РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/861/14-ц

02 липня 2014 року

Костопільський районний суд
Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Цвіркун О.С.

при секретарі - Федас І.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,
предстаника позивача - ОСОБА_2,
відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представика відповідачів - ОСОБА_5,
представника третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Костопіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_3, яка є представником
неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа,
яка не заявляє самостійні вимоги
відділ опіки та піклування
Костопільської районної державної
адміністрації Рівненської області про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим будинком,
будівлями та спорудами господарського
призначення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Костопільського
районного суду Рівненської області з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3 яка є
представником неповнолітньої ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог відділ опіки та піклування
Костопільської районної державної
адміністрації Рівненської області про
визнання ОСОБА_3 та неповнолітньої
ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування житловим будинком,
будівлями та спорудами господарського
призначення, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Свої
позовні вимоги обґрунтовує тим, що він
є власником житлового будинку,
будівель та споруд господарського
призначення по АДРЕСА_1. В 1992 році його
син ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з
відповідачем по даній справі
ОСОБА_3, після чого вона поселилася в
належний йому будинок, у шлюбі в них
народилися доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_8,
однак сімейне життя у них не склалось і
у 2009 році відповідач разом з дитиною
пішла проживати по місцю проживання
своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2, де на
даний час і проживає. Окрім того,
вказує суду, що 03 червня 2011 року
рішенням Костопільського районного
суду Рівненсьокї області шлюб між його
сином ОСОБА_7 та відповідачем
розірвано, дитину залишено проживати
разом з матір'ю. Стверджує, що
відповідач ОСОБА_3 разом з донькою
ОСОБА_4 не проживають у спірному
житловому приміщенні з 2009 року, свої
особисті речі ОСОБА_3 вже давно
забрала, ніяких витрат по утриманню
житла не несе, натомість через її
реєстрацію з донькою несе додаткові
витрати. Відтак, посилаючись на
зазначені вище обставини, в силу
чинного житлового законодавства, на
підставі ст.ст.71,72 ЖК України просив суд
позов задовольнити та визнати ОСОБА_3
разом з донькою ОСОБА_4, такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги
підтримали, надали суду пояснення, які
повністю співпадають з обставинами
викладеними у позовній заяві, просили
суд позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
позовні вимоги не визнали, вказують, що
будинок в якому вона з донькою
зареєстровані покинули через постійні
сварки із сином позивача, який і вигнав
їх з будинку та вселив туди іншу жінку.
Окрім того зазначили, що неповнолітня
донька ОСОБА_4 періодично проживає в
спірному будинку з батьком, і там
знаходяться її речі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні підтвердила покази ОСОБА_3,
та окрім того зазначила, що на даний час
навчається в вищому навчальному
закладі у м. Рівне, живе
періодично то в матері то в батька у
дідовому будинку.

Представник третьої особи - Органу
опіки та піклування Костопільської
районної державної адміністрації
Алексійчук С.В. заперечив стосовно
позовних вимог про визнання
неповнолітньої ОСОБА_9 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, оскільки вона є
зареєстрованою за місцем проживання
ОСОБА_7, а в разі задоволення позову в
дані частині будуть порушені законні
права та інтереси неповнолітньої
дитини.

Суд, заслухавши пояснення та доводи
сторін, об'єктивно та неупереджено,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до висновку, позовні вимоги слід
задовольнити частково з огляду на
наступні обставини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних та оспорюваних прав, сводоб
чи інтересів.

Право на захист кожною особою свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства
передбачено ч. 2 ст. 15 ЦК України.
Способом захисту свого порушеного
права позивачем обрано визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим будинком,
будівлями та спорудами господарського
призначення.

Згідно вимог, передбачених статями 10, 60
ЦПК України, кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, а обов'язок подання
доказів покладено на сторін, або інших
осіб, що беруть участь у справі.

Судом встановлено такі факти та
відповідні їм правовідносини, що
згідно довідки виданої Пісківською
сільською радою за № 56 від17.01.2014 року
вбачається, що позивач ОСОБА_1 є головою
домогосподарства з реєстрацією місця
проживання АДРЕСА_1 згідно
погосподарської книги № 3 особовий
рахунок НОМЕР_1. З технічного паспорт
від 28.01.2014 року на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок,
житлова добудова, прибудова, літня
кухня та гараж. Відповідно до дозволу
№ 30 виданого 04 березня 1955 року
виконкомом Костопільскої районної
ради депутатів трудящих, Ровенської
області, УРСР надано дозвіл позивачу на
будівництво житлового будинку на
земельній ділянці с.Пісків
Костопільського району Рівненської
області. З акту про відведення
присадибної земельної ділянки у межах
с. Пісків від 10 лютого 1958 року
встановлено, що ОСОБА_1 вилічено
земельну ділянку для будівництва. З
рішення Пісківської сільської ради
Костопільського району Рівненської
області від 25 грудня 2013 року за № 423 та
акту прийомки-передачі межових знаків
на зберігання від 20 лютого 2014 року
надано дозвіл на розробку технічної
документації про встановлення в натурі
закріплено межі земельної ділянки ,
яка знаходиться в АДРЕСА_1. Таким чином
судом встановлено, що житловий будинок,
житлова добудова, прибудова, літня
кухня та гараж, які знаходяться на
земельній ділянці за адресою по
АДРЕСА_1 є власністю позивача, однак
право власності не зареєстроване у
встановленому законом порядку.

Із дослідженої в судовому засіданні
довідки за №68 від 21 січня 2014 року
вбачається, що у спірному будинку по
АДРЕСА_1, разом з позивачем ОСОБА_1
проживають та зареєстровані його син
ОСОБА_7, невістка - ОСОБА_10, відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Як з'ясовано судом та узгоджується з
матеріалами справи, відповідач ОСОБА_3
та її доньки ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були
поселені та зареєстровані у
зазначеному житловому будинку на
правах члена сім'ї.

Згідно рішення Костопільського
районного суду Рівненської області від
03 червня 2011 року шлюб між сином
позивача ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_3
розірвано.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснив, що являється сином позивача і
проживає разом з ним у спірному
будинку, окрім того повідомив, що
дійсно з 04 травня 1992 року по 2009 рік
перебував у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем ОСОБА_3 Від даного шлюбу в
них народилися доньки ОСОБА_8 та ОСОБА_4.
Діти та відповідач були зареєстровані
з ним у будинку його батька ОСОБА_1.
Спільне життя у них з відповідачем не
склалось, і ОСОБА_3 із дітьми виїхала
жити у м.Костопіль до своїх батьків, в
подальшому вони розлучились. Окрім
того зазначив, що відповідача ОСОБА_3
ніхто з будинку не виганяв, це було її
рішення. Разом з тим наголосив, що з
листопада 2009 року ОСОБА_3 в спірному
будинку не проживає та її речей там не
має. Щодо відповідачки ОСОБА_4 поясни,
що дійсно донька інколи навідується до
нього і проживає у спірному будинку і в
ньому є її речі.

З пояснень свідка ОСОБА_8 вбачається, що
вона є донькою відповідача
ОСОБА_3 та сина позивача ОСОБА_7, спільне
життя у батьків не склалось через
поведінку батька, а тому у 2009 році матір
разом із нею та сестрою ОСОБА_4 змушені
були покинути будинок діда ОСОБА_1 та
виїхати в м.Костопіль. Вона раніше теж
була зареєстрована у спірному будинку,
однак через навчання у вищому
навчальному закладі змушена була
знятись із реєстрації, на теперішній
час її там зареєстровувати не бажають.
Окрім того свідком було наголошено, що
батько ОСОБА_7 у 2009 році вигнав матір із
будинку та в подальшому її туди не
впускав.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що
являється невісткою позивача і на
даний час проживає у спірному будинку,
за час її проживання відповідач ОСОБА_3
жодного разу не приходила до спірного
будинку, її речей там не має, а також
зазначила, що ОСОБА_4 дійсно інколи
навідується до батька ОСОБА_7

Підставою звернення до суду позивач
вказує тривале не проживання
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
спірному будинку без поважних причин,
окрім того, зазначає, що відповідач
ОСОБА_3 більше не є членом сім'ї
власника житлового будинку, тому
просить визнати їх такими, що втратили
право користування жилим приміщенням.

Так, факт не проживання відповідачки
ОСОБА_3 у житловому будинку по АДРЕСА_1
та її вибуття на інше постійне місце
проживання підтверджується згадуваним
вище рішенням Костопільського
районного суду Рівненсьокї області 03
червня 2011 року по справі за позовом про
розірвання шлюбу, в якому зазначено, що
ОСОБА_3 з 2009 року проживає окремо від
свого колишнього чоловіка ОСОБА_7,
тобто за місцем реєстрації, натомість
проживає фактично в своїх батьків в
АДРЕСА_2.

У відповідності до положення ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Статтею 150 ЖК України передбачене право
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину) будинку,
користуватись ним для особистого
проживання членів їх сімей і право
розпоряджатись цією власністю на свій
розсуд, дарувати, продавати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Суд, оцінивши вищенаведені докази в їх
сукупності, приходить до висновку про
те, що відповідач ОСОБА_3, будучи
зареєстрованою у житловому будинку
позивача перешкоджає користуванню
належним позивачу майном через
необхідність нести додаткові витрати
по оплаті комунальних послуг
відповідно до кількості
зареєстрованих чоловік.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 2009
року вибула на постійне місце
проживання до іншого населеного
пункту, а саме в м.Костопіль та без
поважних причин понад шість місяців
відсутня у житловому будинку по
АДРЕСА_1 то суд приходить до висновку,
що вона втратила право користування
житловим будинком, що знаходиться по
АДРЕСА_1 який належить на праві
власності позивачу ОСОБА_1

Таким чином позовна вимога позивача
щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування житловим будинком,
що знаходиться по АДРЕСА_1 підлягає до
задоволення.

Стосовно вимоги позивача щодо визнання
таким, що втратив право користування
неповнолітньої ОСОБА_4, яка є донькою
відповідача ОСОБА_9 та онучкою позивача
ОСОБА_1, суд приходить до наступних
висновків.

Згідно ч.1 статті 3 Конвенції ООН про
права дитини, ратифікованої Україною
Постановою Верховної Ради України від
27 лютого 1991 року та набула чинності для
України 27 вересня 1991 року, в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

При цьому, виходячи з положень
спеціальних законів, які регламентують
захист прав неповнолітніх та
малолітніх осіб, зокрема ст. 8 Закону
України «Про охорону дитинства», ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», та враховуючи ту
обставину, що у спірному будинку
проживає та зареєстрований батько
дитини ОСОБА_7 та діда - ОСОБА_1., тому суд
вважає, що дана позовна вимога не
підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
150 ЖК України, ст..319 ЦК України, п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року, ч.1 статті 3
Конвенції ООН про права дитини,
ратифікованої Україною Постановою
Верховної Ради України від 27 лютого 1991
року та набула чинності для України 27
вересня 1991 року, ст. 10, 11, 60, 208, 212-215 ЦПК
України, суд -, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 яка є
представником неповнолітньої ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги відділ опіки та піклування
Костопільської районної державної
адміністрації Рівненської області про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим будинком,
будівлями та спорудами господарського
призначення- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою,
що втратили право користування
житловим будинком АДРЕСА_1

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Костопільський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Цвіркун О.С.