Справа № 372/701/14-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/3249/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 47
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: публічне акціонерне
товариство «Райффайзен банк Аваль» про
поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, який
мотивувала тим, що з 18 листопада 2005 року
вона з ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано рішенням Дніпровського
районного суду міста Києві від 14 травня
2012 року. Позивачка зазначала, що під час
шлюбу вони придбали житловий будинок
та дві земельні ділянки: площею 0,0388 га
та площею 0,0160 га, для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, що
знаходяться по АДРЕСА_1, право
власності на які було зареєстровано за
відповідачем. Для придбання вказаного
будинку та земельної ділянки площею
0,0388 га, 03 квітня 2008 року між позивачем
та відкритим акціонерним товариством
«Райффайзен банк Аваль» (далі - ВАТ
«Райффайзен банк Аваль») було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого позивач отримала 321 670 доларів
США. З метою забезпечення виконання
зобов`язань за кредитним договором, 03
квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ
«Райффайзен банк Аваль» укладено
договір іпотеки, за яким відповідач
передав банку в іпотеку спірний
житловий будинок та земельну ділянку
площею 0,0388 га, які знаходяться по
АДРЕСА_1. Цього ж дня між ВАТ
«Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 було
укладено договір поруки, за яким
відповідач зобов'язався відповідати за
борговим зобов`язаннями позивача по
кредитному договору. Також позивач
зазначала, що відповідач добровільно
поділити спільне майно подружжя не
бажає.

Посилаючись на те, що поділити нерухоме
майно технічно неможливо, банк має
довіреність на оформлення права
власності на предмет іпотеки, а також
те, що позивач після припинення шлюбних
відносин з відповідачем самостійно
сплачує кредит, позивач просила
поділити частину майна, що належить їй
та відповідачу на праві спільної
сумісної власності, як подружжю,
вартістю 1 315 670 грн. 78 коп.; визнати
спільним майном подружжя боргові
зобов'язання позивача за кредитним
договором від 03 квітня 2008 року,
укладеного між позивачем та ВАТ
«Райффайзен банк Аваль» у сумі 372 408
грн. 05 коп.; виділити ОСОБА_3 та визнати
за нею право приватної власності на
житловий будинок та дві земельні
ділянки: площею 0, 0388 га та площею 0,0160 га,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;
припинити право власності ОСОБА_2 на
вказане майно; визнати за ОСОБА_3
обов'язок щодо одноосібного виконання
кредитного договору від 03 квітня 2008
року, укладеного між нею та ВАТ
«Райффайзен банк Аваль».

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Поділено майно, що належить ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності, як подружжю та визнано право
власності на:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
по 1/2 частині за кожним;

- земельну ділянку площею 0,0160 га
кадастровий номер :05:028:0200, з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2
частині за кожним;

- земельну ділянку площею 0,0388 га,
кадастровий номер :05:028:0148,
загальною з цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, по 1/2 частині за кожним.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнано спільними
зобов'язаннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2
боргові зобов'язання ОСОБА_3 за
кредитним договором від 03 квітня 2008
року № 223354238, укладеного між ОСОБА_3 та
публічним акціонерним товариством
«Райффайзен банк Аваль», по 1/2 частині
за кожним відповідно до розрахунків
банку.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_3 в позові,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позову в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному
обсязі відповідає зазначеним вимогам
закону.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 18 листопада 2005 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано 14 травня
2012 року згідно з рішенням
Дніпровського районного суду міста
Києва. Даним рішенням суду встановлено,
що з 2011 року шлюбні відносини між
сторонами припинені та спільне
господарство не ведеться (т.1, а.с.23).

Під час шлюбу 03 квітня 2008 року ОСОБА_2
згідно з договорами купівлі-продажу
придбав за 2 057 875 грн. (що еквівалентно 407
500 доларів США) житловий будинок
загальною площею 193,3 кв.м. та житловою
площею 58,0 кв.м. по АДРЕСА_1, а також за 505
000 грн. (що еквівалентно 100 000 доларів
США) придбав земельну ділянку площею
0,0388 га з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована за
цією ж адресою. Вказані договори
посвідчені приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровані в
реєстрі за №№443, 447 (т.1, а.с.24, 26).

Також 15 серпня 2011 року, тобто в період
шлюбу, ОСОБА_2 згідно з договором
купівлі-продажу придбав за 16 600 грн.
земельну ділянку площею 0,0160 га з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована АДРЕСА_1. Вказаний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за №2288 (т.1, а.с.24, 26).

Встановлено, що 03 квітня 2008 року між ВАТ
«Райффайзен банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір №223354238,
відповідно до умов якого позивач
отримала 321 670 доларів США, з яких: 316 844, 95
доларів США на придбання житлового
будинку та земельної ділянки площею
0,0388 га, які розташовані по АДРЕСА_1, зі
сплатою 12,25% річних з терміном
остаточного погашення кредиту
03 квітня 2018 року.

Цього ж дня на забезпечення зобов`язань
ОСОБА_7 між ВАТ «Райффайзен банк Аваль»
та ОСОБА_2 було укладено договір поруки,
за умовами якого останній зобов'язався
відповідати за виконання ОСОБА_3 її
боргових зобов'язань.

Також у забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором
між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та
ОСОБА_2 03 квітня 2008 року було укладено
договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав
в іпотеку банку спірний житловий
будинок та спірну земельну ділянку
площею 0,0388 га, що розташовані по
АДРЕСА_1, які належать йому на праві
власності згідно з договорами
купівлі-продажу від 03 квітня 2008 року.

Таким чином сторонами під час шлюбу
було придбане наступне нерухоме майно:
житловий будинок та земельна ділянку
площею 0,0388 га на загальну суму 507 500
доларів США, з яких: 316 844,95 доларів США -
кредитні кошти, 190 655,05 доларів США -
спільні кошти подружжя. Також
сторонами під час шлюбу придбана
земельна ділянка площею 0,0160 га за
спільні кошти подружжя у розмірі 16 600
грн.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Отже, за загальним правилом,
майно, придбане подружжям у кредит, є
спільною власністю чоловіка та
дружини. Також статтею 70 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Частиною 4 ст.65 СК України передбачено,
що договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки не
тільки щодо спільно нажитого у шлюбі
майна, а й щодо погашення кредиту,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
одного з подружжя від виконання
зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пунктах 23, 24 постанови від
21 грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК) .

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно з довідкою ПАТ «Райффайзен банк
Аваль» від 19 серпня 2013 року погашені
зобов`язання ОСОБА_7 за кредитним
договором складають 305 040, 39 доларів США,
у тому числі спільно подружжям 224 705,19
доларів США. Також судом першої
інстанції встановлено, що особисто
відповідачем сплачено 10 936 доларів США,
а позивачем - 69 399, 20 доларів США. Згідно
довідки банку станом на 16 серпня 2013
року залишок за кредитом становить 154
842,52 доларів США, нараховані відсотки за
користування кредитом становлять 675, 58
доларів США, залишок несплаченої пені
за кредитом 738,94 доларів США, залишок
несплаченої пені по відсотках 1017, 27
доларів США, а всього 157 274, 31 доларів США
(т.1, а.с.36-38).

Також судом першої інстанції
встановлено, що несплачені до дати
остаточного погашення кредиту (03
квітня 2018 року) зобов'язання позивача
перед банком, а саме сплата кредиту,
відсотків за користування кредитом,
несплаченої пені та оплати за
страхування, складають загальну суму 1
688 078 грн. 83 коп.

Отже, враховуючи, що сторонами під час
шлюбу була придбана земельна ділянка
площею 0,0160 га за спільні кошти
подружжя, а житловий будинок та
земельна ділянка площею 0,0388 га -
частково за спільні кошти подружжя у
розмірі 190 655,05 доларів США та частково
за кредитні кошти у розмірі 316 844,95
доларів США, колегія суддів вважає, що
суд дійшов обґрунтованого висновку, що
вказане майно є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, в якому їх
частки є рівними, оскільки кредитний
договір укладений в інтересах сім`ї.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд дійшов законного і
обґрунтованого висновку про те, що
спірне майно належить сторонам в
рівних частках і правильно визнав за
кожним із них право власності на спірне
майно по 1/2 частині та, відповідно,
задовольнив позов частково.

Таким чином рішення суду першої
інстанції в цій частині ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, передбачених
законом підстав для його скасування
при апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи ОСОБА_2 про те, що суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, оскільки позивач просила
визнати лише за нею право власності на
спірне майно, а суд визнав право
власності на 1/2 частину майна також і за
відповідачем, є необґрунтованими та
безпідставними.

Посилання позивача на те, що спірний
житловий будинок та спірні земельні
ділянки поділити технічно неможливо
згідно із звітом про експертне
дослідження від 09 серпня 2013 року,
наданого позивачем і тому вона вважає,
що суд помилково не задовольнив її
позовні вимоги про визнання за нею
права приватної власності на спірне
майно та припинення права власності
ОСОБА_2 на вказане майно, є
безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст.365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї. Суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.25 постанови від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Проте в матеріалах справи відсутні
дані про те, що частка відповідача є
незначною, відповідач дав згоду на
отримання грошової компенсації та
позивачем було внесено на депозитний
рахунок суду вартість частки
відповідача.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі про те, що суд не врахував, що
сторонами не виконані спільні
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів ОСОБА_4 на суму 142 270 євро
відповідно до угоди від 01 листопада 2008
року, що підтверджується розпискою від
07 травня 2012 року, не заслуговують на
увагу з наступних підстав.

В матеріалах справи наявна копія заяви
від 07 травня 2012 року, якою
підтверджується, що на підставі угоди з
ОСОБА_4 01 листопада 2008 року ОСОБА_2 взяв
у нього кредит у сумі 142 270 євро з метою
фінансування завершення будівництва
приватного будинку, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.174, т.,2
а.с.31-32).

Частиною 4 ст.65 СК України передбачено
що договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Однак в матеріалах справи відсутні
докази того, що одержані ОСОБА_2
01 листопада 2008 року грошові кошти у
сумі 142 270 євро були витрачені ним на
фінансування завершення спірного
будинку.

Також відповідач в апеляційній скарзі
посилається на те, що судом не було
розглянуто клопотання про призначення
судової експертизи по справі для
визначення вартості спірного майна.
Проте в апеляційній скарзі вимоги про
призначення та проведення такої
експертизи відсутні. Оскільки
відповідач не подав зауваження на
журнал судового засідання, в
апеляційній скарзі не просив
призначити та провести вказану вище
експертизу, то колегія суддів
приходить до висновку, що дані вимоги є
необґрунтованими.

Докази та обставини, на які посилаються
сторони в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Щодо прохання ОСОБА_2 про постановлення
окремої ухвали відносно дій судді
Обухівського районного суду Київської
області Мори О.М. при розгляді справи,
то з урахуванням обставин справи,
колегія суддів не вбачає підстав для
його задоволення.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з рішенням суду в частині
визнання спільними зобов'язаннями
сторін боргові зобов'язання ОСОБА_3 за
кредитним договором від 03 квітня 2008
року по 1/2 частині за кожним відповідно
до розрахунків банку, оскільки судом
першої інстанції не враховано, що при
поділі спільної сумісної власності
подружжя зобов'язання між подружжям не
розподіляються, а враховуються.

Визначаючи за сторонами в рівних
частинах виконання обов'язку за
кредитним договором, суд фактично
втрутився в господарську діяльність
банку та змінив умов договору,
укладеного між банком та ОСОБА_3 При
цьому суд першої інстанції не врахував
позицію самого банку стосовно такої
зміни та те, що відповідач по даній
справі набув солідарний обов'язок
відповідати за невиконання позивачем
умов кредитного договору у повному
обсязі на підставі договору поруки.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в цій частині не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду в цій частині
та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні даної вимоги
позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
в частині задоволення позову про
визнання спільними зобов'язаннями
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 боргових зобов'язань
ОСОБА_3 за кредитним договором від 03
квітня 2008 року № 223354238, укладеним між
ОСОБА_3 та публічним акціонерним
товариством «Райффайзен банк Аваль» по
1/2 частині за кожним відповідно до
розрахунків банку - скасувати та
ухвалити нове рішення в цій частині про
відмову в позові.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді