Справа № 2-6139/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2014 року Солом'янський районний
суд м. Києва в складі :

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі:
Рахімовій Н.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору про спільну
діяльність та зобов'язання вчинити дії,
-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду
із позовом, в якому просив розірвати
договір про спільну діяльність від
12.05.2014 року, укладений між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 Також, просив
зобов'язати відповідача передати за
актом приймання-передачі нежитлове
приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею
73,4 кв.м., яке ОСОБА_2 отримав відповідно
до умов Договору про спільну
діяльність від 12.05.2014 року.

Під час розгляду справи, позивач
збільшив позовні вимоги, просив
визнати за ним право власності за на
нежитлове приміщення - творчу
майстерню за № 43-а по АДРЕСА_2 загальною
площею 73,4 кв.м. у Шевченківському
районі м. Києва та на житлову
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 73,5 кв.м., зобов'язати
відповідача ОСОБА_2 передати позивачу
ОСОБА_1 за актом приймання - передачі
нежитлове приміщення - творчу
майстерню за № 43-а по АДРЕСА_2,
загальною площею 73,4 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва м., яку
ОСОБА_2 отримав відповідно до умов
Договору про спільну діяльність від
12.05.2014 року. Також, позивач просив
стягнути з відповідача стягнути
судовий збір.

Позивач просив справу розглядати за
його відсутності, позовні вимоги,
викладені у заяві про збільшення
позовних вимог підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач просив справу розглядати за
його відсутності, позовні вимоги
визнає частково та заперечує проти
задоволення позову в частині визнання
права власності на житлову двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,5
кв.м.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 12 травня 2014
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір про спільну діяльність.

Пунктом 1.1. договору позивач та
відповідач узгодили, що предметом
даного договору є: "Сторони за даним
Договором зобов'язуються шляхом
об'єднання майна і зусиль спільно
здійснювати роботи в сфері
господарської діяльності".

Згідно пункту 3.1. Договору ОСОБА_1
зобов'язується в термін протягом 3-х
робочих днів з моменту підписання
договору передати ОСОБА_2 нежитлове
приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею
73,4 кв.м. у Шевченківському районі м.
Києва.

Актом приймання - передачі майна від
12.05.2014 року Позивач та Відповідач
прийняли вказане майно.

Відповідно до пункту 4.1 договору
відповідач ОСОБА_2 протягом 3-х робочих
днів з моменту підписання даного
Договору повинен перерахувати
позивачу платіжним дорученням
грошовий внесок в розмірі 70000 грн. 00 коп.

Розділом 6 Договору встановлено, що
внеском Позивача є нежитлове
приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею
73,4 кв.м. у Шевченківському районі м.
Києва, надана Відповідачеві на період
дії даного Договору на цілі сумісної
діяльності, частка Позивача складає 65%.
Внесок Відповідача - житлову
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 73,5 кв.м., а також 70000
(сімдесят тисяч) грн. 00 коп., частка
Відповідача складає 35 %.

Відповідач свої зобов'язання по сплаті
своєї частки не виконав, хоча і
продовжує здійснювати власні справи за
рахунок спільного майна. Відповідач
стверджує, що його трудова участь у
спільному підприємстві відповідає
заявленим у Договорі 35 % його частки і
він не має підстав для сплати 70000 грн. 00
коп.

Пунктом 5.2. Договору керівництво
сумісною діяльністю за даним
Договором, а також ведення спільних
справ доручається відповідачеві.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що
підбиття підсумків сумісної
діяльності і розподіл прибутку між
сторонами здійснюється в термін на
підставі окремого балансу, який
складає відповідач. Баланс повинен
бути поданий позивачеві не пізніше 30
числа кожного календарного місяця
поточного року.

Вимоги даного пункту договору повністю
ігноруються відповідачем, звіт про
діяльність на протязі року жодного
разу не було подано позивачеві,
прибуток від здійснення спільної
діяльності не перераховувався на
користь позивача.

Оскільки в договорі про сумісну
діяльність мета є загальною для всіх
учасників, то ні одна із сторін не
вправі збагачуватися за рахунок іншої,
то позивачем 21.07.2014 року, було вручено
претензію відповідачеві про
розірвання договору. Однак, відповідач
проігнорував зазначену претензію та не
виконує умови договору про спільну
діяльність.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить законові.

Статтею 1133 ЦК України визначено, що
вкладом учасника вважається все те, що
він вносить у спільну діяльність
(спільне майно), в тому числі грошові
кошти, інше майно, професійні та інші
знання, навички та вміння, а також
ділова репутація та ділові зв'язки.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України
договір простого товариства
припиняється у разі відмови учасника
від подальшої участі у договорі
простого товариства або розірвання
договору на вимогу одного з учасників,
якщо домовленістю між учасниками не
передбачено збереження договору щодо
інших учасників.

Відповідно до п. 9.5 Договору про спільну
діяльність даний Договір може бути
розірваний за заявою однієї із сторін у
випадку невиконання другою стороною
своїх зобов'язань. У цьому випадку всі
невигідні наслідки розірвання
покладаються на винну сторону.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем умови
Договору виконувалися неналежним
чином.

Крім того, як зазначав позивач в
позовній заяві, відповідач самовільно
зайняв нежитлове приміщення - творчу
майстерню за № 43-а по АДРЕСА_2,
загальною площею 73,4 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва, змінив
на дверях замки, підключив приміщення
до охоронної сигналізації, а своє
перебування у приміщенні мотивує тим,
що він передав позивачеві всі кошти, що
передбачені договором і він є
власником будівель і споруд за
зазначеною адресою як фактичний
інвестор будівництва.

Так, судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є власником квартири за АДРЕСА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 11.04.2005 року (зареєстровано КП «БТІ м.
Києва» 15.04.2005 року) та рішення
Солом'янського районного суду м. Києва.

Дах над квартирою позивача постійно
протікав та потребував негайного
ремонту, певного перепланування з
метою поліпшення технічного стану та
належних умов проживання.

Тому практично протягом 2013 року
позивачем було зроблено ремонт
покрівлі над власною квартирою з
улаштуванням творчої майстерні.

Крім того згідно висновку
судово-будівельного експерта ОСОБА_3
від 07.11.2013 року № 1563 нежитлове
приміщення - творча майстерня за № 43-а
по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м у
Шевченківському районі м. Києва
відповідає вимогам чинним в галузі
будівництва станом на момент складання
висновку по наступним показникам: по
загальних даних, характеристиці
конструктивних елементів,
об'ємно-планувальному рішенню,
будівельній готовності та технічному
стану; по наявності інженерних
комунікацій.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Цивільний кодекс України розкриває
поняття права власності як сукупність
трьох правомочностей власника: права
володіння, права користування та права
розпорядження.

У відповідності до статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Статтею 331 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного
кодексу України визначено, що визнання
права власності на майно є одним із
способів захисту права власності.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оскаржене або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу
України до нерухомих речей (нерухоме
майно, нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу
України, власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи всі докази в сукупності, суд
вважає, що позивачем доведено факт
набуття права власності на нежитлове
приміщення - творча майстерня за № 43-а
по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м у
Шевченківському районі м. Києва. В
решті позовних вимог необхідно
відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий
збір у розмірі 3654,00 грн. підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 31, 60, 88, 169, 212, 213, 214,
215, 218 ЦПК України на підставі ст.ст. 16, 321,
328, 331, 376, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
договору про спільну діяльність та
зобов'язання вчинити дії - задовольнити
частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на
нежитлове приміщення - творчу
майстерню за № 43-а по АДРЕСА_2,
загальною площею 73,4 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва.

Зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 за
актом приймання - передачі нежитлове
приміщення - творчу майстерню за № 43-а
по АДРЕСА_2 загальною площею 73,4 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва, яку
ОСОБА_2 отримав відповідно до умов
Договору про спільну діяльність від
12.05.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3654
(три тисячі шістсот п'ятдесят чотири)
грн. 00 коп. судового збору.

У решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Л.І. Кізюн