СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/4506/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Зайця Т.О. при
секретарі Ковтун М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
Київської обласної ради
«Дослідно-експериментальний завод
«Київполіграфтехніка», Київська
обласна рада, Київська обласна
державна адміністрація про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И В:

11.07.2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом
про солідарне стягнення з відповідачів
заборгованості по заробітній платі за
весь час вимушеного прогулу з 03.07.2013
року по 10.07.2014 року в розмірі 40 510,80 грн.
та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн. В
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що з 29.05.2007 року
позивач працює на посаді бухгалтера КП
КОР «ДЕЗ «Київполіграфтехніка». 06.12.011
року під час службової поїзди на
автомобілі КП КОР «ДЕЗ
«Київполіграфтехніка», позивач
потрапила в ДТП, яка сталася з вини
водія, внаслідок чого отримала тяжкі
тілесні ушкодження, перенесла безліч
операцій, отримала третю групу
інвалідності. Коли вийшла на роботу,
з'ясувала, що на підприємстві, де вона
працювала, відбулось скорочення штату,
внаслідок якого всіх працівників було
звільнено, крім позивача, а майно
підприємства передано на баланс КП
Київської обласної ради «Друкар». На
даний час позивач не може звільнитися і
отримати трудову книжку, підприємство
не працює, а тому позивач вважає, що в
даному випадку має місце вимушений
прогул. Крім того, позивач зазначає, що
внаслідок зазначених дій, їй завдано
моральних страждань, які полягають в
порушенні нормальних життєвих
зв'язків, неможливості відшкодування
витрат, пов'язаних з лікуванням,
проведенням операцій, виплаті
заробітної плати, а тому просить
позовні вимоги задовольнити.

Позивач і її представник в судовому
засіданні підтримали заявлені позовні
вимоги, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві.

Представники КП КОР «ДЕЗ
«Київполіграфтехніка» і Київської
обласної ради в судове засідання не
з'явився. Від Київської обласної ради
надішли заперечення на позов, в яких
зазначається про відсутність підстав
для солідарного стягнення коштів, а
також відсутність правових підстав для
застосування положень трудового
законодавства щодо вимушеного прогулу,
оскільки позивача не було звільнено.

Представник Київської обласної
державної адміністрації заперечував
проти задоволення позову в частині
вимог до облдержадміністрації,
оскільки вони не є учасниками даних
правовідносин.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 29.05.2007 року ОСОБА_1
прийнята на посаду бухгалтера КП ДЕЗ
«Київполіграфтехніка». Наведена
обставина підтверджується відомостями
трудової книжки, серії НОМЕР_1 від 24.01.1980
року (а. с. 6 - 8 - копія трудової книжки).

06.12.2011 року близько 12:40 водій ОСОБА_2,
керуючи на підставі подорожнього листа
службового легкового автомобіля №0091345
від 05-09 грудня 2011 року технічно
справним автомобілем марки «ВАЗ 2106»,
д/н НОМЕР_2, який належить КП Київської
обласної ради «ДЕЗ
«Київполіграфтехніка», скоїв ДТП за
участі автомобіля «Volkswagen Transport»,
реєстраційний номер НОМЕР_3, під
керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого
пасажирка автомобіля «ВАЗ 2106», д/н
НОМЕР_2, ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні
ушкодження.

Вказані обставини встановлені вироком
Києво-Святошинського районного суду
Київської обл. від 10.10.2012 року по справі
№1-350/2012, відповідно до якого ОСОБА_2
визнано винним у вчинені злочину.
Стягнуто з КП ДЕЗ
«Київполіграфтехніка» на користь
потерпілої ОСОБА_1 100 000 грн.
відшкодування моральної шкоди (а. с. 9 - 16
- копія вироку суду).

З пояснень позивача встановлено, що
після вказаної ДТП вона тривалий час
перебувала на лікуванні, а коли вийшла
на роботу, з'ясувала, що на КП ДЕЗ
«Київполіграфтехніка» відбулось
скорочення штату, внаслідок якого всіх
працівників було звільнено, крім неї, а
майно підприємства передано на баланс
КП Київської обласної ради «Друкар».

Рішенням Київської обласної ради
шостого скликання від 04.04.2013 року (а. с.
16), вирішено: безоплатно передати з
балансу КП Київської обласної ради
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка» на баланс
КП Київської обласної рад «Друкар»
майно (п. 1 рішення); вважати таким, що
припинилось право господарського
відання КП Київської обласної ради
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка» на майно.

Відповідно до відомостей веб-сайту
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців КП
КОР «ДЕЗ «Київполіграфтехніка»
підпорядковане Київській обласній
раді, керівником підприємства є ОСОБА_4

ОСОБА_1 посилається на те, що на даний
час вона не може звільнитися і отримати
трудову книжку, підприємство не працює,
а тому вважає, що відповідачі повинні
оплатити їй вимушений прогул.

Позивач в судовому засіданні визнала,
що вона офіційно не звільнена з КП КОР
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка» і заяву про
звільнення не подавала.

До суду заявлено вимогу про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
весь час вимушеного прогулу, що
регулюється ст. ст. 235, 236, 240-1 КЗпП.

Частинами 2, 3, 4 статті 235 КЗпП України
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу виплатити
працівникові середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу у випадку:
1) винесення рішення про поновлення на
роботі (або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи); 2)
визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, якщо неправильне
формулювання причини звільнення в
трудовій книжці перешкоджало
працевлаштуванню працівника; 3)
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові. Стаття 236 КЗпП України
встановлює, що у разі затримки
власником або уповноваженим ним
органом виконання рішення органу, який
розглядав трудовий спір про поновлення
на роботі незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці в заробітку за час
затримки. Положення статті 240-1 КЗпП
передбачають виплату працівникові
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу у разі, коли
працівника звільнено без законної
підстави або з порушенням
встановленого порядку, але поновлення
його на попередній роботі неможливе
внаслідок ліквідації підприємства,
установи, організації.

Вказані норми (ст. ст. 235, 236, 240-1 КЗпП)
нерозривно поєднують оплату
вимушеного прогулу з незаконним
звільненням, переведенням працівника
на іншу роботу або неправильним
формулюванням звільнення працівника.
Проте, в даному випадку не відбувалося
звільнення позивача чи переведення на
іншу роботу, і судом не розглядаються
позовні вимоги про поновлення на
роботі чи зміну формулювання
звільнення. За таких обставин, відсутні
підстави для застосування положень
трудового законодавства про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу, оскільки в
даному випадку відсутній вимушений
прогул в розумінні зазначених норм
КЗпП, а правовідносини, що виникли не
врегульовані зазначеними правовими
нормами.

На підставі наведеного, суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за час вимушеного
прогулу.

Щодо вимоги про відшкодування
моральної шкоди, суд звертає увагу на
наступне. Стаття 23 ЦК України
встановлює, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995
року N 4 - далі Постанова № 4).

Для відшкодування моральної шкоди, в
силу наведених норм, необхідні
наступні підстави: наявність душевних
страждань, яких позивач зазнав у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо
нього або приниження честі та гідності
позивача. Необхідними умовами також є
неправомірність рішень, дій чи
бездіяльності та наявність вини
відповідача.

Відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя (ст. 237-1
КЗпП України).

В силу наведеної норми трудового
законодавства, підставою
відшкодування моральної шкоди є
порушення власником або уповноваженим
ним органом законних прав працівника,
що призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя

Пунктом 5 Постанови № 4 роз'яснено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

В підтвердження завдання моральної
шкоди, позивач посилається на втрату
нормальних життєвих зв'язків позивача
та членів її сім'ї, спричинене
неналежним виконанням відповідачем
своїх трудових обов'язків. Проте, такі
твердження не є доказом наявності
моральної шкоди (душевних страждань),
позивачем не надано доказів заподіяння
моральних чи фізичних страждань, а тому
відсутні умови і підстави для
відшкодування моральної шкоди. Вимоги
заявлені до всіх відповідачів, проте,
позивач не обґрунтовує підстав
відшкодування моральної шкоди
Київською обласною радою та Київською
обласною державною адміністрацією.

Передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав
працівника у сфері трудових відносин.
Позивач пов'язує стягнення моральної
шкоди з вимушеним прогулом, проте, в
даному випадку встановлено
відсутність вимушеного прогулу в
розумінні положень КЗпП, а тому
відсутні підстави для стягнення
моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в
задоволенні позову повністю.

Керуючись ст. ст. 235, 236, ст. 237-1, 240-1 КЗпП
України, ст. ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову
повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги на рішення
суду протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31.10.2014
року.

СУДДЯ:
Т.О. ЗАЄЦЬ