УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:Мазур
Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», на рішення
Кривоозерського районного суду
Миколаївської області від 19 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 23 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі −? ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом, у якому просило стягнути зі
ОСОБА_6 заборгованість за кредитним
договором від 28 березня 2006 року №
DNH4KS90110112 у розмірі 32 048 грн 42 коп., з яких
заборгованість за процентами за
користування кредитом −? 9 420 грн 42 коп.,
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором −? 20 626 грн 11
коп., а також штраф (фіксована частина)
−? 500 грн. 00 коп. та штраф (процентна
складова) −? 1 502 грн 33 коп.

Свої позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» обґрунтовувало тим, що
відповідно до вищезазначеного
кредитного договору позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 27 392 грн 84
коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2, 09 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом строком на 42 місяці.

Рішенням Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 19
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 23 січня 2014
року, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить суд касаційної
інстанції скасувати ухвалу
апеляційного суду та рішення суду
першої інстанції, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої доводи порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, керувався
тим, що оскільки відповідач не
підписував Умови надання споживчого
кредиту, відповідно строк позовної
давності тривалістю в п'ять років
сторонами не погоджувався, а тому із
урахуванням ст. 257 ЦК України банк
пропустив загальний строк звернення до
суду з позовом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 28 березня 2006
року укладено кредитний договір №
DNH4KS90110112 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_6, згідно з умовами якого останній
отримав кредит у сумі 27 392 грн 84 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 2,09 % на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом строком на 42 місяці з кінцевим
терміном повернення 28 вересня 2009 року
(а. с. 7-8).

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним
договором станом на 27 червня 2013 року
утворилась заборгованість в розмірі 32
048 грн 86 коп., з яких заборгованість за
процентами за користування кредитом −?
9 420 грн 42 коп., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором −?
20 626 грн 11 коп., а також штраф (фіксована
частина) −? 500 грн. 00 коп. та штраф
(процентна складова) −? 1 502 грн 33 коп. (а.
с. 4−?6).

Із позовом про стягнення
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось 12 липня 2013 року та надало
суду Умови і Правила надання
банківських послуг (а. с. 9−?26).

Відповідно до заяви позичальника на
отримання кредиту від 28 березня 2006 року
№ DNH4KS90110112, яка завізована підписом
відповідача, зазначено, що він
ознайомлений і згодний із Умови
надання споживчого кредиту, а також із
Тарифами банку, якими визначена
відповідальність сторін за порушення
зобов'язань за даним договором,
погодився із тим, що заява разом із
Умовами, Тарифами складає між ним та
банком кредитно-заставний договір (а. с.
7−?8).

Судами також встановлено, що надані
Банком з позовною заявою Умови і
Правила надання банківських послуг не
містять пункту 5.5, відповідно до якого
позовну давність за вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом,
відсотків за користування ним, пені,
штрафу сторонами встановлено
тривалістю в п'ять років (а. с. 9−?27).

Проте в матеріалах справи існує інша
редакція Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам, відповідно до
п. 5.5 яких строк позовної давності
продовжено до п'яти років (а. с. 107−?109).

Однак вказаним обставинам жодної
оцінки не надано.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Тому сторонами додержано типової форми
договору щодо збільшення позовної
давності, що викладено у правовій
позиції Верховного Суду України у
постанові від 24 вересня 2014 року у
справі № 144цс14.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до правового висновку
Верховного Суду України, викладеного у
постанові від 20 листопада 2013 року
(справа № 6-126цс13), який є обов'язковим
для застосування судами України
відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У зв'язку з викладеним не можна
погодитись із висновком суду першої
інстанції про застосування строку
позовної давності без заяви сторони у
спорі та відмову в позові ПАТ КБ
«ПриватБанк» відповідно до п. 7 ч. 11
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

У порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК
України суди на вказані норми
матеріального права уваги не звернули,
неправильно витлумачили п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», що вплинуло на
встановлення обставин справи із
урахуванням предмета доказування.

З огляду на допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень ст. 338
ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 19
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 23 січня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана