У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Перша
херсонська державна нотаріальна
контора, про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу та визнання
будинку спільним нажитим майном
подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 04 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 23 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в
якому просив:

- встановити факт проживання однією
сім'єю як чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в
період з 1969 року по 2010 рік;

- визнати житловий будинок з
господарськими будівлями, який
розташований по АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_6;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частини вищевказаного домоволодіння.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що з 1965 року проживав
із ОСОБА_6 в м. Торезі, а в 1969 році
переїхав до м. Херсона, де почав
будувати будинок по АДРЕСА_1, в якому
проживали з

останньою однією сім'єю з 1969 року та за
адресою якого зареєструвалися
16 січня 1973 року. Вказав, що шлюб між ними
зареєстровано не було, а тому у 1995 році
право власності на вказаний житловий
будинок було зареєстровано за ОСОБА_6

Позивач зазначив, що з 2010 року між ним
та ОСОБА_6 почалися непорозуміння, у
зв'язку з чим він був вимушений
переїхати проживати у м. Житомир,
проте вони між собою періодично
спілкувалися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після
смерті якої відкрилась спадщина,
спадкоємцями якої є відповідачі.

Оскільки відповідачами не визнається
та порушується його право на частку у
спірному житловому будинку, просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 04 червня 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю у
період з 1969 року по 2010 рік.

Визнано житловий будинок з
господарськими будівлями, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частини вищевказаного житлового
будинку.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 23 вересня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено,
рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 04 червня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, керувався положеннями ст. 368 ЦК
України, ст. ст. 60, 74 СК України та дійшов
висновку, що за час проживання ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловік та
жінка без реєстрації шлюбу, ними за
спільні кошти і спільними зусиллями
було побудовано вищевказаний житловий
будинок, а тому останній є об'єктом їх
спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно із актом,
виданим квартальним комітетом № 15,
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали
однією сім'єю протягом 37 років у
житловому будинку по АДРЕСА_1 та були
зареєстровані у ньому (а.с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 13 січня 1995 року спірний
житловий будинок на праві власності
належить ОСОБА_6 (а.с. 55).

Судами також встановлено, що шлюб,
укладений 08 жовтня 1957 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7, було анульовано на підставі
рішення Донецького обласного суду від
05 жовтня 1963 року (а.с. 106), а шлюб,
укладений у 1960 році між ОСОБА_3 та
ОСОБА_8, розірваний на підставі рішення
Центрально-міського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 05
лютого 1971 року (а.с. 127, 128).

На підставі наданих письмових доказів,
пояснень сторін та показів свідків,
суди попередніх інстанцій,
застосувавши положення ст. 74 СК
України, встановили факт, що у період з
1969 року по 2010 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_6
проживали однією сім'єю як чоловік та
жінка без реєстрації шлюбу.

Матеріалами справи також
підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 померла (а.с. 5, 7).

Судами встановлено та не
заперечувалося сторонами, що
спадкоємцями відповідно до чинного
законодавства є ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, проаналізувавши обставини
справи, правовідносини, які виникли між
сторонами, та перевіривши норми
матеріального права, які
застосовувалися до них попередніми
судами, вважає, що суди першої та
апеляційної інстанцій, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, на порушення приписів ст. ст.
212-214, 303, 304 ЦПК України не звернули уваги
на те, що положення ст. 74 СК України
введені в дію з 01 січня 2004
року, а у період з 1969 року до 2004 року
чинним законодавством, яким
регулювалися шлюбно-сімейні
правовідносини (Основи законодавства
Союзу РСР і союзних республік про шлюб
та сім'ю, КпШС Української РСР у
редакції 1969 року), встановлення такого
факту не передбачалося.

При цьому, колегія суддів суду
касаційної інстанції звертає увагу, що
питання щодо участі позивача за життя
ОСОБА_6 у поліпшенні чи будівництві
спірного спадкового домоволодіння,
який він вважає об'єктом спільної
сумісної власності, має вирішуватися в
порядку Закону України «Про власність»
та відповідних норм ЦК УРСР у редакції
1963 року та ЦК України у редакції 2003
року, з урахуванням роз'яснень,
викладених у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 20.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, яка
відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для всіх судів України.

Допущені судами порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень із направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає, що
рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 04 червня 2013 року та
ухвала апеляційного суду Херсонської
області від 23 вересня 2013 року
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 04 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 23 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк