КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/3210/14-ц
Провадження № 2/520/3753/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

за участю секретаря -
Мельничуковської К.В., Гарнаженко
Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про захист честі, гідності та ділової
репутації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в
якому просив визнати недостовірною
інформацію відносно позивача, яка була
поширена ОСОБА_3 в заявах (листах) від
11.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014
року за №6451 в Київському РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області; від 13.03.2014
року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за
№6450 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області; в заяві, яка
зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в
Київському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області; зобов'язати ОСОБА_3 не
пізніше наступного дня від набрання
рішенням у справі законної сили,
спростувати інформацію, вказану у
вищеперелічених заявах (зверненнях,
листах), шляхом направлення
відповідної заяви до Київського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області із
направлення копії на адресу позивача;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
а також судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
посилається на те, що 02.08.2008 року згідно
договору дарування ? частини квартири,
укладеним між позивачем ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, який було посвідчено 02.08.2008 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстр. № 1835, ОСОБА_4 стала власником
? частини квартири АДРЕСА_1

Після реєстрації в ОМБТІ та РОН
вказаного договору дарування, ОСОБА_4
запропонувала другому співвласнику
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 придбати її
ОСОБА_4 ? частину квартири або продати
їй свою ? частину квартири, або дійти
згоди про розділ та порядок
користування даною квартирою, але
ОСОБА_3 відмовилась від даної
пропозиції та повідомила, що вона
ОСОБА_3 буде самостійно користуватися
даною квартирою у тому числі і ?
частиною квартири, що їй не належить,
ОСОБА_3 перешкоджала ОСОБА_4 вселитися у
квартиру та користуватися нею, у
зв'язку з чим ОСОБА_4 була вимушена
звернутись до Київського районного
суду міста Одеси для захисту своїх
законних прав.

Під час примусового виконання судового
рішення ОСОБА_4 було вселено до спірної
квартири АДРЕСА_1 про що старшим
державним виконавцем Поляковим О.Г.
було складено відповідний акт.

Позивач також вказує, що під час
вказаного вселення ОСОБА_4 він був
присутнім у спірній квартирі АДРЕСА_1
представляв інтереси ОСОБА_4 на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності.

ОСОБА_2 зазначає, що після вказаних
подій та зустрічей з ОСОБА_3,
відповідачка з метою вимусити ОСОБА_2
відмовитись від представництва
інтересів ОСОБА_4 написала до міліції
заяви про те, що нібито позивач порушує
законодавство, вимагає від ОСОБА_3
гроші, розбиває її вікна, пошкоджує
двері та інше, що, на переконання
позивача, не відповідає дійсності.

Так, у заявах до міліції ОСОБА_3
написала, зокрема,: "как с таким
бандитом и мошенником ОСОБА_2 и его
окружением можно договориться",
"расследуйте бандитские вылазки
ОСОБА_2.", "по моим личным источникам
ОСОБА_2 и его друзья собираются ночью
прийти и делать провокации, как сказали
ОСОБА_2 хочет меня загнобить", "живу в
страхе не знаю чего от этих бандитов и
рэкетов ждать" (заява від 11.03.2014 року,
яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в
Київському РВ м. Одеси); "зачем мне нужен
в квартире этот провокатор, мошенник,
бандит ОСОБА_2." (заява від 13.03.2014 року,
яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в
Київському РВ м. Одеси); "это бандитские
его выходки чтобы меня морально убить"
(заява зареєстрована 20.03.2014 року за №6562
в Київському РВ м. Одеси).

ОСОБА_2 вказує, що в одній з цих заяв
ОСОБА_3 зазначала, що суддя Київського
районного суду м. Одеси Калашнікова О.І.
постановила незаконне рішення, маючи
свій корисний інтерес, яким вселила
ОСОБА_4 у вказану квартиру.

Позивач вважає, що викладена
інформація, яка була поширена ОСОБА_3 у
листах до Київського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, не
відповідає дійсності та порушує
особисті немайнові права позивача,
ганьбіть його честь, гідність а також
завдає шкоди діловій репутації, а тому
підлягає спростуванню.

Наведені обставини зумовили
звернення ОСОБА_2 до суду із даним
позовом.

У судовому засіданні представник
позивача наполягав на задоволенні
позову.

Відповідачка у судове засідання
не з'явилася, повідомлена належним
чином (а.с. 51).

Вислухавши пояснення
представника позивача, дослідивши та
проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представником якої
був позивач ОСОБА_2, виник конфлікт з
приводу права користування квартирою
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, вважаючи свої права порушеними,
зверталася до Київського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області із заявами
(листами) від 11.03.2014 року, яка
зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в
Київському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області; від 13.03.2014 року, яка
зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в
Київському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області; а також із заявою, яка
зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в
Київському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області.

У вказаних заявах до органів міліції
ОСОБА_3 зазначала, зокрема,: "как с таким
бандитом и мошенником ОСОБА_2 и его
окружением можно договориться",
"расследуйте бандитские вылазки
ОСОБА_2.", "по моим личным источникам
ОСОБА_2 и его друзья собираются ночью
прийти и делать провокации, как сказали
ОСОБА_2 хочет меня загнобить", "живу в
страхе не знаю чего от этих бандитов и
рэкетов ждать" (заява від 11.03.2014 року,
яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в
Київському РВ м. Одеси); "зачем мне нужен
в квартире этот провокатор, мошенник,
бандит ОСОБА_2." (заява від 13.03.2014 року,
яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в
Київському РВ м. Одеси); "это бандитские
его выходки чтобы меня морально убить"
(заява зареєстрована 20.03.2014 року за №6562
в Київському РВ м. Одеси).

Київським РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області за заявами ОСОБА_3
здійснювалися перевірки та викладені у
її заявах обставини підтвердження не
знайшли. Відповідно до
роз'яснень Верховного Суду України,
згідно положень ст.40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні
звернення, або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів. Якщо в
ході перевірки інформації не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову про спростування
недостовірної інформації, оскільки у
такому випадку мала місце реалізація
особою конституційного права, а не
поширення недостовірної інформації.

Під поширенням відомостей слід
розуміти опублікування їх у пресі,
передачу по радіо, використання інших
засобів інформації, заявах листах,
адресованих іншим особам, повідомлення
у публічних виступах, а також у іншій
формі невизначеному колу осіб, а таких
фактів судом встановлено не було.

На думку суду, звернення до
правоохоронного чи державного органу
із заявою або скаргою про неправомірні
дії іншої особи, якщо цей орган
наділений владними повноваженнями
щодо поновлення законності у
відповідних відносинах чи
застосування передбачених законом
санкцій до правопорушника, не може
розцінюватись як поширення
неправдивих відомостей, якщо не
встановлено, що фактично метою цих дій
було приниження честі, гідності та
ділової репутації певної особи.

Проаналізувавши зміст усіх скарг та
заяв ОСОБА_3, які наявні в матеріалах
справи та у відмовних матеріалах, суд
дійшов висновку, що фактично метою цих
дій не було приниження честі, гідності
та ділової репутації ОСОБА_2

ОСОБА_3 була впевнена, що всі відомості,
викладені нею у заявах відповідають
дійсності, є об'єктивними та були
спрямовані на захист порушених, як на
її думку, прав.

Суд не може розцінювати запити та
звернення правоохоронних органів до
підприємств, установ, організацій,
органів державної влади при проведенні
перевірок в якості дій, що мають
наслідком приниження честі, гідності
та ділової репутації ОСОБА_2, оскільки в
даному випадку мала місце реалізація
правоохоронним органом своїх
контролюючих функцій, а тому посилання
ОСОБА_2, що він був вимушений
виправдовуватися перед
правоохоронними органами та це
позначилося на його діловій репутації
та зганьбили його честь і гідність, - не
приймаються судом до уваги.

На думку суду, моральна шкода ОСОБА_2 не
може полягати в тому, що його
запрошували для дачі пояснень у
відділення міліції, та що він витрачав
свій час на захист себе і своєї ділової
репутації.

Разом із тим, суд зазначає, що в
матеріалах справи наявна копія скарги
ОСОБА_3 на ім'я начальника Управління
державної пенітенціарної служби
України в Одеській області, направлена
на той час за місцем роботи позивача
(а.с. 43-45).

На думку суду, вказане управління, де
працював позивач, не органом, що
наділений владними повноваженнями
щодо поновлення законності у
відповідних відносинах чи
застосування передбачених законом
санкцій до правопорушника, проте
відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК
України - суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Прохальна частина позову ОСОБА_2
містить лише вимоги щодо спростування
недостовірної інформації, поширеної
ОСОБА_3 у її скаргах, поданих до
Київського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, однак в позові не
йдеться про спростування відомостей,
поширених ОСОБА_3 у інших формах та
направлених до інших органів.

Наявне в матеріалах справи клопотання
про витребування доказів (а.с. 33-36) суд
не може розцінювати як заяву про
уточнення позовних вимог, адже воно
було подано в одному екземплярі,
ухвалою суду до розгляду не приймалося,
копія відповідачу не надсилался.

Право висловлювати судження, оцінки,
думки гарантовано ст. 34 Конституції
України. Це право закріплено також у
ст.10 Європейської конвенції «Про
захист прав людини і основних свобод»,
яка відповідно до ст. 9 Конституції
України є складовою частиною
національного законодавства.

Вирішуючи даний спір, суд враховує, що
крім ст. 32 Конституції України, яка
гарантує судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї, ст. 34
Конституції України також гарантує
кожному і право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що звернення ОСОБА_3 до
правоохоронних органів із заявою
(скаргою) на неправомірні дії іншої
особи, якщо цей орган наділений
владними повноваженнями щодо
поновлення законності у відповідних
відносинах чи застосування
передбачених законом санкцій до
правопорушника, не може розцінюватися
судом як поширення неправдивих
відомостей.

Аналогічна правова позиція викладена у
рішеннях колегії суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного суду
України від 8 листопада 2005 року, 19 липня
2006 року, 21 листопада 2007 року, 6 лютого 2008
року, 8 квітня 2009 року та інших.

Враховуючи, що судом не встановлено
факту вчинення ОСОБА_3 протиправних дій
щодо позивача, позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Згідно ст.88 ЦПК України підстави для
покладення на відповідачку судових
витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про захист честі, гідності та ділової
репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. У разі якщо
рішення було ухвалено без участі особи,
яка його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.