У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, в якому просило
стягнути з відповідачки на свою
користь заборгованість за кредитним
договором від 28 лютого 2006 року б/н у
розмірі 34 841 грн 21 коп.

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що 28
березня 2006 року між ним та
відповідачкою було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого банк
надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 9 900 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості, а відповідачка
зобов'язалась повертати кредит згідно
із графіком погашення суми кредиту та
сплачувати щомісячні відсотки за
користування кредитом.

Позивач зазначив, що ОСОБА_3 належним
чином не виконувала умови кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на 29
березня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 34 841 грн 21 коп.,
яку просив стягнути на свою користь.

Рішенням Тростянецького районного
суду Вінницької області від 18
грудня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 17 лютого 2014
року апеляційну скаргу ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено, рішення
Тростянецького районного суду
Вінницької області від 18 грудня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 28 лютого 2006
року б/н у розмірі 34 841 грн 21 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку про
пропуск позивачем строку позовної
давності, встановленого ст. 257 ЦК
України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконало у повному
обсязі, проте відповідачка належним
чином не виконувала умови кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на
29 березня 2013 року утворилась
зазначена позивачем заборгованість,
яка підлягає стягненню; при цьому
апеляційний суд дійшов висновку, що
строк дії договору не закінчився,
оскільки відповідно до п. 9.12 Умов і
правил надання банківських послуг
(далі - Умови) жодна зі сторін протягом
12 місяців з часу його
підписання не проінформувала іншу
сторону про припинення його дії, а
відтак договір автоматично лонгувався
на такий же термін.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 28 лютого 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір б/н,
оформлений заявою, відповідно до умов
якого банк надав ОСОБА_3 кредит у
розмірі 9 900 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості,
а відповідачка зобов'язалась повертати
кредит згідно із графіком погашення
суми кредиту та сплачувати щомісячні
відсотки за користування кредитом (а.с.
10, 11).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Судами також встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 належним чином не виконувала
умови кредитного договору, оформленого
заявою, і станом на 29 березня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 34
841 грн 21 коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом у розмірі 9
087 грн 16 коп.; заборгованості за
відсотками за користування кредитом у
розмірі 23 618 грн 75 коп.; штрафу
(фіксована частина) у розмірі 500 грн та
штрафу (процентна складова) у розмірі 1
635 грн.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 цього Кодексу).

Відповідно до п. 3.1 вищеназваних Умов
банк відкриває клієнту картрахунки,
видає клієнту карти, їх вид і строк дії
визначений у заяві та у пам'ятці
клієнта, підписанням якої клієнт і банк
укладають договір про надання
банківських послуг. Датою укладення
договору є відкриття рахунка,
вказаного в розділі «Відмітки банку»
заяви.

Пунктом 9.12 цих же Умов визначено, що
договір діє протягом 12 місяців
з моменту підписання. Якщо протягом
цього строку жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк.

У примітці до п. 3.5 Умов передбачено, що
пам'ятка клієнта оформляється і є
невід'ємною частиною договору лише у
разі оформлення та видачі картки за
кредитною схемою.

Встановлено, що позивач надав
відповідачу кредит у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку, тобто за кредитною
схемою, проте в матеріалах справи
відсутня як пам'ятка клієнта, так і
кредитна схема, що є невід'ємною
частиною кредитного договору.

Також необхідно звернути увагу
апеляційного суду, що зазначені
положення Умов свідчать про те, що
строк дії договору визначається не
тільки цими правилами, а й положеннями,
вказаними у пам'ятці клієнта, та
строком дії кредитної картки.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду,
повинен був врахувати не лише
положення п. 9.12 Умов про автоматичну
пролонгацію дії договору в разі
неподання заяви про припинення
договору, а й строки, встановлені в
пам'ятці клієнта, дослідити кредитну
схему та пам'ятку клієнта і з'ясувати
строк дії кредитної карти.

При цьому колегія суддів суду
касаційної інстанції звертає увагу
апеляційного суду, що відповідно до
правил користування платіжною карткою,
які є складовою кредитного договору,
картка діє в межах визначеного нею
строку. За таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту, перебіг позовної давності (ст.
257 ЦК України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору
(правова позиція, викладена у постанові
Верховного Суду України від 19 березня
2014 року у справі № 6-14цс14, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України).

Також слід зазначити, що наявна у
матеріалах справи копія Умов
(а.с. 12-18), яка підписана Головою
Правління Банка ОСОБА_4, не містить дати
їх підписання чи затвердження, що не
дає можливості встановити чинність
Умов станом на 28 лютого 2006 року (дата
підписання заяви ОСОБА_3).

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 17 лютого 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду Вінницької області від 17 лютого
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк