Справа № 161/3842/14-ц
Провадження № 2/161/1719/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

10 липня 2014 року
м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді
Присяжнюк Л.М.

при секретарі - Довжик Н.М.

з участю представників
позивача - Мандзюка Б.Ю., Семенюка О.М.,

відповідачів - ОСОБА_3,
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Мостобуд» в
особі відокремленого підрозділу -
Мостобудівельний загін №60 Публічного
акціонерного товариства «Мостобуд» до
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та
визнання осіб такими, що втратили право
на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Мостобуд» в особі
відокремленого підрозділу -
Мостобудівельний загін №60 ПАТ
«Мостобуд» звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням. Позов
мотивує тим, що приміщення, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі Мостобудівельний загін №60 ПАТ
«Мостобуд», як гуртожиток. Підставою
для надання гуртожитку на проживання є
договір оренди. У кімнаті НОМЕР_1
вказаного гуртожитку з 17 березня 2010
року зареєстрований ОСОБА_5, який
перебував у трудових відносинах із
товариством до 17 травня 2013 року. У 2012
році договір оренди з ОСОБА_5 не був
продовжений, проте всупереч цьому
останній надав безпідставний дозвіл на
реєстрацію відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які на даний час проживають в
кімнаті НОМЕР_1 цього гуртожитку.
Вважає, що відповідачі не мають права
на користування спірним жилим
приміщенням,а тому просить визнати їх
такими, що стратили право користування
жилим приміщенням на виселити останніх
з кімнати АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали з підстав,
наведених в заяві, просили позов
задовольнити. Додатково суду пояснили,
що відповідач ОСОБА_5
неправомірно надав згоду на реєстрацію
та вселення відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, оскільки він не мав таких
повноважень.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов заперечили.
Додатково суду пояснили, що правомірно
вселені в спірне приміщення
гуртожитку, оскільки вони зверталися
до директора товариства з заявою про
надання їм кімнати для проживання і на
підставі цієї заяви їм було надано
кімнату в гуртожитку, де вони на даний
час зареєстровані та проживають.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що на балансі
Мостобудівельного загону №60 ПАТ
«Мостобуд» знаходиться приміщення
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, який
використовується для забезпечення
тимчасовим місцем проживання
працівників Мостобудівельного загону
№60 ПАТ «Мостобуд». Підставою для
вселення у приміщення гуртожитку є
договір оренди, який укладається між
працівником та відокремленим
структурним підрозділом ПАТ
«Мостобуд» Мостозагін №60 за заявою
працівника.

Відповідач ОСОБА_5 з 01 квітня 2008 року
прийнятий на роботу до позивача на
посаду виконроба (а.с.7-8). 03 липня 2008 року
призначений на посаду заступника
начальника Мостозагону (а.с.9).

На підставі договору оренди житлового
приміщення від 01 січня 2010 року ОСОБА_5
вселився у кімнату АДРЕСА_1(а.с.86-88).

Згідно п. 1.2 договору оренди строк
орендного користування за цим
Договором становить один рік (по 31
грудня 2010 рік).

В подальшому 01 січня 2011 року між
Відокремленим структурним підрозділом
ПАТ «Мостобуд» Мостозагін №60 та ОСОБА_5
знову був укладений договір оренди
спірного жилого приміщення строком ще
на 1 рік, тобто до 31 грудня 2011 року (а.с.
12).

Як вбачається із договору оренди від 01
січня 2012 року, укладеного між тими ж
сторонами, то у цьому договорі відсутні
підписи начальника Мостозагону №60, а
проставлений лише підпис ОСОБА_5 (а.с.13).
Наведені обставини дають підстави для
висновку, про те, що ОСОБА_5 незаконно
продовжував проживати у спірному
приміщенні гуртожитку.

17 травня 2013 року ОСОБА_5 був звільнений
з роботи за власним бажанням, що
стверджується заявою та копією наказу
№24-к (а.с. 10).

Із заяви про реєстрацію місця
проживання відповідачів вбачається, що
підставою для реєстрації місця
проживання заявника ОСОБА_3 є договір
від 01 січня 2010 року та згода
ОСОБА_5.(а.с.83). Із заяви ОСОБА_4
вбачається, що підставою для її
вселення є договір від 01 січня 2012 року
та згода ОСОБА_5 (а.с. 82).

В п. 3.2.1 договору оренди від 01 січня 2010
року зазначено, що наймодавець за цим
договором має право вселити в квартиру,
що орендується, незалежно від згоди
наймодавця своїх неповнолітніх дітей,
дружину й непрацездатних батьків.
Вселенням інших осіб допускається
тільки за попередньою письмовою згодою
Наймодавця (а.с.87).

В судовому засіданні встановлено, що
відповідачі ОСОБА_4 не відносяться до
кола осіб, які могли б бути вселені без
згоди наймодавця.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_6, який перебуває у
трудових відносинах із позивачем, не
подавав заяв про отримання житла в
гуртожитку, що стверджується копією
журналу реєстрації довідок, заяв на
отримання житла (а.с.57-58, 62-63).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.22 постанови від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», вирішуючи
спори про виселення з гуртожитків,
судам слід з'ясовувати, зокрема, чи
видавався відповідно до Положення про
гуртожиток ордер на зайняття жилої
площі в гуртожитку.

Згідно зі ст.ст. 128, 129 ЖК України, жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації та
відповідного профспілкового комітету.
На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

З матеріалів справи вбачається, що будь
яких рішень щодо надання відповідачам
кімнати в гуртожитку не приймалося,
договори оренди з ними не укладалися.
Наведену обставину відповідачі в
судовому засіданні не спростували.

Таким чином, відсутні правові підстави
для проживання відповідачів у спірному
жилому приміщенні і вони підлягають
виселенню з нього без надання іншого
жилого приміщення у відповідності зі
ст. 132 ЖК України. При цьому тривалість
їх незаконного проживання в гуртожитку
правового значення для вирішення
даного спору не має. Правило ст. 125
названого Кодексу про неможливість
виселення без надання іншого жилого
приміщення осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації,
що надали їм житло не менш як десять
років, на відповідачів не поширюється.
Так як спірне приміщення гуртожитку їм
на законних підставах не надавалося.

Разом із тим позовна вимога про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням до
задоволення не підлягає, оскільки
відповідачі вселені на спірну жилу
площу без достатніх правових підстав, з
порушенням встановленого законом
порядку. Тому право на користування
цією жилою площею вони не набули,
незалежно від часу фактичного
проживання, а тому підлягають лише
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з
відповідачів на користь позивача слід
стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 215, 224-226
ЦПК України, на підставі ст. 125, 128,129 ЖК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
кімнати гуртожитку АДРЕСА_1, без
надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Мостобуд» в особі
відокремленого підрозділу -
Мостобудівельний загін №60 Публічного
акціонерного товариства «Мостобуд» 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп. судового
збору, по 81 (вісімдесят одній) грн. 20 коп.
з кожного.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд
Волинської області шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Л.М.Присяжнюк