У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Дербенцевої Т.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко Ю.Г., за
участю представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» Басій К.С., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
касаційними скаргами ОСОБА_7 та
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Київського районного
суду м. Донецька від 30 квітня 2013 року та
рішення апеляційного суду Донецької
області від 18 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 11 вересня 2008 року між
банком та ОСОБА_7 укладено договір
№ DOXRFA26400136,
відповідно до якого відповідач отримав
кредит у розмір 5 743 гривні 39 копійок зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму
залишку заборгованості.

ОСОБА_7 підтвердив свою згоду на те, що
підписана ним заява разом з умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особа («Розстрочка») («Стандарт») та
тарифами складає між ним та банком
договір.

Оскільки відповідач не виконував
належним чином зобов'язання за
кредитним договором, у зв'язку з чим
станом на 1 лютого 2013 року виникла
заборгованість у розмірі 44 618 гривень 12
копійок, яка складається із:
заборгованості за тілом кредиту - 4 594
гривні 99 копійок; заборгованості за
відсотками за користування кредитом - 1
гривня 73 копійки; пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором - 37 420 гривень 54
копійки; штрафу (фіксованої складової) -
500 гривень; штрафу (процентної
складової) - 2 100 гривень 86 копійок, яку
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Донецька від 30 квітня
2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на корить ПАТ КБ
«ПриватБанк» суму заборгованості за
кредитним договором у розмірі 42 017
гривень 26 копійок.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 18 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на корить ПАТ КБ
«ПриватБанк» суму заборгованості за
кредитним договором № DOXRFA26400136 від 11
вересня 2008 року станом на 1 лютого 2013
року у загальній сумі 4 946 гривень
73 копійки, яка складається:
заборгованості за тілом кредиту - 4 594
гривні 99 копійок; заборгованості за
відсотками за користування кредитом -
1 гривня 73 копійки; пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором - 350 гривень 01 копійка.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» відмовити, мотивуючи
свою вимогу порушенням апеляційним
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити їх позовні вимоги в
повному обсязі, мотивуючи свою вимогу
порушенням апеляційним судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника банку, перевіривши доводи
касаційних скарг, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не виконував належним чином
зобов'язань за кредитним договором, а
тому дійшов висновку про стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу за період з 11 вересня 2008 року по 1
лютого 2013 року у розмірі 42017 гривень 26
копійок згідно розрахунку
заборгованості, наданого банком.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення суми штрафу, суд
першої інстанції вірно послався на
недопущення подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне й те саме правопорушення.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові в частині
стягнення штрафу не оскаржувалось, а
тому не підлягає перегляду в суді
касаційної інстанції.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що відповідно до Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) визначено
термін позовної давності по всім
вимогам тривалістю 5 років, а тому
дійшов висновку про наявність правових
підстав для стягнення заборгованості
за кредитним договором з урахуванням
вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 11 вересня 2008 року
між банком та ОСОБА_7 укладено договір
№ DOXRFA26400136, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмір 5 743
гривні 39 копійок зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 0,12 %
на рік на суму залишку заборгованості.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих
видів вимог законом встановлена
спеціальна позовна давність. Зокрема,
ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК
України).

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку про
застосування строку позовної давності
по вимогам про стягнення пені.

Разом з тим, при вирішення спору
апеляційний суд не звернув уваги, що
погашення заборгованості за кредитним
договором здійснюється в наступному
порядку: щомісяця в період сплати,
відповідач повинен надавати банку
грошові кошти (щомісячний платіж) для
погашення заборгованості за кредитом,
яка складається із заборгованості за
кредитом, за відсотками, комісією, а
також інших витрат згідно Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови).

Згідно з умовами кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) та щомісячно
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також встановлено
відповідальність за порушення їх
сплати.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу і
початок перебігу позовної давності за
кожний черговий платіж починається з
моменту порушення строку його
погашення.

Погашення кредиту та процентів повинно
здійснюватися позичальником частинами
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року у справі № 6-116 цс13.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач подав до апеляційного суду
заяву про застосування строку позовної
давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Апеляційний суд, встановивши, що до
вимог в частині стягнення пені
підлягає застосуванню річний строк
позовної давності, разом з тим, не
перевірив чи ознайомлений відповідач
під розпис з умовами, за якими
визначено термін позовної давності по
всім вимогам п'ять років та дійшов
передчасного висновку про наявність
правових підстав для стягнення
заборгованості відповідно до п. 5.5
зазначених Умов.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню, з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 18 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Т.П. Дербенцева

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко