Справа № 750/4238/14 Провадження №
22-ц/795/2128/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Лямзіна Н. Ю. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка
Є.М.,суддів:Хромець Н.С., Острянського
В.І.,при секретарі:Мартиновій А.В.,за
участю:прокурора Бобруйко І.М.,
представника ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» на рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 15
вересня 2014 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_6 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,

третя особа - орган опіки та піклування
Деснянської районної у м.Чернігові
ради,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м.Чернігова від 15 вересня 2014 року у
справі відмовлено у задоволенні позову
ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник позивача ТОВ
«Кредитні ініціативи» подав
апеляційну скаргу, в якій просить
вказане рішення суду скасувати та
задовольнити позовну заяву до ОСОБА_6
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що при винесенні рішення судом
порушено норми матеріального та
процесуального права, неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи. Апелянт
зазначає, що дія Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті»
розповсюджується лише на виконавче
провадження під час примусової
реалізації майна, яке є предметом
іпотеки відповідно до ст.4 Закону
України «Про заставу» та ст.5 Закону
України «Про іпотеку» і не є підставою
для відмови в задоволенні позову в
зверненні стягнення на предмет
іпотеки.

Апелянт вважає, що своїм рішенням
Деснянський районний суд м.Чернігова
грубо порушив ч.1 ст.3 ЦПК України та ст.16
ЦК України, а саме - обмежив права на
захист в суді ТОВ «Кредитні
ініціативи» в зв'язку з порушенням
ОСОБА_6 умов кредитного договору. Також
апелянт вважає, що Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» лише
призупиняє виконання рішень про
звернення стягнення, тобто подовжує на
цей період строк їх виконання.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позовна вимога про звернення
стягнення на предмет іпотеки не може
бути задоволена у зв'язку з введенням
мораторію на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті.

Відповідно ст.40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.

Разом з тим, за діючим на даний час
Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03 червня 2014 року,
який набрав чинності з дня його
опублікування 07 червня 2014 року,
протягом дії цього закону:

1) не може бути примусово стягнуте
нерухоме житлове майно, яке є предметом
застави згідно із ст.4 Закону України
«Про заставу» або предметом іпотеки
згідно із ст.5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України за споживчим кредитом, наданим
йому кредитними установами та за умови,
що таке нерухоме майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника чи
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно і загальна площа такого
нерухомого житлового майна не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

Згідно із ст. 4 ЗУ «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає наявним в матеріалах
справи доказам, що 16 травня 2007 року між
ПАТ «АК Промінвестбанк» та
відповідачем було укладено договір про
кредиту №980-07, згідно якого відповідачу
було надано кредит у розмірі 28000
доларів США на строк до 15 травня 2027 року
зі сплатою 13% річних, з наступними
внесеннями змін (а.с.5-8).

В подальшому, 17 грудня 2012 року між ПАТ
«АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні
ініціативи», укладено договір про
відступлення прав вимоги, внаслідок
укладення договору відбулася заміна
кредитора, а саме ТОВ «Кредитні
ініціативи» набуло статусу нового
стягувача за договором від 16.05.2007 року
№980-07 позичальником згідно якого є
ОСОБА_6 (а.с.28-38).

В забезпечення зобов'язань за
договором про надання кредиту №980-07
від 16.05.2007 року між позивачем та
відповідачем було укладено іпотечний
договір зареєстрований в реєстрі за
№1046 від 16.05.2007 року предметом якого є
однокімнатна квартира АДРЕСА_1(а.с.14-16).

08 серпня 2007 року було укладено договір
про внесення змін та доповнень до
іпотечного договору (а.с.17).

Також судом першої інстанції
встановлено, що відповідач належним
чином умови кредитного договору не
виконує, через що у позичальника станом
на 01 квітня 2014 року утворилася
заборгованість у розмірі 556210 грн. 22 коп.

З врахуванням того, що хоча відповідач
і не виконує умови кредитного договору,
але на даний час предмет іпотеки не
реалізовано, вищевказана квартира є
майном, яке виступає як забезпечення
зобов'язань відповідача за отриманим
споживчим кредитом, наданим йому
позивачем в іноземній валюті, та яке
використовується ОСОБА_6 та іншими (в
т.ч. його малолітніми дітьми), як місце
їх постійного проживання, загальна
площа квартири становить 38,9 кв. м.,
даних про наявність у відповідача
іншого житла матеріали справи не
містять, суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку, з яким
погоджується і суд апеляційної
інстанції, що виселення відповідача є
таким, що суперечитиме закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що норми
закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» не можуть бути
застосовані до вимоги про виселення
мешканців з іпотечного майна, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки в
період дії цього закону не може
відбуватися звернення стягнення на
предмет іпотеки, а передбачена законом
процедура звернення стягнення тягне за
собою виселення.

Зауваження позивача про те, що
прийняття рішень про примусове
стягнення (відчуження) нерухомого
житлового майна, яке вважається
предметом застави/іпотеки, не
відноситься до компетенції суду,
суперечить ст.124 Конституції України.

Не аргументовано апелянтом і те, яким
чином суд обмежив право на захист ТОВ
«Кредитні ініціативи».

Посилання апелянта на рішення
Конституційного Суду України від 10
червня 2003 року, також не може бути
прийнято до уваги колегією суддів,
оскільки дане рішення регулює
правовідносини, що виникають в
результаті встановлення мораторію на
застосування примусової реалізації
майна державних підприємств та
господарських товариств, у статутних
фондах яких частка держави становить
не менше 25%. У вказаному нормативному
акті не йдеться про врегулювання
відносин, що виникають в результаті
застосування мораторію на стягнення
майна громадян України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції, розглянувши спір в межах
заявлених позовних вимог, повно та
всебічно дослідив обставини справи,
належно оцінив надані сторонами докази
й дійшов вірного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог, а тому
рішення суду є законним і
обґрунтованим, а апеляційна скарга в
межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК
України, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 15 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: