Головуючий у 1 інстанції
У Х В А Л А

Іменем України

02 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.

при секретарі Одинцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі Донецької
області справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа житлово-комунальне
підприємство «Житло «Центр», про
визначення порядку користування
квартирою і зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору довічного утримання за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 05
липня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду і, посилаючись на те, що між нею,
власником 2/3 частини двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, і ОСОБА_2, власником 1/3
частини квартири, виникають
непорозуміння з приводу спільного
користування квартирою, просила
визначити порядок користування
квартирою і виділити їй у користування
житлову кімнату, площею 17,3 кв. м, а
ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 10,4 кв. м
та залишити у загальному користуванні
коридор, кухню, вбиральню, ванну
кімнату та вбудовану шафу.

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся із
зустрічним позовом про визнання
недійсним договору довічного
утримання від 02 липня 2010 року,
укладеного між ОСОБА_3, його батьком, і
ОСОБА_1 Вказував на те, що після смерті
його матері, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
спадщину прийняв його батько, ОСОБА_3 У
зв'язку з тим, що ОСОБА_3 хворів ОСОБА_1
надавала йому допомогу. Після
звільнення з місць позбавлення волі у
2005 році він проживав з батьком і
допомагав йому. На час укладення 02
липня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1
договору довічного утримання ОСОБА_3
було 79 років; він тяжко хворів, переніс
інсульт, проходив лікування, приймав
лікарські препарати та вживав спритні
напої. Посилаючись на те, що батько при
укладені договору не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, позивач просив визнати договір
довічного утримання недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 липня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено, визначено порядок
користування спірною квартирою і
виділено: ОСОБА_1 у користування
житлову кімнату, площею 17,3 м2, а ОСОБА_2 -
житлову кімнату, площею 10,4 м2, у
загальному користуванні залишено
коридор, кухню, вбиральню, ванну
кімнату та вбудовану шафу. У
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
договору довічного утримання
недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
неврахування того, що ОСОБА_1 не надано
доказів про наявність між ними спору
щодо спільного користування квартирою,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1

У судове засідання ОСОБА_2 і
представник третьої особи
житлово-комунального підприємства
«Житло «Центр» не з'явились, про
розгляд справи повідомлені.

Від ОСОБА_2 надійшла письмова заява про
залишення його позовної заяви без
розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 02 квітня 2014 року у
задоволенні заяви ОСОБА_2 про залишення
позову про визнання договору довічного
утримання недійсним відмовлено.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_5, які
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом встановлено, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
довічного утримання від 02 липня 2010
року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
остання є власником 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 12 грудня 2001 року ОСОБА_2 є
власником 1/3 частини зазначеної
квартири.

Спірна квартира складається із двох
ізольованих жилих кімнат площею 10,4 м2,
17,3 м2 та місць загального користування:
коридору, кухні, вбиральні, ванної
кімнати та вбудованої шафи. Загальна
площа квартири становить 43,2 м2, житлова
- 27,7 м2.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
довічного утримання, суд вважав
недоведеним факт того, що ОСОБА_3 під
час укладання спірного договору за
станом здоров'я не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про
визначення порядку користування
квартирою, суд виходив із того, що
сторони не досягли домовленості про
порядок користування квартирою, яка їм
належить на праві спільної часткової
власності, і запропонований позивачкою
порядок користування нею не порушує їх
права.

З такими висновками суду не можна не
погодитись.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
вчинений дієздатною фізичною особою в
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій і(або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» справи про
визнання недійсним правочину
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Зі справи вбачається, що 02 липня 2010 року
між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_1 було
укладено договір довічного утримання,
за яким ОСОБА_3 передав у власність
ОСОБА_1 2/3 частини спірної квартири, а
вона зобов'язалась довічно повністю
його утримувати (а.с.41).

Згідно даним довідки міської
психіатричної лікарні № 7 міста
Маріуполя Донецької області від 23
грудня 2013 року ОСОБА_3 на обліку у
лікаря-психіатра не перебував і не
знаходився на стаціонарному лікуванні
(а.с. 140).

За останніми записами в амбулаторній
картці ОСОБА_3 страждав
церебросклерозом та деформуючим
остеоартрозом колінних суглобів.

Як вбачається з показань свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитаних
судом, вони не підтвердили наявність
будь-яких неадекватних дій або
поведінки ОСОБА_3 при спілкуванні з ним.

За клопотанням ОСОБА_2 ухвалою
Апеляційного суду від 18 грудня 2013 року
призначалась посмертна
судово-психіатрична експертиза, на
вирішення якої було поставлено питання
про те, чи усвідомлював ОСОБА_3 на час
укладення договору довічного
утримання значення своїх дій та чи міг
керувати ними.

Ухвалою Апеляційного суду від 02 квітня
2014 року у зв'язку з неоплатою ОСОБА_2
проведення експертизи ухвала про
призначення експертизи у
відповідності з вимогами ч. 2 ст. 86 ЦПК
України скасована.

З урахуванням встановлених обставин не
можна погодитись з доводами ОСОБА_2 про
необґрунтованість висновків суду про
відмову у задоволенні позову про
визнання недійсним договору довічного
утримання.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками зі їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Установлення співвласниками порядку
користування будинком з виділенням
конкретних приміщень у натурі не
припиняє право спільної часткової
власності, тому що такі частини не
перетворюються в об'єкт самостійної
власності кожного з них.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20
«України Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» квартира, яка є спільною
сумісною чи, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Суд правильно дійшов висновку що, з
врахуванням характеру стосунків, які
склались між позивачкою та
відповідачем, і відсутності між ними
згоди щодо порядку спільного
користування квартирою, у користування
ОСОБА_1 має бути виділено житлову
кімнату площею 17,3 кв.м, а ОСОБА_2 - 10,4
кв.м, допоміжні приміщення квартири:
кухню, ванну кімнату, вбиральню,
коридор та вбудовану шафу - залишено у
спільному їх користуванні.

Визначений судом порядок користування
спірною квартирою найбільш точно
відповідає розміру часток сторін у
спільній частковій власності та їх
інтересам і вирішує спір між сторонами.

Доводів у спростування зазначених
висновків суду в апеляційній скарзі не
наведено.

За таких обставин рішення суду, як таке,
що відповідає вимогам ст. ст. 10, 60, 213 ЦПК
України і положенням ст. ст. 225, 358 ЦК
України, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді