Справа № 1327/5482/12
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1740/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

позивача ОСОБА_2 його представника
ОСОБА_3 та представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 09 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання договору удаваним,
визнання права спільної сумісної
власності на житло, про поділ спільного
нажитого майна, про визнання права
особистої приватної власності на
майно, про розподіл боргового
зобов'язання, -

в с т а
н о в и л а:

В листопаді 2012 року ОСОБА_2
звернувся в суд з даним позовом. В заяві
послався на те, що в період перебування
у шлюбі з відповідачкою з 21 листопада
1987 року по 23 листопада 2009 року, та після
його розірвання за рішенням суду за
спільні кошти придбали низку об'єктів
нерухомого майна. Оскільки згоди щодо
розподілу майна між ними не досягнуто,
просить розділити спільно нажите майно
у шлюбі, виділити йому у власність:
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
комплекс будівель по АДРЕСА_13
Сокальського району Львівської
області (цегляний млин, цегляну
пилораму, цегляний пункт дозборки
сільськогосподарських), а відповідачці
- двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та
однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.
Оскільки трикімнатна квартира АДРЕСА_4
була придбана за рахунок кредитних
коштів та погашення кредиту
здійснювалося виключно за його
особисті кошти та кошти поручителя -
ОСОБА_6, то дана квартира поділу не
підлягає.

Відповідачка ОСОБА_4 в квітні 2013
року звернулася в суд з зустрічним
позовом, та уточнивши позовні вимоги
остаточно просила визнати удаваним
правочином договір дарування квартири
АДРЕСА_11 від 28.02.2002 року, що приховує
договір купівлі-продажу квартири та
застосувати до зазначеного правочину
правила купівлі-продажу, а також
визнати приміщення цієї квартири
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати за нею право власності на 1/2
частини: трикімнатної квартири
АДРЕСА_1; частину комплексу нежитлових
будівель по АДРЕСА_13 Сокальського
району Львівської області;
трикімнатної квартири АДРЕСА_4,
нежитлового приміщення АДРЕСА_14 у
м.Червонограді від 28.02.2002 року,
статутного капіталу та майна
приватного підприємства «Андромеда»
по АДРЕСА_15 у м.Червонограді. У
власності позивача ОСОБА_2 залишити 1/2
частку вищевказаного майна. Визнати за
нею право особистої приватної
власності на: однокімнатну квартиру
АДРЕСА_3, однокімнатну квартиру АДРЕСА_6
та двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 у
м.Львові, а також розділити боргове
зобов'язання та стягнути з ОСОБА_2 на її
користь 247 680 грн..

Рішенням Червоноградського
міського суду Львівської області від 09
грудня 2013 року позов ОСОБА_2 та
зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Судом постановлено визнати
спільною сумісною власністю наступне
майно: квартиру АДРЕСА_1, квартиру
АДРЕСА_7, комплекс нежитлових будівель
по АДРЕСА_13 в смт.Жвирка Сокальського
району Львівської області, квартиру
АДРЕСА_4 та розподілити це майно,
виділивши у власність: ОСОБА_2 - 3-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею - 64,9 м2, вартістю (на той час) 200
000 грн.; 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_4,
загальною площею - 74,0 м2, вартістю 191900
грн., а всього майна вартістю - 391900 грн;
ОСОБА_4 - 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_7,
загальною площею - 54,4 м2, вартістю - 217 150
грн.; комплекс будівель розташованих по
АДРЕСА_13 в смт.Жвирка Сокальського
району Львівської області, а саме:
цегляний млин, площею - 200,8 м2, вартістю -
15 897 грн.; цегляну пилораму, площею - 151,4
м2, вартістю - 11 986 грн.; цегляний пункт
дозборки сільськогосподарських,
площею - 273,1 м2, вартістю - 21 620 грн., а
всього майна, вартістю - 266 653 грн.

Окрім того, судом стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю
вартості майна в квартирі - 125 247
грн. В решті позовних вимог сторін
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач за первісним позовом ОСОБА_4
оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі вказує на те, що
суд постановив незаконне та
необґрунтоване рішення внаслідок
неправильності і неповноти
встановлення обставин, що мають
значення для справи та їх неправильної
оцінки. Вважає, що суд невірно
застосував положення матеріального та
процесуального права, що регулюють
спірні правовідносини. Стверджує, що
суд вийшов за межі заявлених позовних
вимог, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь
125 247 грн. різниці майна у квартирі, не
встановив дійсної вартості майна, яке
належить до спільної сумісної
власності подружжя. Зазначає, що поділу
підлягає і капітал ПП «Андромеда»,
оскільки останнє засноване ОСОБА_2 та
створено за спільні кошти сторін за
час перебування у шлюбі. Апелянт,
посилаючись на пояснення продавця
квартири ОСОБА_7, вказує на удаваність
договору дарування квартири АДРЕСА_11
від 28.02.2002 року, що приховує договір
купівлі-продажу квартири та просить
визнати цю квартиру спільним майном
подружжя. Стверджує, що квартира
АДРЕСА_7, безпідставно визнана спільним
майном подружжя, оскільки була
придбана за позичені нею кошти та є її
особистою власністю. Просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким: визнати
договір дарування АДРЕСА_14 у
м.Червонограді від 28.02.2002 року удаваним
та застосувати правила договору
купівлі-продажу і визнати цю квартиру
спільною сумісною власністю сторін.
Апелянт просить поділити спільно
нажите майно в рівних частках, а саме
кожній стороні по 1/ 2 частині: з-х
кімнатної квартири за адресою:
м.Червонграді Львівської області
АДРЕСА_1 комплексу будівель за адресою:
АДРЕСА_13; з-х кімнатної квартири за
адресою м.Червонград Львівської
області, АДРЕСА_4; нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_11 а також
по ? частки статутного капіталу ПП
«Андромеда», розділити боргові
зобов'язання та стягнути з ОСОБА_2 на її
користь 247 680 грн. (а.с.174-180).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_5 на
обґрунтування доводів апеляційної
скарги, заперечення на скаргу позивача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ч.1 ст.309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У відповідності до положень до
ст.303 ЦПК України, під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба, тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Положеннями ст.69 СК України
визначено, що дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції
позивач і відповідачка перебували в
зареєстрованому шлюбі з 21.11.1987 року по
23.11.2009 року, після чого шлюб розірвали
за рішенням суду.

Сторонами визнається, що за час
шлюбу ними було спільно придбано: трьох
кімнатну квартиру АДРЕСА_1; комплекс
будівель по АДРЕСА_13 Сокальського
району Львівської області (цегляний
млин, площею 200,8 кв., цегляна пилорама,
площею 151,4 кв.м. і цегляний пункт
сільськогосподарських) та 3-х кімнатна
квартира АДРЕСА_4, які суд визнав
спільним майном подружжя, яке підлягає
поділу, що не викликає сумніву та
заперечень сторін.

В супереч твердженням апелянта,
обґрунтовано визнана судом як спільне
майно подружжя і двохкімнатна квартира
АДРЕСА_7, яка була придбана та оформлена
на ім'я ОСОБА_4 29 листопада 2005 року в
інтересах сім`ї.

При цьому ОСОБА_4 не надано суду
першої інстанції належних і допустимих
доказів, які б з достатньою очевидністю
і переконливістю підтверджували б її
доводи про те, що вказана квартира
придбана не за спільні кошти подружжя
та не в інтересах сім`ї. Не надано такі і
в суді апеляційної інстанції.

До того ж, у своїй зустрічній
позовній заяві, доповненнях та
уточненнях до неї ОСОБА_4 послідовно
стверджує, що вказана квартира
перебуває у спільній сумісній
власності подружжя ОСОБА_2 (а.с.62, 65,124).

В той же час, суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 в частині
визнання удаваним договору дарування
квартири АДРЕСА_11, укладеного 28 лютого
2002 року між ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_2, як дарувальниками та ОСОБА_2, як
обдарованим, посвідченого приватним
нотаріусом Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 за №540
(а.с.21).

На час укладення даного правочину
діяли положення Цивільного Кодексу
УРСР.

Згідно положень ч.2 ст.58 ЦК УРСР, якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі. Недійсною є угода, укладена лише
про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до ст.243 ЦК УРСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Згідно ж договору
купівлі-продажу, що регулювався
положеннями ст.224 ЦК УРСР, продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідач ОСОБА_4 стверджує про
те, що оспорюваний нею договір
дарування спірної квартири фактично
був укладений з метою приховати
договір купівлі-продажу, за яким вона
фактично оплатила частину коштів за
придбану квартиру продавцю ОСОБА_7.

Як вбачається із письмових заяв
ОСОБА_7 від 17 жовтня 2013 року та від 09.02.2014
року, в тому числі завіреної державним
нотаріусом Червоноградської державної
нотаріальної контори 09.02.2014 року,
остання ствердила, що в дійсності 28
лютого 2002 року відбулась
купівля-продаж квартири АДРЕСА_11, який
документально було оформлено як
договір дарування, щоб здешевити
оформлення угоди (а.с.136,143,192).

Дана обставина підтверджується і
копією розписки ОСОБА_7 від 28.02.2002 року,
за змістом якої вбачається, що28 лютого
2002 року остання отримала від ОСОБА_4 4500
долларів США за продаж квартири, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_11

Відповідно до роз'яснень в п.14
постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 28 квітня 1978 року "Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними"(чинного на час
виникнення спірних правовідносин в 2002
році), при встановленні, що угода
укладена з метою приховати іншу угоду,
суд відповідно до ч.2 ст.58 Цивільного
кодексу визнає, що сторонами укладена
та угода, яку вони мали на увазі. В тому
разі, коли така угода суперечить
законові, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладену сторонами
угоду із застосуванням наслідків,
передбачених для недійсності угоди,
яку вони мали на увазі.

Згідно роз'яснень п.25 постанови
Пленуму Верховного Суду України N 9 від
06.11.2009 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між
ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд
на підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин.

З огляду на викладене, судова
колегія, оцінюючи у сукупності наявні
докази приходить до висновку, що
оспорюваний договір дарування
фактично приховував договір
купівлі-продажу цієї квартири. А
вказане майно, як таке, що придбане за
договором купівлі-проджажу в період
шлюбу сторін є спільною сумісною
власністю подружжя, яке підлягає
поділу.

Положеннями ст.71 СК України
передбачено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є
у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

З матеріалів справи вбачається,
що сторони при поділі спільно нажитого
майна не досягли згоди щодо його поділу
та вартості.

У відповідності до роз'яснень п.22
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 11 від 21.12.2007 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст.
372 ЦК. Вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні
згоди - виходячи з дійсної його
вартості на час розгляду справи.

Однак, при вирішені даного спору
дійсна вартість нерухомого майна
сторін, що підлягає поділу, на час
розгляду справи не визначена, і жодна
із сторін не заявляла клопотань щодо
визначення такої вартості шляхом
проведення відповідної судової
будівельно-технічної експертизи, що
унеможливлює здійснення такого поділу
в натурі.

З огляду на викладене, судова
колегія приходить до висновку, що поділ
майна подружжя слід здійснити шляхом
виділення сторонам ідеальних часток, а
саме по 1/2 частині об'єктів нерухомості,
що є спільною сумісною власністю.

Стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 різницю вартості майна в
квартирі в розмірі 125 247 грн. суд вважає
безпідставним, як з огляду на
відсутність дійсної вартості майна на
час розгляду справи так і з огляду
виходу суду при вирішенні цього
питання за межі позовних вимог сторін.

Судом вірно відмовлено у
задоволенні решти позовних вимог
сторін. Про що у рішенні наведені
мотиви, з якими суд апеляційної
інстанції погоджується.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність скасування рішення суду в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 щодо
визнання удаваним договору дарування
квартири АДРЕСА_11, визнання цієї
квартири спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2, та в частині поділу
спільного майна подружжя скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_11 укладений 28.02.2002 року удаваним
що приховує договір купівлі-продажу
квартири та застосувати до зазначеного
правочину правила ст.224 ЦК УРСР.
Здійснити розподіл спільного майна
подружжя, шляхом виділення у власність
кожній стороні по1/2 частини: трьох
кімнатної квартири АДРЕСА_4; трьох
кімнатної квартири АДРЕСА_4; комплексу
будівель по АДРЕСА_13 Сокальського
району Львівської області; двох
кімнатної квартири АДРЕСА_7 у м.Львові;
приміщень квартири АДРЕСА_11.

Підлягає скасування вказане
рішення і в частині стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_4 різницю вартості
майна в квартирі в розмірі 125 247 грн..

В решті рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
п.п. 1-4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 09 грудня 2013
року в частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 щодо
визнання удаваним договору дарування
квартири АДРЕСА_11, визнання цієї
квартири спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2, та в частині поділу
спільного майна подружжя скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_11, укладений 28.02.2002 року між
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7 та
ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_15,
зареєстрованого в реєстрі №540,
удаваним правочином, що приховує
договір купівлі-продажу квартири і
застосувати до зазначеного правочину
ст.224 ЦК УРСР правила купівлі-продажу
та визнати це приміщення спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Розподілити спільно нажите майно між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Виділити у власність ОСОБА_2:

-1/2 частини з-х кімнатної квартири
АДРЕСА_1;

-1/2 частини з-х кімнатної квартири
АДРЕСА_4;

-1/2 частини приміщення квартири
АДРЕСА_11;

-1/2 частини комплексу будівель по
АДРЕСА_13 Сокальського району
Львівської області;

-1/2 частини 2-х кімнатної АДРЕСА_7 у
м.Львовіі;

Виділити у власність ОСОБА_4:

-1/2 частини 3-х кімнатної АДРЕСА_1

-1/2 частини 3-х кімнатної квартири
АДРЕСА_4;

-1/2 частини приміщення квартири
АДРЕСА_11;

-1/2 частини комплексу будівель по
АДРЕСА_13 Сокальського району
Львівської області;

-1/2 частини 2-х кімнатної АДРЕСА_7 у
м.Львовіі;

Рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 09
грудня 2013 року в частині стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю
вартості майна в квартирі в розмірі 125
247 грн. скасувати.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Берези В.І.