У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
угод завдатку та оренди удаваними,
визнання дійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на майно, визнання договору
купівлі-продаж недійсним і
витребування майна з чужого
незаконного володіння; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення
збитків у вигляді упущеної вигоди; за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4
про визнання права власності, усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном;
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4
про визнання права власності, усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
шляхом звільнення майна з-під
арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в
особі її представника - ОСОБА_9, на
рішення апеляційного суду Луганської
області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2001 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що у квітні 1999 року
між нею та ОСОБА_5 укладено усний
договір купівлі-продажу приміщення
магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за
суму еквівалентну 23 000 доларів США. На
забезпечення виконання договору
купівлі-продажу та майбутніх платежів
нею було передано відповідачу 7 849 грн,
за нотаріально посвідченим договором
завдатку від 30 квітня 1999 року, а
відповідачем було передано позивачу
вказане нерухоме майно. При цьому до
остаточного розрахунку сторони уклали
договір оренди цього приміщення. У
вказаному приміщенні позивач за свої
особисті кошти провела ремонт,
витративши станом на 4 листопада
1999 року 67 974 грн, та у 2001 року в рахунок
укладеного договору
купівлі-продажу сплатила ОСОБА_5 ще 1 700
доларів США. Згодом ОСОБА_5 відмовилась
від оформлення права власності на
вказане приміщення за ОСОБА_4 та
звернулася до суду з позовом про
розірвання договору оренди та рішення
суду позивачку примусово було виселено
із спірного приміщення. В подальшому
ОСОБА_5 продала спірне майно ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 Уточнивши свої позовні вимоги
позивач просила визнати угоди завдатку
та оренди, укладені між нею та ОСОБА_5 30
квітня 1999 року, удаваними, визнати
дійсним договір купівлі-продажу
приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1,
укладений 30 квітня 1999 року між нею та
ОСОБА_5, визнати за нею право власності
на приміщення зазначеного магазину з
моменту укладення договору, визнати
договір купівлі-продажу приміщення
магазину, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, ОСОБА_7, недійсним
та витребувати спірне майно -
приміщення магазину з чужого
незаконного володіння.

ОСОБА_5 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4 про
стягнення збитків у вигляді упущеної
вигоди, посилаючись на те, що 30 квітня
1999 року між нею та ОСОБА_4 укладено
договір оренди спірного об'єкту
нерухомості, згідно якого щомісячна
плата за оренду була встановлена у
розмірі 50 грн. 30 липня 1999 року ОСОБА_4
укладено договір суборенди цього
приміщення, згідно якого щомісячна
плата за оренду встановлена у розмірі
790 грн. Відповідно до положень Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», плата за
суборенду не повинна перевищувати
орендну плату, тому ОСОБА_4 не мала
права встановлювати плату за суборенду
спірного приміщення у вказаному
розмірі. Внаслідок цього позивач
понесла збитки у вигляді упущеної
вигоди у розмірі 9 570 грн, як різниця
плати за оренду та суборенду. Уточнивши
свої позовні вимоги позивач просила
стягнути з відповідача на свою користь
суму упущеної вигоди у розмірі 20 670 грн.

ОСОБА_7 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання права власності,
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
посилаючись на те, що нею на підставі
договору купівлі-продажу від 30 червня
2004 року у ОСОБА_5 придбано у власність Ѕ
частку спірного об'єкту нерухомості.
Посилання ОСОБА_4 щодо наявності
договору купівлі-продажу, укладеного
нею з ОСОБА_5, є безпідставними,
оскільки вони укладали договір
завдатку та договір оренди, який
рішенням суду розірвано, тому ці
договори не є удаваними. ОСОБА_7, у
відповідності до положень статті 392 ПК
України, просила визнати за нею право
власності на Ѕ частку спірного
нерухомого майна - магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, усунути перешкоди у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, яке належить їй
на законних підставах, шляхом
звільнення майна з-під арешту.

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому
просив визнати за ним право власності
на іншу Ѕ частку спірного нерухомого
майна - магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
усунути перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
яке належить йому на законних
підставах, шляхом звільнення майна
з-під арешту.

Рішенням Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 19
грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визнано недійсними, як удавані, договір
завдатку від 30 квітня 1999 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстраційний № 499 та
договір оренди від 30 квітня 1999 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міської нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстраційний № 498, які
укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнано дійсним договір
купівлі-продажу приміщення магазину №
15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30 квітня 1999 року за
суму, еквівалентну 23 000 доларів США,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з
моменту здійснення договору
купівлі-продажу, тобто з 30 квітня
1999 року.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу приміщення магазину
№ 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30 червня 2004 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, реєстраційний № 550, який
укладено між ОСОБА_5 - з одного боку та
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 - з іншого боку,
скасувавши реєстрацію права власності
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на це майно.

Витребувано нерухоме майно у вигляді
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зобов'язавши їх
повернути вказане майно ОСОБА_4

Знято арешт з приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 після набрання
рішенням суду чинності.

У задоволенні зустрічних позовів
ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 25 лютого 2014 року рішення
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська від 19 грудня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ
частину приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 10
червня 2005 року, у вигляді накладення
арешту на приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_12, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_13 не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що позивач
знаходився на лікуванні по 27 вересня 2013
року, а 30 вересня

2013 року був на консультації, де йому
було видано консультативні висновки
спеціалістів, які не можна вважати
довідками про тимчасову
непрацездатність, оскільки 1 жовтня 2013
року в Ічнянській ЦРЛ

ОСОБА_14 було відмовлено у видачі
лікарняного листа, і зазначена відмова
комісією у складі визнана правомірною.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судом попередньої
інстанції правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судове рішення
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі її
представника - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 25 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

В.О. Савченко