АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6158/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бабаніна В. А. Доповідач -
Тамакулова В.О.Категорія 57
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

28 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Демченко Е.Л.,Куценко Т.Р.

при секретарі:Поляковій Н.О. ,

яка розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 29 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
управління державної казначейської
служби України в м.Нікополі
Дніпропетровської області,
Нікопольського МВ (по обслуговуванню
м.Нікополя та Нікопольського району) ГУ
МВС України в Дніпропетровської
області, прокуратури
Дніпропетровської області про
відшкодування моральної шкоди,
завданої бездіяльністю органів
досудового слідства та прокуратури, -

В С Т А Н О В И Л
А:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про про відшкодування
моральної шкоди, завданої
бездіяльністю органів досудового
слідства та прокуратури.

Позов обгрунтовував тим, що 18 лютого 2008
року слідчим управлянням ГУ МВС
України у Дніпропетровській області
порушено стосовно нього кримінальну
справу № 32071916-1 за ознаками ст. 185 ч.3.5,
ст.186 ч.3.5 Кримінального Кодексу
України.

11 березня 2008 року слідчий звернувся із
клопотанням до Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська про
обрання запобіжного заходу стосовно
утримання ОСОБА_3 під вартою.

27 березня 2008 року суддя
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська розглянув
клопотання і на підставі ст.165-2 УТІК
України, надав дозвіл на затримання та
доставку в суд ОСОБА_3 для вирішення
питання стосовно міри запобіжного
заходу.

До листопада місяця 2009 року
кримінальна справа знаходилась в
провадженні слідчого управління ГУ МВС
України у Дніпропетровській області
після чого для подальшого провадження
була передана до слідчого відділу
Нікопольського МВ ГУ МВС України у
Дніпропетровській області.

06 листопада 2010 року він був затриманний
в м.Москві співробітниками міліції
Росії у зв'язку із розшуком
українськими правоохоронними органами
та на підставі постанови
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська. Про його
затримання було проінформовано
ініціатора розшуку начальника
Нікопольського МВ та Генеральну
прокуратуру України.

Ініціатор розшуку в особі начальника
Нікопольського МВ через добу після
затримання направив в адрес
Тімірязівської міжрайонної
прокуратури м.Москви клопотання про
його тримання під вартою для
подальшого проведення екстрадиції.

08 листопада 2010 року Тімірязіським
районним судом м.Москви було
забезпечено тримання ОСОБА_3 під вартою
для проведення екстрадиції. Також
цього ж дня 08 листопада 2010 року
закінчився термін дії постанови, на
підставі якої його було затримано, але
він продовжував знаходитися під
вартою.

Генеральна прокуратура України, як
центральний орган щодо видачі
(екстрадиції) осіб, провів його
екстрадицію до України, яка тривала до
07 квітня 2011 року. Здійснена Генеральною
прокуратурою України екстрадиція
відбулася із порушенням ст. 61 Конвенції
про правову допомогу Співдружності
незалежних держав від 1993 року. Цією
нормою передбачено проведення
екстрадиції особи, відносно якої
вибрано запобіжний захід тримання під
вартою, затримання особи для доставки в
суд для вирішення питання про обрання
запобіжного заходу вказана стаття
Конвенції не передбачає.

З 09 листопада 2010 року по 20 квітня 2011
року (сто шістдесят три дні) він
знаходився у різних слідчих ізоляторах
Росії та України без обрання
запобіжного заходу. Відповідальність
про обрання запобіжного заходу, його
продовження, припинення та скасування
по УПК України (1962 р.) лежить на слідчому
відділі, в провадженні якого
знаходиться кримінальна справа
Держави- ініціатора екстрадиції, тобто
Нікопольського МВ ГУ МВС України у
Дніпропетровській області.

21 квітня 2011 року заявнику
Індустріальним районним судом м
.Дніпропетровська було обрано
запобіжний захід- тримання під вартою.

Без постанови суду про утримання під
вартою протягом 163 діб, він був
позбавлений волі, можливості вільного
пересування, спілкування із дружиною,
ріднею, ведення звичного способу життя.
Його утримували в приміщенні, яке не
пристосоване для великої кількості
людей, в приміщенні була постійна
присутність цигаркового диму,
харчувався з обмеженням, здоров'ю та
життю загрожувала небезпека бути
інфікованим, бо разом з ним в
приміщенні знаходились хворі люди.

Позивач просив стягнути на його
користь 400000 грн. моральної шкоду за
рахунок коштів Державного кошторису з
Управління державної казначейської
служби у м.Нікополі.

Управління Державної казначейської
служби України у м. Нікополі вимоги не
визнало, з посиланням на те, що
відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода,
заподіяна фізичній особі незаконними
діями органу дізнання відшкодовується
державою, а не конкретною юридичною
особою, позивач не навів докази
будь-яких правовідносин між позивачем
та органом казначейства м.Нікополя,
відсутні факти нанесення органом
казначейства моральної шкоди позивачу,
бо органи казначейства м. Нікополя,
маючи статус юридичної особи, не
уособлюють собою державу Україна, а їх
рахунки не уособлюють Державний
бюджет. Завдана шкода відшкодовується
за рахунок коштів Державного бюджету
Державним казначейством України в
порядку, встановленому чинним
законодавством. Законом України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури і
суду" від 01 грудня 1994 №266/94-ВР
встановлено вичерпний перелік підстав,
умови та порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові внаслідок
незаконних дій органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду, а також визначено органи на які
покладається вчинення дій по
забезпеченню відшкодування шкоди,
завданої громадянинові, та пов'язані з
цим обов'язки зазначених органів.

Право на відшкодування шкоди, завданої
громадянинові діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду дає лише встановлена незаконність
дій посадових осіб вказаних органів, в
матеріалах справи відсутні документи
(докази), які б підтверджували факт
незаконності дій органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури та
суду, працівників зазначених органів,
незаконність дій не доведена у
встановленому законом порядку.

Нікопольський МВ ( по обслуговуванню м.
Нікополя та Нікопольського району) ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області позовні вимоги не визнав ,
послався на те, що у провадженні
слідчого відділу Нікопольського
відділу Головного управління МВС
України в Дніпропетровській області
знаходилась кримінальна справа за
обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні
злочинів. ОСОБА_3 виїхав за межі
України, тому був оголошений в розшук. 27
березня 2008 року Постановою
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська був наданий дозвіл на
його затримання. 06 листопада 2010 року
ОСОБА_3 був затриманий в м.Москві і
Тімірязівським районним судом м.
Москви 08 листопада 2010 року йому обрано
запобіжний захід утримання під вартою
на 2 місяці до 06 січня 2011 року, 28 грудня
2010 термін тримання під вартою був
продовжений для екстрадиції в Україну.

Екстрадиція ОСОБА_3 в Україну була
проведена відповідно до вимог ст.16
Европейської конвенції про видачу
правопорушників 1957 року, ст.ст.60, 61
Конвенції про правову допомогу і
правові відносини у цивільних,
сімейних і кримінальних справах 1993
року. Крім того, відносно ОСОБА_3
Нікопольським міськрайонним судом по
справі винесено обвинувальний вирок,
жодним документом не встановлена
незаконність дій посадових осіб
Нікопольського міського відділу ( по
обслуговуванню м. Нікополя та
Нікопольського району ) ГУ МВС України
в Дніпропетровській області. В
задоволенні вимог просив відмовити.

Прокуратура Дніпропетровської
області, за без підставністю, просила у
позові відмовити.

Рішенням суду І інстанції в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення норм
матеріального та про цесуального
права, просить скасувати рішення й
постановити нове, яким задовольнити
позов.

Колегія суддів перевірила законність,
обґрунтованість рішення суду, в межах
заяв-лених вимог та апеляційної скарги
і дійшла до висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач в звязку
з порушенням кримінальної справи, з 06
листопада 2010 року був затриманий
правоохоронними органами і
утримувався під вартою з 09 листопада 2010
року по 20 квітня 2011 року.

Ст. 1176 ЦК України передбачено право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду з підстав
передбачених Законом.

Відповідно до п.1ст.1 Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року
№ 266/94-ВР, в редакції, чинній на час
виникнення правовідносин,
відшкодуванню підлягає шкода завдана,
зокрема, внаслідок незаконного взяття
і тримання під вартою, процесуальних
дій, що обмежують права громадян".

З наведених в статті 1 цього Закону
підстав громадянинові відшкодовується
моральна шкода( ст. 3).

Ст. 4 Закону передбачено, що
відшкодування шкоди у випадках,
передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3
Закону, провадиться за рахунок коштів
державного бюджету.

Ст.ст.12,13 Закону регулюють порядок
розгляду відшкодування шкоди. Розмір
відшкодовуваної шкоди, зазначеної в
пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону,
залежно від того, який орган проводив
слідчі дії чи розглядав справу, в
місячний термін з дня звернення
громадянина визначають відповідні
органи дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суд, про що виносять
постанову (ухвалу). Якщо справу закрито
судом при розгляді її в апеляційному
або касаційному порядку, зазначені дії
провадить суд, що розглядав справу у
першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою
(ухвалою) про відшкодування шкоди
громадянин відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства може оскаржити
постанову до суду, а ухвалу суду - до
суду вищої інстанції в апеляційному
порядку. Оскарження до суду не
позбавляє громадянина права
звернутись із скаргою до відповідного
прокурора;

Питання про відшкодування моральної
шкоди за заявою громадянина
вирішується судом відповідно до
чинного законодавства в ухвалі.

При відмові в задоволенні позову суд
виходив з того, що ОСОБА_3 звинувачувся
у скоєнні злочинів, передбачених ст.185
ч.3, 185 ч.5, 186 ч.5 КК України. 27 березня 2007
року Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська виніс постанову про
затримання ОСОБА_3 і доставку його в
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська під вартою для
розгляду подання слідчого про обрання
запобіжного заходу у вигляді тримання
під вартою ( а.с.7).

06 листопада 2010 року він був затриманий
в м.Москві, так як знаходився у
міжнародному розшуку, постановою
Тімірязівського районного суду 08
листопада 2010 року було обранно
запобіжний захід- тримання під вартою
на 2 місяці до 06 січня 2011 року, ( а.с.24),
постановою Тімірязівського районного
суду м. Москви від 28 грудня 2010 термін
тримання під вартою ОСОБА_3 було
продовжено до 06 травня 2011 року.

21 квітня 2011 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська обрав
ОСОБА_3 запобіжний захід -тримання під
вартою.

Суд не погодився з посиланням позивача
на те, що з 09 листопада 2010 року по 20
квітня 2011 року він безпідставно
знаходився у слідчих ізоляторах
Російської Федерації і України без
обрання запобіжного заходу, вироком
Нікопольського міськрайонного суду
від 03 березня 2014 року Р.В. його
засуджено за ч.3 ст.185 КК України.

Однак постановлене рішення є
передчасним.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожній особі на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач і відповідач. Позивачем і
відповідачем можуть бути фізичні і
юридичні особи, а також держава. Право
на заміну відповідача в судовому
процесі закон надає виключно позивачу.

Суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу, як співвідповідача. Після
заміни відповідача або залучення до
участі у справі співвідповідача справа
за клопотанням нового відповідача або
залученого співвідповідача
розглядається спочатку (ст.33 ЦПК
України).

Згідно ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК
України кожна особа самостійно вибирає
спосіб захисту в суді своїх прав і
розпоряджається предметом спору на
власний розсуд ; суд розглядає цивільні
справи за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

В запереченнях проти заяви, управління
державної казначейської служби
України в м.Нікополі Дніпропетровської
області зазначало, що є лише юридичною
особою у якої відсутня компетенція
діяти від імені Держави по заявленим
вимогам, які вирішуються Державною
казначейською службою України, однак
суд не перевірив чи заявлено вимоги до
належного відповідача. Не превірено чи
є юридичною особою та належним
відповідачем і Нікопольський МВ (по
обслуговуванню м.Нікополя та
Нікопольського району) ГУ МВС України в
Дніпропетровської області.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобов'язує суд
сприяти: всебічному і повному
з'ясуванню щодо обставин спору;
роз'яснювати особам, які беруть участь
у справі, їх права та обов'язки,
попереджати про вчинення або не
вчинення процесуальних дій, здійсненню
їх прав у випадках, що встановлені цим
Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
апеляційна інстанція скасовує рішення
якщо судом неправильно застосувано
норми матеріального чи процесуального
права.

Суд допустив такі порушення. В протиріч
вимог вказаних норм Закону судом не
встановлено: фактичні обставини по
справі, не уточнено позицію позивача
про залучення у справу Державного
казначейства України та ГУ МВС України
в Дніпропетровської області, не надано
роз'яснень стосовно первинного
звернення позивача за вирішенням
заявлених вимог до органів міліцїї та
прокуратури для прийняття ними в межах
компетенції ( ст .19 Конституції України)
рішень стосовно заявлених вимог, як
того вимагає Закон.

Суд зробив передчасні висновки та
постановив незаконне рішення, яке
підлягає скасуванню, з постановленням
нового - відмови в позові.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 29
квітня 2014року по справі за позовом
ОСОБА_3 до управління державної
казначейської служби України в
м.Нікополі Дніпропетровської області,
Нікопольського МВ (по обслуговуванню
м.Нікополя та Нікопольського району) ГУ
МВС України в Дніпропетровської
області, прокуратури
Дніпропетровської області про
відшкодування моральної шкоди,
завданої бездіяльністю органів
досудового слідства та прокуратури-
скасувати, в заявлених вимогах -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

С у д д і: