Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поділ спільного майна
подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4 про визнання квартири
особистою приватною власністю за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від

26 березня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя, посилаючись
на те, що під час шлюбу з відповідачем
за рахунок спільних коштів подружжя
було придбано трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, яка оформлена на відповідача.
Зазначала, що спільне життя у них не
склалося, у зв'язку з чим в суді
розглядається позов про розірвання
шлюбу. Посилаючись на те, що згоди про
поділ майна між подружжям не досягнуто,
просила поділити майно за положення
ст.ст. 60, 71 СК України, та в порядку
поділу спільного майна подружжя
визнати за нею право власності на Ѕ
частку вказаної квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_5 пред'явив
зустрічний позов, у якому просив
визнати квартиру АДРЕСА_1 його
особистою приватною власністю,
посилаючись на те, що спірна квартира
була придбана за час шлюбу, проте за
його особисті кошти, які знаходились на
депозитних рахунках в
Севастопольській філії банку «Фінанси
та Кредит», в загальній сумі

146 640 грн та кошти, отримані від продажу
належних йому на праві особистої
власності квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.
Вказував, що за інвестиційним
договором в період з 21 травня 2008 року по
21 жовтня 2009 року у придбання спірної
квартири було вкладено коштів в сумі 1
050 042 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 26 березня

2014 року заявлені позови задоволено
частково.

Визнано особистою приватною власністю
ОСОБА_5 23/100 частини квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 108,60 кв.м., житловою
площею 63,20 кв.м., яка належить ОСОБА_5 на
підставні свідоцтва про право
власності від 1 лютого 2010 року.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 77/100 частин квартири
АДРЕСА_1 та в порядку поділу визнано за
ОСОБА_4 право власності на 77/200 частин
зазначеної квартири.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог
ОСОБА_4 змінено.

Визнано 77/100 частин квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку
поділу спільного сумісного майна
подружжя право власності по 77/200 частин
за кожним вказаної квартири. У
задоволенні решти вимог ОСОБА_4
відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_4 у задоволенні
заявленого позову, зустрічний позов
ОСОБА_5 задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Вирішуючи спір на підставі наданих
сторонами доказів, суди прийшли до
обґрунтованого висновку про визнання
23/100 частин квартири АДРЕСА_1 особистою
власністю ОСОБА_5, а 77/100 частин вказаної
квартири - спільною сумісною власною
подружжя.

Висновки судів відповідають вимогам
ст. ст. 57, 69,70 СК України

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновки не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 26 березня 2014 року в не
скасованій судом апеляційної
інстанції частині та рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська