Дата документу 05.11.2014
Справа № 334/6384/14-ц
Провадження № 2/334/2441/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014р. Ленінський райсуд
м.Запоріжжя у складі:

головуючого - Махіборода
Н.О.,

при секретарі - Кузьменко
О.О.;

за участі адвоката - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
майна подружжя та визнання права
власності на ? частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_3, відповідачці по
справі, на підставі свідоцтва №2302 про
право власності на житло від 26.12.2006р.,
виданого Ленінською райадміністрацією
Запорізької міськради, про що 23.02.2007р.
внесено запис в електронний реєстр
прав власності на нерухоме майно.

У вищевказаній квартирі позивач ОСОБА_2
зареєстрованій та мешкає з 06.10.1994р., а
відповідачка ОСОБА_3, його колишня
дружина, зареєстрована та мешкає з
17.10.2006р.

Шлюб між ними розірвано рішенням
Ленінського райсуду м.Запоріжжя від
28.04.2014р., спільних дітей в них не має.

Позивач звернувся до суду з позовом про
розподіл майна подружжя та визнання
права власності на ? частку
вищевказаної квартири, посилаючись на
те, що з відповідачкою ОСОБА_3 він
зареєстрував шлюб 04.08.2006р. З його
дозволу, відповідачка 17.10.2006р.
зареєструвалася в спірній квартирі.
Після чого, вона приватизувала
квартиру на своє ім'я, за письмовою
згодою позивача, т.я. його участь у
приватизації була неможливою, оскільки
він вже приймав участь в приватизації
квартири за адресою: АДРЕСА_2 в серпні
1994р. Часткою у праві власності на цю
квартиру він розпорядився ще 26.03.1999р.,
подарувавши свою частку племінниці.

Тобто, відповідачка приватизувала
квартиру позивача для їх спільного з
позивачем проживання, проти чого вона
ніколи не заперечувала. Але, після
розірвання шлюбу, відповідачка
відмовляється в добровільному порядку
переоформити на позивача ? частку
квартири, знаючи при тому, що іншого
житла у позивача не має.

Представник позивача - ОСОБА_4, який діє
на підставі довіреності від 30.09.2014р.,
підтвердив доводи позивача та
наполягав на задоволенні позову в
повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні
проти позовних вимог колишнього
чоловіка заперечувала, пояснивши суду,
що дійсно, на прохання позивача вона в
грудні 2006р. приватизувала АДРЕСА_1. До
моменту розірвання шлюбу, вона вважала,
що квартира належить чоловіку, не
зважаючи на те, що оформлена вона на її
ім'я. Після розірвання шлюбу,
відповідачка не заперечує того, що
квартира є спільним майном подружжя,
але, маючи до позивача майнові
претензії, не бажає ділити з ним
квартиру.

Адвокат відповідачки - ОСОБА_1, якій діє
на підставі договору про надання
юридичної допомоги, вважає, що спірна
квартира не є спільним майном подружжя,
не зважаючи на те, що відповідачка,
приватизуючи спірну квартиру, діяла за
згодою позивача та на користь їх
родини.

Заслухавши позивача, його
представника, відповідачку та її
адвоката, та оглянувши матеріали
справи, суд вважає, що позов є
обґрунтованим та підлягає задоволенню
з наступних підстав:

спірна квартира АДРЕСА_1 належить на
праві власності ОСОБА_3, відповідачці
по справі, на підставі свідоцтва №2302
про право власності на житло від
26.12.2006р., виданого Ленінською
райадміністрацією Запорізької
міськради, про що 23.02.2007р. внесено запис
в електронний реєстр прав власності на
нерухоме майно /а.с.26-27/, що також,
підтверджується записом в технічному
паспорті на квартиру /а.с.26-27/ та витягом
з реєстру /а.с.29/.

У вищевказаній квартирі зареєстровані
дві особи: позивач ОСОБА_2
зареєстрованій та мешкає з 06.10.1994р., а
відповідачка ОСОБА_3, його колишня
дружина, зареєстрована та мешкає з
17.10.2006р., що підтверджується довідкою
МКП «Основаніє» /а.с.18-19/.

Як встановлено в судовому
засіданні, позивач та відповідачка
проживали в фактичних шлюбних
відносинах з 1999р. і тільки 04.08.2006р. вони
зареєстрували шлюб /а.с.7/. Спільних
дітей в них не має.

Крім того, судом встановлено, що
проживаючи у вищевказаній квартирі,
вони спільно вирішили її
приватизувати, однак, у зв'язку з тим, що
участь позивача у приватизації була
неможливою, оскільки він вже приймав
участь в серпні 1994р. в приватизації
квартири за адресою: АДРЕСА_2, і не
зважаючи на те, що він вже 26.03.1999р.,
розпорядився своєю часткою у праві
власності, подарувавши свою частку
племінниці, позивач та відповідачка
вирішили, що АДРЕСА_1 буде
приватизована на ім'я відповідачки
/а.с.44-45/.

Тобто, на час приватизації спірної
квартири, ні позивач, ні відповідачка,
не мали права власності на будь-які
житлові приміщення.

Позивач, будучи зареєстрованим за
вказаною адресою, надав відповідачці
письмову заяву про дозвіл на
приватизацію на її ім'я, як члена його
сім'ї, АДРЕСА_1 /а.с.41/. Ця заява
знаходиться в приватизаційній справі,
копія якої надіслана на адресу суду
відділом житлово-комунального
господарства райадміністрації
Запорізької міськради по Ленінському
району, в якій, також, є довідка ЖЕД №12
ПРЕЖО №9 м.Запоріжжя про те, що ОСОБА_2,
який є наймачем вищевказаної квартири,
не приймає участь в її приватизації
через те, що вже брав участь в
приватизації іншого житлового
приміщення /а.с.36-40/.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК
України. А саме, обставини, визнані
сторонами, які беруть участь у справі,
не підлягають доказуванню.

Таким чином, судом безспірно
встановлено, що АДРЕСА_1 була
приватизована на ім'я відповідачки в
період шлюбу для їх спільного з
позивачем проживання, в інтересах їх
сім'ї, тобто, спірна квартира є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Проти цього не заперечувала і
сама відповідачка в судовому
засіданні, хоча первісно вона
помилково вважала, що приватизована
квартира належить чоловіку, не
зважаючи на те, що оформлена вона на її
ім'я.

Відповідно до вимог ст.61 СК України,
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є житло, набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду. Законом України «Про
внесення змін до Сімейного кодексу
України щодо майна, що є особисто
приватною власністю дружини,
чоловіка», прийнятим 17.05.2012р.,
вищевказане положення статті було
виключено, однак, відповідно до вимог
ст.58 Конституції України: закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність сторін. Тобто,
виключення даного положення
стосується угод, укладених вже після
17.05.2012р.

Після розірвання шлюбу між позивачем
та відповідачкою рішенням Ленінського
райсуду м.Запоріжжя від 28.04.2014р. /а.с.46/,
сторони в добровільному порядку не
можуть вирішити спір про розподіл
квартири, у зв'язку з чим, позивач
звернувся з позовом до суду.

Згідно до вимог ст.68 та 69 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, як в добровільному порядку,
так і через суд.

Відповідно до вимог ч.5 ст.11 ЦК України,
однією з умов виникнення прав та
обов'язків учасників цивільних
правовідносин є рішення суду. Право
власності в України повинно спиратися
на певний титул /правовстановлюючий
документ/, для того, щоб бути доведеним
перед іншими особами.

Згідно вимог ст.16 ЦК України
вбачається, що захист цивільних прав
шляхом визнання права власності
належить судам. Таким чином, обраний
позивачем спосіб захисту його прав
передбачений законом і відповідає
йому.

Згідно до вимог ст.63 СК України, позивач
та відповідачка мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, а саме квартирою,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо між ними не
було іншої домовленості. А судом
встановлено, що ні якої іншої
домовленості між ними не було, вони по
теперішній час проживають в спірному
приміщенні, користуються та володіють
ним, однак, тільки позивач позбавлений
права розпорядження своєю часткою у
праві власності на квартиру, т.я.
відповідачка не бажає в добровільному
порядку вирішувати спір.

З огляду на вищевикладене та
враховуючи те, що вимоги позивача є
законними, обґрунтованими та такими, що
знайшли своє підтвердження
представленими по справі доказами, суд
дійшов висновку, що вимоги позивача
щодо визнання за ним права власності на
? частку спірної квартири, придбаної у
шлюбі з відповідачкою, підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з нього за рішенням суду недоплачену
суму судового збору із розрахунку
вартості ? частки квартири, вартість
якої складає /248600гр.:2/ - 124300гр.
Відповідно до вимог ч.1 п.2 ст.80 ЦПК
України, у позовах про визнання права
власності на майно, сума судового збору
складається - із розрахунку вартості
майна. Ст.4 Закону України «Про судовий
збір» визначає суму судового збору по
заявам майнового характеру: 1 відсоток
ціни позову, але не менше 243,60гр. та не
більше 3654гр. А саме, сума судового збору
за позовом позивача складає - 1243гр.,
тобто, доплата складає - 1000гр.

Тому, керуючись ст.3, 4, 10, 57, 60, 80, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Виключити з реєстру про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
відомості щодо виникнення права
власності за ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право власності на житло №2302 від
26.12.2006р.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності
на квартиру АДРЕСА_1 по ? частині
квартири за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 в доход держави
недоплачену суму судового збору - 1000гр.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Запорізької області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя