Головуючий у 1 інстанції Соловйов
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Попової С.А.,
Кочегарової Л.М.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши справу за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Луч-СА» на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
Донецької області від 29 жовтня 2013 року
у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Луч-СА»
(далі ТОВ «Луч-СА») до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової шкоди,

в с т а
н о в и л а :

У липні 2013 року ТОВ «Луч-СА»
звернулося з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди. Змінюючи та
уточнюючи позовні вимоги, товариство
просило стягнути з відповідача, який
працював на підприємстві водієм, в
рахунок відшкодування збитків,
пов'язаних з надмірною витратою
дизельного палива та пошкодженням
автошин, 10 898,40 грн.(а.с.3-5,62,81).

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 29 жовтня 2013 року
в задоволені позовних вимог ТОВ
«Луч-СА» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ
«Луч-СА» просить рішення скасувати,
позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ТОВ «Луч -СА» -
Шолохова А.Ф., який просив скаргу
задовольнити, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає за
таких підстав.

Судом встановлено, що
відповідно до наказу № 54 від 3 травня 2012
року ОСОБА_2 було прийнято на роботу
водієм до ТОВ «Луч-СА» з випробувальним
терміном на 1 місяць. Наказом № 95 від 3
вересня 2012 року за водієм ОСОБА_2
закріплено транспортний засіб -
автомобіль DAF д/н НОМЕР_3 з
напівпричепом KRONE д/н НОМЕР_2 (а.с.9,11).

Наказом №71 від 25 червня 2012
року директор ТОВ «Луч-СА» Вашура В.А.
поклав на водіїв відповідальність за
технічний стан автомобіля, збереження
вантажу, тентового покриття,
пломбувального тросу та пломб. З
зазначеним наказом водій ОСОБА_2 був
ознайомлений під підпис (а.с.12).

26 листопада 2012 року ОСОБА_2 на
автомобілі DAF з напівпричепом KRONE,
був направлений у відрядження в Росію
і повернувся у м.Маріуполь 26 грудня 2012
року. Під час поїздки ОСОБА_2 допустив
перевитрату дизельного палива та під
час руху були пошкоджені дві автошини
автомобіля DAF.

8 січня 2013 року ОСОБА_2
звільнений з роботи за ст.38 КЗпП
України (а.с.44).

Відмовляючи ТОВ «Луч-СА» у
позові про стягнення з ОСОБА_2 у
відшкодування збитків 10 898,40 грн., суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надав доказів того, що
винними діями відповідача
підприємству заподіяна шкода, між
діями та наслідками існує прямий
причинний зв'язок та ОСОБА_2 повинен
відшкодувати товариству матеріальну
шкоду в повному обсязі.

З висновками суду не можна не
погодитися, оскільки вони
відповідають нормам матеріального
права та обставинам справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України
способом захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 22 ЦК
України встановлено, що особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, крім іншого, є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушення права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Стаття 130 КЗпП України
встановлює, що працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

За наявності зазначених
підстав і умов матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути
покладена відповідальність за шкоду,
яка відноситься до категорії
нормального виробничо-господарського
риску, а також за не одержані
підприємством, установою, організацією
прибутки і за шкоду, заподіяну
працівником, що перебував в стані
крайньої необхідності.

Працівник, який заподіяв
шкоду, може добровільно покрити її
повністю або частково. За згодою
власника або уповноваженого ним органу
працівник може передати для покриття
заподіяної шкоди рівноцінне майно або
поправити пошкоджене.

Відповідно до законодавства
(ст.134 КЗпП України) працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 1351 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи,
організації всіх форм власності,
винний у несвоєчасній виплаті
заробітної плати понад один місяць, що
призвело до виплати компенсацій за
порушення строків її виплати, і за
умови, що Державний бюджет України та
місцеві бюджети, юридичні особи
державної форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Згідно ст. 138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі, і щодо яких у сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Як свідчать матеріали
справи, за наказом № 127 від 26 листопада
2012 року водій ОСОБА_2 був направлений у
відрядження в Росію з 26 листопада 2012
року по 25 грудня 2012 року для
перевезення вантажу автомобілем DAF
д/н НОМЕР_3, згідно із заявою клієнта
(а.с.10,49).

З подорожнього листа від 26
листопада 2012 року вбачається, що
показання спідометра при виїзді із
гаражу становили 110432 км, а при
повернені у гараж -113420 км. (а.с.60).

Згідно акту перевірки витрат
дизпалива від 26 грудня 2012 року, за
маршрутом 7 988 км фактичні витрати
дизпалива становили 3074 л, або 38 л на 100
км, при нормі 34 л на 100 км, недостача
визначена 340 л. Однак, за якими нормами
для розрахунку витрат дизпалива
бралися норми 34 л на 100 км, в акті не
вказано (а.с.13). За нормами витрат,
станом на 1 вересня 2012 року, по ТОВ
«Луч-СА», по автомобілю DAF д/н НОМЕР_3
витрати встановлювалися - 32 л на 100 км
(а.с.29).

Зазначені обставин вказують
на недоведеність об'єму норм
споживання дизпалива, фактичних
витрат по дизпаливу за час перебування
відповідача у відрядженні та
перебільшенню витрат, про які вказано
у позовній заяві.

Враховуючи викладені
обставини, колегія вважає, що суд
першої інстанції, оцінив представлені
сторонами матеріали за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та дійшов
обгрунтованого висновку про
безпідставність та недоведеність ТОВ
«Луч-СА» своїх позовних вимог до ОСОБА_2
про відшкодування збитків в сумі 10 898,40
грн. При вирішенні спору судом
враховані положення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року N 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками».

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи ТОВ «Луч-СА»,
викладені в скарзі, не спростовують
правильності висновків, зроблених
судом першої інстанції, зводяться до
оцінки доказів, їх належності та
допустимості та не містять правових
підстав для скасування судового
рішення.

Так, в апеляційній скарзі ТОВ
«Луч-СА» зазначає про порушення судом
норм процесуального права, відносно
оцінки представлених позивачем
доказів у справі і, зокрема, акту
перевірки витрат дизельного палива від
26 грудня 2012 року, який підписаний
відповідачем.

Проте, ці доводи є
непереконливими.

Суд, відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України, оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з рішення суду,
в ньому наведені встановлені судом
обставини, пов'язані зі складанням
даного акту та зроблено висновок, що
цей акт не є безспірним доказом, що
вказує на перебільшення ОСОБА_2 витрат
дизельного палива.

Посилання позивача на
неврахування постанови ЦК ВЦСПС і Ради
міністрів СРСР № 759 від 5 серпня 1983 року
та залишення судом без врахування
наказу Міністерства транспорту
України № 43 від 10 лютого 1998 року «Про
затвердження Норм витрат палива і
мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті», є
непереконливими, оскільки з вказаного
наказу вбачається, що допускається
підвищення норм витрат палива за
умовами зміни пори року (п.3.1 наказу).

Із залучених до матеріалів
справи норм витрат автомобільного
палива на 100 км пробігу по ТОВ «Луч-СА»
не вбачається, що ці обставини були
враховані підприємством при
встановленні норм палива для поїздки
ОСОБА_2 у листопаді - грудні 2012 року за
межі України в Росію.

Непереконливими колегія
вважає і доводи скарги ТОВ «Луч-СА» про
те, що суд необґрунтовано відмовив у
позові про стягнення з ОСОБА_2 6 600 грн.
за пошкодження двох автошин та не
врахував його пояснення, в яких
відповідач визнав факт пошкодження
майна товариства.

Згідно ст. 1353 КЗпП України,
розмір заподіяної підприємству,
установі, організації шкоди
визначається за фактичними втратами,
на підставі даних бухгалтерського
обліку, виходячи з балансової вартості
(собівартості) матеріальних цінностей
за вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами. У разі
розкрадання, недостачі, умисного
знищення або умисного зіпсуття
матеріальних цінностей розмір шкоди
визначається за цінами, що діють у
даній місцевості на день відшкодування
шкоди.

В матеріалах справи взагалі
відсутні докази позивача, за яким
принципом визначався розмір
заподіяної шкоди та вартість
пошкоджених автошин, які за
поясненнями представника товариства в
суді апеляційної інстанції були
невід'ємною частиною автомобіля та
входили до його вартості при придбанні
автомобіля в 2012 році (а.с.63-64).

Як вбачається з пояснень
ОСОБА_2, які долучені до справи,
автошини вийшли з ладу в процесі руху
автомобіля, за час експлуатації скат
«Фулда» пройшов 24 605 км, і тому,
обґрунтованим є висновок суду першої
інстанції, що позивачем на надано
доказів того, що підприємству були
заподіяні збитки в сумі 6 600 грн. з вини
відповідача (а.с.15-17).

Факт пошкодження автошин під
час руху підтверджено і актом,
складеним на підприємстві 9 січня 2013
року, проте, в акті не зазначено, з чого
виходив позивач при визначенні зносу
автомашин та встановлення їх вартості
6 600 грн., якими нормативами при цьому
підприємство керувалося (а.с.37).

Отже, і в цій частині, висновки
суду про відмову у позові ТОВ «Луч-СА»,
є правильними.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Оскільки апеляційний суд
дійшов висновку про законність та
обґрунтованість судового рішення,
відповідність його положенням
матеріального права та вимогам
процесуальних норм, апеляційна скарга
ТОВ «Луч-СА» підлягає відхиленню, а
рішення суду залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст.308, 309
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Луч-СА»
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
29 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Ігнатоля
Т.Г.

судді
Попова
С.А.

Кочегарова
Л.М.