Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 6 травня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 пред'явив до ОСОБА_3 позов про
визнання правочину недійсним.

Позивач зазначав, що 15 липня 2009 року він
подарував відповідачці, яка була на той
час його дружиною, належну йому 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1. Це
житло було єдиним в нього на час його
відчуження. Договір дарування було
укладено ним внаслідок пред'явлення до
нього, як підприємця, претензій
майнового характеру з боку
контрагентів та можливого звернення
стягнення на належне йому майна, а
також на вкрай невигідних умовах, тобто
безоплатно.

Посилаючись на те, що правочин на
користь відповідачки ним було вчинено
під впливом тяжкої обставини, позивач
просив визнати його недійсним.

Рішенням суду у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення та ухвалення
нового про задоволення позовних вимог.
Апелянт вказує на те, що висновки суду
не відповідають обставинам справи.
Окрім того, суд неправильно застосував
матеріальний закон.

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до положень п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2
ст. 303 та п.1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд встановив по даній
справі нові обставини, оскільки їх
наявність підтверджується новими
доказами, що мають значення для справи.

Позивач з 1999 року є суб'єктом
підприємницької діяльності, основним
видом його діяльності є оптова
торгівля деревиною, будівельними
матеріалами та санітарно-технічним
обладнанням (а.с. 24, 147, 148).

У 2008-09 роках йому на праві спільної
сумісної власності належала 1/2 частина
житлового будинку АДРЕСА_1. Інша
частина належала відповідачці.

Договором від 4 червня 2009 року позивач
та відповідачка поділили це майно (а.с.
89).

Протягом 2008 - першого півріччя 2009 років
до позивача особисто та до юридичних
осіб, засновником яких він був,
контрагенти укладених господарських
договорів пред'являли вимоги
фінансового характеру.

Так, за договором від 19 серпня 2008 року
ОСОБА_1 у позасудовому порядку
задовольнив претензію ТОВ «Ес Джі Бі
Україна» на суму 61 223,57 грн.(а.с. 132, 133).

По судових справах:

- за позовом ТОВ «Харско
Інфрастракче Україна» по договору від
19 серпня 2008 року з позивача стягнуто 89
075,22 грн.,

- за позовом ПП «Декостиль» по
договору від 7 січня 2008 року з позивача
стягнуто 55 511,82 грн.,

- за позовом ТОВ «Атлант-Стиль» по
договору від 12 січня 2007 року з позивача
стягнуто 92 980 грн.,

- за позовом ТОВ «Сілта-Колор» по
договору від 28 березня 2007 року з
позивача стягнуто 268 650 грн.

Зазначені факти стверджені рішеннями
господарських судів та звірками
розрахунків договорів (а.с. 93-131).

Виконання цих господарських договорів
повинно було забезпечуватись
кредитним договором №12/3-8, укладеним
ТОВ «Компанія Домовой», засновником
якого є позивач, та акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком.

Листуванням даних юридичних осіб
стверджено, що у 2008 році АК ПІБ в
порушення умов кредитного договору не
відкрив кредитну лінію для товариство,
не видавав кошти по пред'явленим
платіжним дорученням, внаслідок чого
позивач був позбавлений можливості
одержувати кредитні кошти для оплати
товарів за вказаними вище
господарськими договорами (а.с. 134-136).

Отже, у 2008 році та у 1-ому півріччі 2009
року позивач повинен був сплатити за
мировими угодами у судових справах 270 735
грн., до нього були пред'явлені досудові
вимоги на суму 61 223 грн., по судових
справах до нього та його підприємств
були пред'явлені позови на загальну
суму 677 384 грн., які судами були
задоволені на суму 506 217 грн.

Внаслідок блокування АК ПІБ рахунків
та невиконання банком зобов'язань за
кредитними договорами позивач не мав
можливостей одержати кредити, вести
нормальну господарську діяльність та
погашати борги.

Саме у цей період позивач подарував
належну йому 1/2 частину житлового
будинку відповідачці (а.с. 6).

10 травня 2011 року шлюб між позивачем та
відповідачкою було розірвано (а.с. 13).

В подальшому відповідачка зверталась
до правоохоронних органів з заявами,
скаргами, у яких заперечувала
можливість користування позивачем
відчуженої ним нерухомості (а.с. 9-10).

Оспорюючи дійсність договору
дарування 1/2 частини житлового будинку
позивач посилався на укладення його
під впливом тяжких обставин та на вкрай
невигідних умовах (а.с. 3-4).

Відповідно до положень ст. 333 ЦК України
та роз'яснення, що міститься у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалась.
Тяжкими обставинами може бути, зокрема,
загроза втратити житло і для усунення
її необхідно було укласти такий
правочин.

Наведені вище факти свідчать про те, що
не маючи реальної можливості
сплачувати боргові зобов'язання та
небезпідставно побоюючись звернення
стягнення за цими зобов'язаннями на
його майно позивач змушений був
відчудити належну йому 1/2 частину
житлового будинку на користь
відповідачки, уникнувши тим самим її
можливої реалізації за виконавчими
листами.

Матеріалами справи доведено, що на час
укладення оспорюваного правочину
позивач у власності мав лише одне
житло: половину будинку АДРЕСА_1 (а.с. 149,
157).

Саме для усунення загрози втратити
житло за вимогами кредиторів, тобто у
зв'язку з тяжкими обставинами, позивач
уклав договір дарування на користь
своєї дружини.

Умови укладеного правочину для нього
були вкрай невигідними, адже він
позбавив себе єдиного житла у м.
Ужгороді, причому відчудив його
безоплатно, чим скористалась
відповідачка.

Одержавши в дар половину житлового
будинку відповідачка згодом розірвала
шлюб з дарувальником та заявила про
безпідставність його спроб проживати у
цьому будинку.

Отже, позивач довів те, що оспорюваний
правочин ним не було би укладено
взагалі, якщо б не існували зазначені
вище тяжкі обставини.

Колегія констатує, що визнанням
договору дарування недійсним жодні
права відповідачки не будуть порушені,
оскільки майно за цим договором вона
одержала безоплатно.

Відповідно до положень п. 1 та п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України викладене вище є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 6 травня 2014 року скасувати,
ухваливши нове, яким вимоги ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений 15 липня 2009 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального
округу за реєстровим №1159.

Рішення набирає законної сили
після його проголошення, але може бути
оскаржено протягом 20 днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області
В.В. Дроботя