АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Чередніченко
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Голосіївського районного
суду міста Києва від 14 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
вселення та за позовом третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю,
про зміну часток у праві власності та
вселенні,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивачі
звернулись у вересні 2013 року.

Зазначали, що рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 24.02.2009
року за ними та відповідачем визнано
право власності за правом спадкування
в розмірі 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 за
кожним. Проте відповідач чинить
перешкоди у користуванні належної їм
частиною будинку, не надає ключі від
будинку та погрожує спустити на неї
кавказьку вівчарку, яка знаходиться на
території будинку. З метою захисту
своїх порушених прав, позивачі просили
суд вселити їх до будинку АДРЕСА_1.

В листопаді 2013 року до суду з позовом
звернулась третя особа ОСОБА_4
Зазначала, що з 20.09.1975 року по 14.01.1982 року
вона перебувала у шлюбі зі
спадкодавцем ОСОБА_6 Під час шлюбу вони
проживали у дерев'яному житловаому
будинку за адресою АДРЕСА_1. За період
шлюбу вказаний будинок був капітально
перебудований: було проведено
укріплення фундаменту, заміна стін і
даху, проведено перепланування
внутрішніх стін. Будинок був
підключений до центрального
водопроводу та газифікований.
Враховуючи що після проведення
капітального ремонту під час шлюбу з
ОСОБА_4 за рахунок спільних зусиль і
грошових затрат другого з подружжя
будинок істотно збільшився у своїй
цінності, а тому згідно ст. 22, 25 кодексу
про шлюб та сім'ї УРСР вказаний будинок
став спільною сумісною власністю. На
підставі викладеного, позивач просила
суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 У зв'язку з цим змінити
частки у праві власності, визнавши за
ОСОБА_4 Ѕ частину будинку, а за
відповідача ми по 1/6 частині цілого
будинку. Вселити її до вказаного
будинку.

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 14 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 до будинку за
адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю ,
про зміну часток у праві власності та
вселенні задоволено.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 12
будинку в АДРЕСА_1. У зв'язку із
зменшенням спадкової маси в будинку
визнати, що частки у будинку
становлять:

ОСОБА_4 12 цілого будинку, ОСОБА_1 1/6
частині цілого будинку, ОСОБА_2 1/6
частина цілого будинку. Прийнята
частина спадщини ОСОБА_3 становить 1/6
частину цілого будинку.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
в частині задоволення позовних вимог
про визнання житлового будинку
спільною сумісною власністю, про зміну
часток у праві власності та вселення та
ухваленні в цій частині нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_4 про вселення не оскаржується, а
тому судом апеляційної інстанції не
переглядається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності на
житловий будинок серії ПС №30 від 26.10.1998
року, виданого Московською районною
державною адміністрацією м. Києва,
АДРЕСА_1 належав ОСОБА_8 на праві
приватної власності.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 24.02.2009 року
встановлено що у вказаному будинку
проживали та були зареєстровані
ОСОБА_8, його син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_6

Після смерті онука ОСОБА_6 відкрилась
спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1, що
належав ОСОБА_8

Рішенням Московського районного суду
м. Києва від 01.02. 2001 року встановлено
факт прийняття спадщини (житлового
будинку АДРЕСА_1) ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 24 лютого 2009 року,
залишеним в силі апеляційним та
касаційним судом, встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/3 частині
житлового будинку. Іншу 13 частину
будинку прийняла за фактом проживання
у будинку ОСОБА_3.

З 20.09.1975 року по 14.01.1982 року спадкодавець
ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб та
свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1
від 14.01.1982 року.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю
УРСР майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Так, згідно з ч. 1 ст.24 Кодексу про шлюб
та сім'ю УРСР , майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є
власністю кожного із них

Статтею 25 Кодексу передбачено якщо
майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Отже, за змістом ст. 25 Кодексу про шлюб
та сім'ю УРСР особисте майно дружини,
чоловіка може бути визнане об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя за наявності сукупності таких
умов як: майно є власністю одного з
подружжя, істотність збільшення
вартості майна, збільшення такої
вартості саме за час шлюбу, а також за
наявності спільних трудових чи
грошових затрат обох з подружжя або
затрат другого з подружжя.

Як встановлено рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 24.02.2009 року АДРЕСА_1 належав діду
ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право
власності від 26.10.1998 року, що було
видане на підставі розпорядження
Московської районної державної
адміністрації м. Києва, №1094 від
27.08.1998 року. З зазначеного
розпорядження та дозволу №308 від
23.07.1998 року Управління державного
архітектурно-будівельного контролю
вбачається, що спадковий будинок
зданий в експлуатацію за заявою ОСОБА_6,
але на ім'я померлого діда ОСОБА_8

ОСОБА_8, його син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_6,
згідно будинкової книги на будинок,
були зареєстровані та проживали у
ньому до дня свої смерті.

Після смерті діда ОСОБА_8 вказаний
будинок в спадщину прийняв ОСОБА_2, а
вже після смерті батька ОСОБА_2 у 1991
році АДРЕСА_1 перейшов у спадщину онуку
ОСОБА_6

З вищевикладеного вбачається що на
момент перебування ОСОБА_6 в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, в
період 20.09.1975 року по 14.01.1982 року,
вказаний будинок не перебував у
власності чоловіка, а був переданий
йому у спадщину вже після розірвання
шлюбу у 1991 році.

Натомість суд першої інстанції не
звернув уваги на перелічені обставини
та прийшов до помилкового висновку
щодо наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна
скарга підлягає задоволенню, рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю,
про зміну часток у праві власності та
вселенні скасуванню з ухваленням у
справі нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року в
частині позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання житлового будинку спільною
сумісною власністю, про зміну часток у
праві власності та вселення -
скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання житлового будинку спільною
сумісною власністю, про зміну часток у
праві власності та вселенні -
відмовити.

В решті зазначене рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: