У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі::

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Берегівського районного суду від 21
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного сумісного майна.

Позов мотивовано тим, що сторони за час
перебування у зареєстрованому шлюбі
набули на праві спільної суміжної
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 24 жовтня 2002 року,
посвідченого Берегівською державною
нотаріальною конторою, нерухоме майно
- а саме: нежитлові приміщення будівлі
клубу під літерою А-1, загальною площею
221.30 м. кв, яке знаходяться по АДРЕСА_1.

Позивачка рахує, що зазначене спірне
нерухоме майно є об'єктом права
спільної власності подружжя, а тому їй
у цьому майні належить право
власності на 1/2 частину.

Позивачка посилається на те, що
відповідач ухиляється від спільного
користування зазначеним нерухомим
майном, а тому нею перед судом
ставиться питання про поділ цього
майна і визнання за нею права власності
на це майно у 1/2 частині.

Позивачка, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст.ст. 60, 68, 69, 71 СК
України, ст.ст. 355, 357, 369 ЦК України,
просила в суді першої інстанції
поділити між ними нежитлове
приміщення будівлі клубу загальною
площею 221,30 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1, літера «А»-1 шляхом визнання за
нею права власності на 1/2 частину цього
спірного майна.

Рішенням Берегівського районного суду
21 травня 2014 року позов ОСОБА_3 -
задоволено

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частку із спільної сумісної власності
нежитлового приміщення загальною
площею 221,30 кв.м. за адресою АДРЕСА_1,
літера «А»-1.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням місцевого
суду, відповідач оскаржив дане рішення
в апеляційному порядку, вважаючи, що
таке є необ'єктивним, необґрунтованим,
винесеним із грубим порушенням норм
матеріального права та неповним
з'ясуванням обставин, що мають істотне
значення для справи, а тому просили
дане рішення скасувати і постановити
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити у повному
обсязі.

Позивач та її представник в суді першої
інстанції вважають рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Відповідач повторно не з'явився в
судове засідання апеляційної
інстанції. Судова колегія вважає, що на
підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може
розглянути справу без його участі,
тому що він належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи та його неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень Верховного Суду
України, викладених в постанові
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року № 12 "Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку", перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, не роблячи
висновків щодо неоскарженої частини
судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та
визнаючи за нею право власності на 1/2
частини нежитлового приміщення
загальною площею 221,30 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1, літера «А»-1., Закарпатської
області, місцевий суд виходив з
положень 60, 61, 69, 70 СК України.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин

Судом першої інстанції встановлені
наступні факти.

Сторони по справі у період з 30 жовтня
1993 року по 3 грудня 2004 року перебували у
зареєстрованому шлюбові.

Даний шлюб між сторонами розірвано на
підставі рішення Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 03.12.2004 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох
дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають з позивачкою.

Під час перебування сторін у
зареєстрованому шлюбові відповідачем
ОСОБА_3, на підставі нотаріального
договору купівлі - продажу від 24
червня 2002 року, посвідченого
Берегівською державною нотаріальною
конторою за реєстром №1-660, придбано
нерухоме майно, загальною площею 221,30
кв. м. а саме: нежитлові приміщення
будівлі клубу під літерою А-1, які
знаходяться по АДРЕСА_1.

Із акту обстеження матеріально -
побутових умов сім'ї за №5 від 16.01.2014
року, складеного соціальним
працівником, вбачається, що позивачка
ОСОБА_3 проживає в квартирі за адресою
АДРЕСА_1, разом з нею проживає донька
ОСОБА_5 У вказаному помешканні є усі
комунальні зручності (а.с. 45).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Отже, нежитлові приміщення будівлі
клубу, загальною площею 221.30 кв. м. під
літерою А-1, які знаходяться по АДРЕСА_1,
є майном, набутим подружжям за час
шлюбу, та належить сторонам на праві
спільної сумісної власності.

Сторонами по справі визнається і
не оспорюється факт того, що спірне
майно набуто ними під час перебування
у шлюбі і належить їм на праві спільної
сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом не вирішено заяву
відповідача про застосування строків
позовної давності, яка міститься у
тексті заперечення на позов, і судом не
відмовлено у позові з підстав,
передбачених ч. 2 ст.72 СК України та ч.4
ст.267 ЦК України, з огляду на те, що
позов заявлено з пропуском строку
позовної давності, оскільки шлюб між
сторонами розірвано 3 грудня 2004 року, а
даний позов заявлено до суду 19 лютого
2014 року .

Судова колегія вважає доводи
апеляційної скарги як такі, що не
ґрунтуються на законові і підлягають
відхиленню з наступних міркувань.

Із пояснень позивачки вбачається, що
вона з дня придбання спірного
приміщення постійно проживає з
неповнолітньої донькою у цьому
приміщенні, оскільки не має іншого
житла, а відповідачем не ставилося
питання про її виселення.

20 грудня 2013 року позивачка звернулася
із письмовою вимогою до відповідача
про поділ майна в нотаріальній конторі
( а. с.9). У зв'язку з тим, що відповідач
ухиляється від добровільного поділу
спільного майна, вона була змушена
звернутися у лютому 2014 році з позовом
до суду.

Отже, судом першої інстанції
встановлений факт спільного
добровільного користування спірним
приміщення сторонами по справі до
грудня 2013 року.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком місцевого
суду, який вважає, що відсутні правові
підстави для відмови у задоволенні
позову за правилами ч. 4 ст.267 ЦК
України, оскільки позивачкою не
пропущено строк позовної давності,
передбачений ч.2 ст. 72 СК
України, оскільки її право на майно
було порушено відповідачем у грудні
2013 року у зв'язку із відмовою
відповідача у добровільному поділі
спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
- відхилити.

Рішення Берегівського районного суду
від 21 травня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: