Справа №2-446/11
Провадження №2/333/780/14
Рішення

Іменем України

31 жовтня 2014 року
м.
Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого судді
Холод Р.С.,

при секретарі
Шевченко
І.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
представника третьої особи ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи: Шоста
Запорізька державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся із позовом, який у
процесі розгляду справи був уточнений,
до ОСОБА_2, треті особи: Шоста
Запорізька державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем,
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5 року, яка у 01.12.2004 року
уклала договір дарування квартири
АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 Померлій зазначена
квартира належала на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло №1923, видане
Відкритим акціонерним товариством
«Запоріжприлад» 07.12.1995 р. та на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, видане 24.07.1998 р. Шостою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою. Позивач вважає, що договір
дарування ОСОБА_7 уклала під впливом
помилки, оскільки вона не мала бажання
подарувати належну їй квартиру, яка
була її єдиним житлом, а тому її
волевиявлення як учасника правочину не
відповідає внутрішній волі. ОСОБА_6
також вважає, що ОСОБА_7 уклала правочин
у момент, коли не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними, що підтверджується: висновками
судово-психіатричних експертиз,
хворобою, відсутністю близьких родичів
та самотністю. У спірній квартирі з 1999
року був зареєстрований та мешкав
ОСОБА_6, факту передачі квартири у
власність ОСОБА_2 не було, тому про
укладання ОСОБА_7 договору дарування
він нічого не знав. Позивач вважає, що
вчиняючи спірний правочин, ОСОБА_7
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, тому є підстави для
визнання договору дарування недійсним
згідно вимог ст. 229 ЦК України.

У судове засідання позивач ОСОБА_6 не
з'явився, про день, місце і час розгляду
справи повідомлений належним чином,
свої інтереси довірив представляти -
ОСОБА_1, яка позов підтримала повністю.
Суду пояснила, що при житті ОСОБА_7
зверталась до суду за захистом свого
порушеного права, а саме визнання
договору дарування недійсним на
підставі ст. 235 ЦК України, але з цих
підстав в позові було відмовлено.
Проте, ОСОБА_7 звернулась в суд позовом
про визнання правочину недійсним з
підстав укладення його під впливом
тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України);
внаслідок помилки щодо обставин, які
мають істотне значення та введення її в
оману (ст.ст. 229,230 ЦК України) і
фіктивності договору дарування. Після
смерті ОСОБА_7, до суду звернувся її
спадкоємець - ОСОБА_6, уточнив позовні
вимоги і просить суд визнати недійсним
договір дарування, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на підставі ст. 229 ЦК
України, тобто під впливом помилки.
Представник позивача вважає, що ОСОБА_7
не розуміла наслідки укладання
зазначеного договору, тобто факту
переходу права власності відповідачу,
крім того, ОСОБА_7 не мала іншого житла і
з 1999 року мешкала разом з ОСОБА_6, який
надавав їй підтримку. Також звернула
увагу, що відповідно до проведених
судово-психіатричних експертиз ОСОБА_7
на момент укладення договору дарування
- 01.12.2004 року не в повній мірі
усвідомлювала значення своїх дій та
могла керувати ними (ст. 225 ЦК України).
Просила позов задовольнити в повному
обсязі та визнати недійсним договір
дарування від 01.12.2004 року, враховуючи
вимоги ст. 229 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечувала, суду пояснила, що вона є
донькою подруги померлої ОСОБА_7, з якою
її матір знаходилась у дружніх
стосунках. Після смерті батьків, ОСОБА_8
запропонувала їй укласти договір
дарування квартири АДРЕСА_1, при цьому в
цей час в зазначеній квартирі вона
мешкала разом з ОСОБА_6, який не
працював, комунальні платежі не
здійснював. Договір дарування
укладався 01.12.2004 року у Шостій
Запорізькій державній нотаріальній
конторі, де нотаріус роз'яснила ОСОБА_7
умови та наслідки даного договору і
запропонувала їй укласти договір
довічного утримання, проте остання
відмовилась і наполягала на укладанні
договору дарування. При укладенні
договору ОСОБА_7 розуміла значення
своїх дій та усвідомлювала, що квартира
перейде у власність ОСОБА_2 При цьому, у
цей період ОСОБА_7 працювала
прибиральницею в ЖЕК, але не офіційно.
ОСОБА_7 померла від онкологічної
хвороби, її ховала саме вона, так як
ОСОБА_6 знаходився на відпочинку.
Просила у позові відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_9
повністю підтримала свого довірителя,
проти позову заперечувала, додатково
суду пояснила, що сторонами угоди
договору дарування є ОСОБА_7 та ОСОБА_10
У попередніх судових засіданнях за
своє життя ОСОБА_7 двічі
підтверджувала, що вона знала, та
розуміла яку саме угоду вона укладає з
ОСОБА_10, так як до укладення спірної
угоди, вона вже укладала аналогічний
договір зі своєю родичкою. Проте, угода
була розірвана у 2002 році, коли з'явився
квартирант ОСОБА_6 При укладанні
договору дарування 01.12.2004 року з
ОСОБА_10, ОСОБА_7 самостійно ходила до
нотаріуса, збирала необхідні
документи, сплачувала держмито. ОСОБА_7
самостійно давала показання в
судовому засіданні про те, що вона
добровільно уклала угоду, її показання
відображені в рішенні Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2007
року, яке набуло законної сили, і тому
ці показання не потребують
підтвердження. ОСОБА_7 була самостійною
людиною, отримувала пенсію, працювала.
Вважає, що відсутні підстави для
визнання договору дарування недійсним
на підставі ст. 229 ЦК України. Також
посилання позивача на те, що ОСОБА_7 при
укладанні договору дарування не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними є помилковими, тому що
висновки судово-психіатричних
експертиз були засновані на записах
невропатолога у медичній карті
померлої, які є фіктивними. Крім того, в
матеріалах справи мається думка іншого
фахівця в області психіатрії - д.м.н.,
професора ОСОБА_11, яка вважає
необґрунтованими висновки судової
психіатричної експертизи щодо
неадекватності та некритичності
ОСОБА_7 під час укладання спірного
договору. Також, на думку представника
відповідача, ОСОБА_6 є неналежним
позивачем у справі, так як лише ОСОБА_7
могла звертатися до суду із позовом про
визнання договору дарування недійсним
на підставі ст. 229 ЦК України.

Третя особа - представник Шостої
Запорізької державної нотаріальної
контори у судове засідання не
з'явилася, про день та час розгляду
справи була повідомлена належним
чином. До суду остання надала копію
спадкової справи та заяву про розгляд
справи за її відсутністю, зазначивши,
що договір дарування 01.12.2004 року було
посвідчено державним нотаріусом
ОСОБА_12, яка на даний час є приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу.

На виклик суду приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу - ОСОБА_12 01.04.2014 року суду
пояснила, що саме нею було посвідчено
договір дарування 01.12.2004 року. На даний
час спадкова справа зберігається в
архіві Шостої Запорізької державної
нотаріальної контори. Перед укладенням
договору дарування ОСОБА_7 зверталась
до нотаріальної контори для
консультації з цього приводу. При
посвідченні договору дарування
нотаріусом обов'язково роз'яснюються
права і обов'язки сторін, сторони
попереджаються про наслідки
вчинюваних нотаріальних дій. У випадку,
якщо хоча б одна із сторін правочину не
розуміла значення своїх дій, то
нотаріусом повторно роз'яснюються усі
наслідки вчинюваного правочину, або
взагалі відкладається вчинення
нотаріальної дії. При укладанні
договору дарування нотаріусу
необхідно було надати довідку з
Запорізького міжміського бюро
технічної інвентаризації щодо права
власності, довідку з ПРЕЖО або ЖБК. Якщо
договір було посвідчено, то нотаріусом
було перевірено усі необхідні
документи, наявність відчужень та
заборон, дієздатність обох сторін.
Вважає, що договір дарування було
укладено без порушень і підстави для
визнання його недійсним відсутні. У
зв'язку з давністю подій,

Третя особа - ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилась, про день, місце і час
розгляду справи була повідомлена
належним чином, свої інтереси довірила
представляти ОСОБА_5, який вважав, що
позов обґрунтований і є всі підставі
для його задоволення.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
письмові матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно копії договору дарування
квартири від 01.12.2004 року, ОСОБА_7
(дарувальник), діючи добровільно і
перебуваючи у здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміючи значення своїх
дій та ОСОБА_2 (обдарована), уклали
вказаний договір, відповідно до якого
дарувальник подарувала, а обдарована
прийняла у дар квартиру, розташованому
за адресою: АДРЕСА_1. Договір підписаний
сторонами та посвідчений державним
нотаріусом Шостої державної
нотаріальної контори ОСОБА_12,
зареєстровано в реєстрі № 2-1781 (т. 2, а.с.
20-21).

За змістом статей 717, 719, 722 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдарованим
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунку.

Витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 6332557 від 27.01.2005 року
підтверджено, що право власності на
квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (т.2,
а.с. 49).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_7, про що
Запорізьким міським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Головного управління юстиції у
Запорізькій області видано свідоцтво
про смерть, серії НОМЕР_1 від 27.06.2011 року
(т.3, а.с. 2).

З копії спадкової справи, наданої до
суду Шостою Запорізькою державною
нотаріальною конторою встановлено, що
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини звернувся ОСОБА_6 де
зазначив, що він прийняв спадщину
шляхом спільного проживання з
померлою і з 29.03.2004 року був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.3,
а.с. 2, 5)

Із матеріалів справи вбачається, що в
жовтні 2005 року ОСОБА_7 звернулась до
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя з позовом про визнання
недійсним спірного правочину,
посилаючись на те, що вказана угода не
відповідала її намірам та була
укладена на вкрай невигідних для неї
умовах (т.1, а.с. 2).

У серпні 2006 року ОСОБА_7 уточнила
позовні вимоги і просила суд визнати
недійсним договір дарування від 01.12.2004
року з підстав того, що угода була
укладена з наміром приховати договір
довічного утримання ( Т. 1, а.с. 105-106).

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 29.05.2007 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 09.08.2007 року та
ухвалою Верховного Суду України від
04.12.2007 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено (т.1 а.с. 221-222, а.с. 266-268,
а.с. 288).

У серпні 2008 року ОСОБА_7 звернулась до
суду із новим позовом про визнання
договору дарування недійсним як
такого, що укладений під впливом тяжких
для неї обставин; внаслідок помилки
щодо обставин, які мають істотне
значення та введення її в оману і
фіктивності спірного правочину (т.2, а.с.
5-7).

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 18.09.2009 року поновлено
строк позовної давності, а в іншій
частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду м. Запоріжжя
від 21.01.2010 року вищевказане рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у визнанні недійсним договору
дарування квартири - скасовано, справу
направлено на новий судовий розгляд.

Тобто, строк позовної давності
пропущений ОСОБА_7 поновлено за рішення
суду від 18.09.2009 року, яке набуло
законної сили 21.01.2010 року, тому
зазначене питання не підлягає
повторному розгляду.

У травні 2010 року ОСОБА_7 уточнила свої
позовні вимоги і просила суд визнати
договір дарування недійсним з тих
підстав, що при укладання угоди вона не
усвідомлювала значення своїх дій і не
могла керувати ними.

Зазначене свідчить про те, що під час
розгляду справ з приводу визнання
договору дарування недійсним у суді
ОСОБА_7 неодноразово були змінені
позовні вимоги, а саме: підстави для
визнання договору недійсним, внаслідок
чого суд приходить до висновку про
зловживання позивачем своїх прав.

ОСОБА_6 двічі були уточнені позовні
вимоги ОСОБА_7, за якими він просив
визнати недійсним договір дарування
від 01.12.2004 року у зв'язку з тим, що ОСОБА_7
під час укладання договору не
усвідомлювала значення своїх дій, ст. 225
ЦК України (т.3, а.с. 92-93) та помилялася
щодо обставин, які мають істотне
значення, ст. 229 ЦК України (т.3, а.с. 103-104).

Судом розглянуто питання щодо визнання
договору дарування недійсним з підстав
того, що ОСОБА_7, вчиняючи правочин -
договір дарування від 01.12.2004 року,
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення (ст. 229 ЦК України).

За ст.229 ЦК України для визнання
правочину недійсним під впливом
помилки істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 19
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009
року роз'яснив, що обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло №1923, видане Відкритим
акціонерним товариством
«Запоріжприлад» 07.12.1995 р. та на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, видане 24.07.1998 р. Шостою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою ОСОБА_7 на праві власності
належала квартира АДРЕСА_1.

01.12.2004 року державним нотаріусом Шостої
державної нотаріальної контори ОСОБА_12
посвідчено договір дарування, за яким
ОСОБА_7 подарувала квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_2 (т.1 а.с.46).

Позивач ОСОБА_6 просив визнати
недійсним договір дарування на
підставі статей 229 ЦК України.
Стверджував, що перед укладанням
договору ОСОБА_2, ввела її в оману
стосовно істотних умов договору,
обіцяла доглядати за нею та
матеріально підтримувати, однак
обіцянки не дотрималась. Також,
відповідач запевняла, що власником
квартири після оформлення спірної
угоди буде залишатися не ОСОБА_2, а вона.
Між тим, після оформлення договору
дарування право власності на спірну
квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2

Таким чином, вона при укладанні угоди
помилялася стосовно прав та обов'язків,
вважала, що після укладення договору
квартира залишиться у її власності.
Вважає, що такий договір на підставі
статті 229 ЦІК України необхідно визнати
недійсним.

Помилці сприяло те, що на момент
укладання угоди вона перебувала у
депресивному стані у зв'язку зі смертю
чоловіка ОСОБА_13, котрий помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та смертю сина
ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
самотністю через відсутність інших
близьких родичів, залежністю на час
укладання договору від обдарованої
ОСОБА_2, яка обіцяла матеріальну
допомогу і догляд. До того ж вона уклала
договір під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах.

Між тим, вказані доводи в ході розгляду
справи не доведені безспірними,
належними та допустимими доказами,
спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 5 Закону України «Про
нотаріат» саме на нотаріуса законом
покладено обов'язок сприяти громадянам
у здійсненні їх прав та захисті
законних інтересів, роз'яснювати права
і обов'язки, попереджати про наслідки
вчинюваних нотаріальних дій для того,
щоб юридична необізнаність не могла
бути використана їм на шкоду. Для цього
саме нотаріусам надано право
посвідчувати договори, а відтоді саме
нотаріус посвідчує справжність волі
сторін на його укладення.

На виконання норм статті 44 Закону
України «Про нотаріат» до моменту
підписання вищевказаного договору
дарування нотаріусом було встановлено
дійсність намірів сторін укласти саме
договір дарування квартири, а не
договір довічного утримання,
роз'яснено вимоги законодавства щодо
змісту і правових наслідків договору, а
також встановлено відсутність у сторін
заперечень щодо умов договору.

Суд вважав неприйнятним доводи
позивача про те, що вона помилялась
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, оскільки ці доводи
спростовуються матеріалами справи.
Запевняючи суд про те, що ОСОБА_7 не
розуміла факту переходу права
власності до ОСОБА_2, спростовуються
показаннями нотаріуса ОСОБА_12, яка
пояснила, що роз'яснювала усі правові
наслідки зазначеної угоди і навпаки
пропонувала ОСОБА_7 укласти договір
довічного утримання, на що остання
категорично відмовилась. А обіцянка
відповідача допомагати ОСОБА_7, зі слів
позивача, не може бути доказом того, що
ОСОБА_7 мала на меті укладення договору
довічного утримання.

При цьому, 29.05.2007 року Комунарським
районним судом м. Запоріжжя було
розглянуто справу за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_2, треті особи: Шоста Запорізька
державна нотаріальна контора та ОСОБА_6
про визнання договору дарування не
дійсним та відновлення права власності
на квартиру і ухвалено рішення, яким у
позові відмовлено. В зазначеному
рішенні встановлено факт того, що
відсутні докази для визнання договору
дарування від 01.12.2004 року недійсним на
підставі ст. 235 ЦК України та при
укладанні спірного правочину
державний нотаріус ОСОБА_12
пропонувала ОСОБА_7 укласти договір
довічного утримання, але позивач
наполягала на укладенні саме спірної
угоди (т.1 а.с. 221-222). Зазначене рішення
ухвалою Верховного суду України від
04.12.2007 року залишено без змін (т.1 а.с. 288).

Посилання ОСОБА_6 на скрутне
матеріальне становище ОСОБА_7, її стан
здоров'я та відсутність власних
нащадків тощо, не є тими істотними
умовами для визнання правочину
недійсним за заявленими в позові
підставами.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
ОСОБА_7 07.10.1998 року вже укладала договір
дарування з ОСОБА_15, за яким подарувала
останній квартиру АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 79).
Проте, зазначений договір було
розірвано на підставі угоди про
розірвання договору дарування від
08.12.2001 року де сторонами виступали
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який діяв від імені
ОСОБА_15 на підставі доручення,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_16 (т.2 а.с.75).

Таким чином, можна дійти висновку, що
ОСОБА_7 вже мала досвід укладання
договору дарування та умови і підстави
для його розірвання. При цьому,
ініціатором для розірвання даного
договору дарування був саме ОСОБА_6,
тому що вже 13.02.2002 року ОСОБА_7 склала
заповіт, за яким все її майно, де б воно
не знаходилось і з чого б воно не
складалось, в тому числі і квартиру
АДРЕСА_1 заповідала саме ОСОБА_6 (т.3
а.с.3).

Аналізуючи встановлені факти та
матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що позивачем та його
представником не доведено обставини,
щодо яких ОСОБА_7 помилилася, будучи
стороною правочину на момент його
вчинення. Вона не довела, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не знайшли
підтвердження і факти введення її в
оману при підписанні угоди, а також
укладання договору під впливом тяжкої
обставини. Таким чином, обставини, на
які посилався ОСОБА_6 та його
представник не є підставами для
визнання правочину недійсним.

При цьому, як вбачається зі змісту
статті 229 ЦК України, правочин може бути
визнаний судом недійсним, якщо
помилилася особа, яка вчинила правочин.
Отже, в розумінні ст.229 ЦК України,
помилка стосується сторони правочину,
і саме сторона правочину має доводити
хибне сприйняття обставин правочину,
які мають істотне значення.

Таким чином, відповідно до ст.229 ЦК
України правочин може бути визнаний
судом недійсним як укладений внаслідок
помилки, що має істотне значення,
тільки за позовом сторони, що діяла під
впливом помилки.

Позивач ОСОБА_6 не був стороною
правочину, а ОСОБА_7 за життя не ставила
питання про його недійсність внаслідок
помилки, тому суд вважає, що звернення
ОСОБА_6 з позовом про визнання договору
дарування недійсним, з підстав ст.229 ЦК
України є порушенням і тим паче не
підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_6
посилався у своїй уточненій позовній
заяві від 01.03.2013 року (остання редакція
позову), що ОСОБА_7 під час укладення
спірного договору не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ним, судом було також розглянуто
питання щодо визнання договору
дарування недійсним з підстав того, що
ОСОБА_7 на момент укладання договору
дарування від 01.12.2004 року не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними (ст. 225 ЦК України).

По справі було призначено дві
судово-психіатричні експертизи за
висновками, яких «ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
на момент підписання договору
дарування від 01.12.2004г. виявляла легкий
когнітивний розлад, внаслідок
органічного ураження головного мозку,
судинного ґенезу (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба,
дисциркулярна енцефалопатія). В силу
чого вона не в повній мірі розуміла
значення своїх дій і могла керувати
ними (висновок № 369 від 02.06.2011 року - Т. 2 ,
а.с. 214-224; висновок № 853 від 15.11.2012 року -
т. 3 а.с. 70-79).

Відповідно до пенсійного посвідчення
НОМЕР_2, виданого 03.03.1959 року
Сталінським РСО ОСОБА_7 була
призначено пенсію, як інваліду праці 2
групи (Т. 2 а.с.24).

Згідно інформації № 3938 від 08.10.2014 року,
наданої на запит суду начальником
Управління праці та соціального
захисту населення по Комунарському
району ОСОБА_17, відповідно до
номенклатури справ управління,
затвердженої протоколом засідання
експертної комісії архівного відділу
Запорізької міської ради від 04.11.2013
року № 11, архівна справа ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 не зберіганні не
знаходиться (Т. 5 а.с. 2).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач просив визнати недійсним
зазначений правочин з підстав вчинення
його в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, без вільного її
волевиявлення і під впливом тяжких для
неї обставин на вкрай невигідних
умовах.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові від 6 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За правилами ч.1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Збігом тяжких обставин слід вважати
такий майновий або особистий стан
громадянина чи його близьких (крайня
нужденність, хвороба і т. ін.), які
примусили укласти угоду на вкрай
невигідних для нього умовах. Крім того,
необхідно довести факт збігу тяжких
для сторони обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах.

Позивачем не надано доказу збігу
тяжких обставин, при цьому, зазначено,
що ОСОБА_7 отримувала пенсію, додатково
працювала прибиральницею (не офіційно),
самостійно сплачувала комунальні
послуги, самостійно купувала собі
продукти харчування.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Розгляд вимог про визнання договору
дарування недійсним з цих підстав
здійснюється з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так й
інших доказів, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те, що
в момент укладення спірного договору
дарувальник не розумів значення своїх
дій і не міг керувати ними.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року правила ст.225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із тих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

З висновків судово-психіатричних
експертиз вбачається, що ОСОБА_7 не в
повній мірі розуміла значення своїх
дій і могла керувати ними, проте
зазначені висновки не є категоричними,
тому вирішувати питання за наявності
цих доказів недоцільно.

Крім того, висновки зазначених
експертиз ґрунтувались на записах в
медичних амбулаторних картках ОСОБА_7

При цьому, на запит суду з Комунального
закладу «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 6»
надійшла відповідь № 890/02-6 від 27.08.2014
року, про те, що ОСОБА_7 згідно записам у
її амбулаторній картці, лікарем
невропатологом КУ «Міська поліклініка
імені 8 Марта» на протязі 2004 року не
оглядалась. Записи огляду хворої у
амбулаторній картці від 22.04.2004 року та
05.08.2004 року зроблені лікарем, який не є
працівником КУ «Міська поліклініка
імені 8 Марта» (т.4 а.с.206).

Крім того, в матеріалах справи є лист
головного лікаря КУ «Міська
поліклініка імені 8 Марта» ОСОБА_18 №
01-12/20 від 16.01.2006 року, в якому зазначено,
що ОСОБА_7 обслуговується в лікарні з 1971
року, стоїть на обліку у дільничного
терапевта. За період з 2004 року по 2005 рік
оглядалась тільки дільничним
терапевтом ОСОБА_19. Згідно записам в
амбулаторній картці вузькими
спеціалістами в період з 2004 року по 2005
рік не оглядалась, до групи тяжко
хворих не відноситься, обслуговує себе
самостійно (а.с. Т. 1 а.с. 97).

Також, щодо наявності фіктивних
записів у амбулаторній карті ОСОБА_7
відповідач зверталась до прокуратури
Комунарського району м. Запоріжжя з
заявами про проведення перевірки по
факту надання ОСОБА_6 амбулаторної
картки з ознаками підробки. За даними
зверненнями винесені постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 15.08.2011 року та від 06.01.2012 року
з підстав того, що зазначений спір
повинен вирішуватись в порядку
цивільного судочинства (відмовний
матеріал № 4645 від 15.08.2011 року,
зареєстрований в ЖРЗПЗ № 5876/2 від 09.08.2011
року; відмовний матеріал № 150 від 06.01.2012
року, зареєстрований в ЖРЗПЗ № 15128 від
29.12.2011 року).

Отже, на підставі зібраних даних, суд не
приймає до уваги як належні та
допустимі докази записи огляду ОСОБА_7
у амбулаторній картці від 22.04.2004 року та
05.08.2004 року.

Представником позивача у судовому
засіданні 14.10.2014 року було заявлено
клопотання про призначення повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи. Ухвалою суду від 14.10.2014 року
у задоволенні зазначеного клопотання
було відмовлено за наступними
підставами.

Повторна експертиза призначається,
коли є сумніви у правильності висновку
експерта, пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи.

Згідно актів № 369 від 02.06.2011 року та №
853 від 15.11.2012 року висновки експертизи є
обґрунтованими, не мають суперечностей
та не викликають сумнівів у їх
правильності.

Наказом № 53/5 від 08.10.1998 року
Міністерства юстиції України
затверджено Інструкцію про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень.
Вимоги до проведення та висновку
судово-психіатричної експертизи
встановлено Порядком проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженим Наказом Міністерства
юстиції України №397 від 08.10.2001 року.
Відповідно до п. 31 вказаного Порядку, по
закінченні експертизи складається акт
експертизи, що містить вступну,
досліджувальну, мотивувальну частини і
висновок. Зважаючи на викладені норми,
ОСОБА_19 № 369 від 02.06.2011 року та № 853 від
15.11.2012 року відповідають процесуальним
нормам, що регламентують порядок
проведення експертиз.

Враховуючи, що підставою для визнання
недійсним договору дарування є помилка
ОСОБА_7, визначення психічного стану
ОСОБА_7 - особи, яка вчинила правочин,
вимоги ст. 229 ЦК України не
передбачають.

Суд також враховує, що висновок про
тимчасову недієздатність сторони
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи є лише одним із
доказів у такій справі і йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами, будь-які зовнішні
обставини (показання свідків про
поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

При цьому, допустимих безспірних
доказів на підтвердження абсолютної
неспроможності ОСОБА_7 розуміти
значення своїх дій і керувати ними на
час оформлення спірних правочинів
позивачем і його представником суду не
надано, амбулаторна карта ОСОБА_7 не
містить достовірних даних про її
психічний стан на час оформлення
спірного правочину, а висновки
судово-психіатричних експертиз
свідчить про те, що позивач не в повній
мірі розуміла значення своїх дій і
могла керувати ними, що саме по собі не
є достатньою підставою для визнання
складеного в такому стані договору
дарування недійсним із підстав,
передбачених частиною першою статті 225
ЦК України.

Всі перелічені докази підтверджують,
що ОСОБА_7 на час укладання договору
дарування квартири усвідомлювала
значення своїх дій та могла керувати
ними.

Незважаючи на те, що у позивача виник з
спір з приводу права власності з
ОСОБА_2, ОСОБА_6 11.09.2013 року звернувся до
суду із позовом до Запорізької міської
ради про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом.
10.10.2013 року по справі Комунарським
районним судом м. Запоріжжя було
ухвалено заочне рішення, яким за ОСОБА_6
визнано право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом. Рішення набуло законної
сили, внаслідок чого ОСОБА_6
зареєстрував зазначене право
власності (цивільна справа № 333/7194/13-ц).

16.12.2013 року ОСОБА_6 розпорядився спірною
квартирою та уклав з ОСОБА_4 договір
міни, за яким ОСОБА_6 поміняв належну
йому на праві приватної власності
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_4 на праві
приватної спільної часткової
власності 16 частину квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_6 (т. 4
а.с. 48-49).

В зв'язку з тим, що судом встановлено
факт відчуження спірної квартири у
період розгляду справи, та за
клопотанням відповідача ухвалою суду
від 21.02.2014 року було накладено арешт на
спірну квартиру (т.4 а.с. 27). Ухвалами
Апеляційного суду Запорізької області
від 01.04.2014 року та 22.07.2014 року ухвала про
забезпечення позову від 21.02.2014 року
залишена без змін.

На підставі ст. 151 ЦПК України судом
були вжиті заходи щодо забезпечення
позову для уникнення можливості щодо
ускладнення чи неможливості виконати
рішення суду.

Судове рішення - це висновок суду як акт
судового права, в якому застосовуються
норми матеріального та процесуального
права при вирішенні судом цивільних
справ.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у
задоволенні позову було відмовлено,
провадження у справі закрито або заяву
залишено без розгляду, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання судовим рішенням законної
сили. Проте суд може одночасно з
ухваленням судового рішення або після
цього постановити ухвалу про
скасування заходів забезпечення
позову.

Судом розглянуто справу предметом
позову, якого є спірна квартира, тому
скасування заходів забезпечення
позову - шляхом зняття арешту з
зазначеної квартири при ухваленні
рішення суду є недоцільним з метою
недопустимості подальшого
розпорядження ОСОБА_4 зазначеним
майном.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-60, 151, 154, 212-214 ЦПК України,
ст.ст. 203, 204, 209, 215, 225, 229, 233, 639, 717, 719, 722 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
треті особи: Шоста Запорізька державна
нотаріальна контора, ОСОБА_4 про
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
Р.С. Холод