У Х В А Л А

Іменем України

14 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Чужі Ю.Г., Кожух О.А.

при секретарі - Марчишак Ю. М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення
Свалявського районного суду від 23
травня 2014 року по справі за позовом ПАТ
КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» /надалі -
банк/ звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в
сумі 19494грн. 60 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.11.2004
р. між банком та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір, по якому остання
отримала кредит в сумі 5 000 грн. та який
повинен був повернутий банку до 22.11.2006
року з відповідними відсотками. ОСОБА_2
не виконувала належним чином взяті на
себе зобов'язання за цим договором та
допустила заборгованість, яка станом
на 18.02.2014 року склала 19494, 60 грн.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позовних вимог банку
відмовлено.

З цим рішенням позивач не погодився і
порушив питання про його скасування та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушенням судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу з наведених підстав
підтримав.

Відповідачка вважала, що підстав для
задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у
справі та дослідивши матеріали справи
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач пропустив строк
позовної давності визначений ст. 257 ЦК
України і відповідачка подала заяву
про застосування наслідків пропуску
цього строку.

Доводи апелянта зводяться до
твердження того, що позивач звернувся
до суду в межах строку позовної
давності, встановленого за
домовленістю сторін у
кредитно-заставному договорі, а саме
відповідно до п.5.5. Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
строк позовної давності встановлено в 5
років.

Однак з даними доводами погодитися не
можна на підставі наступного.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, спеціальна
позовна давність в один рік
встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України
відносно неустойки.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору
вбачається, що датою погашення кредиту
є 22.11.2006 року.

Згідно розрахунку, доданого до
матеріалів справи, за вказаним
кредитним договором останній платіж
відповідачкою було здійснено 16.12.2010
року/а.с.7/.

Відповідно до п.1.2 договору чергові
платежі повинні здійснюватись
щомісячно в період з 21 по 27 число (а.с.7).
Тобто, з 28.12.2010 р. банк дізнався про
порушення свого права на повернення
кредиту. Саме з цього моменту
розпочався відлік строку позовної
давності в три роки і закінчився він
відповідно 29.12.2013 року.

Банк звернувся з даним позовом до суду
09 квітня 2014 року (згідно штемпелю
вхідної кореспонденції суду). Тобто з
пропуском трирічного строку для
пред'явлення позову. Поважної причини
пропуску цього строку не навів.

Посилання апелянта на п.5.5. Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам,
відповідно до якого строк позовної
давності збільшено до 5 років, до уваги
не приймається, оскільки кредитним
договором наявність дотримання цих
Умов позичальником не передбачено.
Більш цього, п.7.2. кредитного договору
встановлено, що зміни і доповнення до
цього договору можуть бути внесені
тільки у письмовій формі за згодою всіх
сторін. Однак, в матеріалах справи
відсутні докази, які б свідчили про
погодження таких умов з відповідачкою.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
/стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо/.

З врахуванням вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що право
банку на отримання суми боргу по
кредитному договору між ним та
відповідачем є доведеним, але воно не
підлягає захисту у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

На підставі наведеного колегія
суддів констатує, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

З врахуванням наведеного та керуючись
ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, судова
колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк»
відхилити.

Рішення Свалявського районного суду
від 23 травня 2014 року по даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді :