем
нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ст. ст. 6, 627-628 ЦК України в
Україні гарантується право свободи
договору, сторони є вільними в
укладення договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог діючого
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти) визначені на розсуд сторін,
погоджені ними та умовами, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У справах про дискримінацію позивач
зобов'язаний навести фактичні дані, які
підтверджують, що дискримінація мала
місце. У разі наведення таких даних
доказування їх відсутності
покладається на відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Зі змісту договору про надання послуг з
додатками (а.с.10-16) вбачається, що він
містить необхідні, детальні та
зрозумілі умови.

У примітці, наявній після тексту з
умовами договору позивачка своїм
підписом засвідчила, що вона на час
укладення договору одержала пояснення
та консультації від представника ТзОВ
«Кредо-Центр», їй надана необхідна
інформація, позивачка уважно прочитала
та зрозуміла договір та додатки до
нього.

Цією приміткою, умовами договору,
процедурою його укладення
спростовуються доводи позивачки про
порушення її прав як споживача, про те,
що діяльність відповідача з реалізації
програми «Кредо-Центр» є такою, що
вводить її як споживача в оману з
використанням нечесної
підприємницької практики, а умови
договору є несправедливими у розумінні
ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Позивачка у позовній заяві зазначала
про наявність підстав для розірвання
договору, проте з вимогами про
розірвання договору вона до суду не
зверталася.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
недоведеними, а тому рішення суду
першої інстанції слід скасувати з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові.

На підставі наведеного та керуючись пп.
2 - 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредо -
центр» задовольнити.

Заочне рішення Садгірського районного
суду м. Чернівці від 08 травня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо - центр» про
захист прав споживача, визнання
договору недійсним, стягнення коштів
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді: Л.М.
Перепелюк

В.В. Чупікова