Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - орган опіки та піклування
Новоград-Волинської міської ради, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
зобов'язання знятися з реєстраційного
обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 30 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
зобов'язання знятися з реєстраційного
обліку.

Зазначав, що йому на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1, у якій також
зареєстрована його колишня дружина -
відповідач ОСОБА_2

Посилаючись на те, що відповідач
тривалий час у вказаній квартирі не
проживає, оскільки у травні 2012 року
забрала усі особисті речі й переїхала
до своїх батьків, проте перебуває на
реєстраційному обліку за вищевказаною
адресою й не бажає добровільно знятися
з реєстрації, чим порушує його права
власника та перешкоджає вільному
розпорядженню майном, ОСОБА_1 просив
позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Новоград Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 30 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 24 грудня 2013
року, зазначене рішення міськрайонного
суду у частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 про зобов'язання знятися
з реєстраційного обліку скасовано й в
цій частині ухвалено нове рішення, яким
зобов'язано ОСОБА_2 знятися з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права й порушенням
норм процесуального права, і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позов, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідач понад
один рік не проживає у спірній
квартирі, а тому відповідно до вимог ч. 2
ст. 405 ЦК України втратила право
користування нею.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та задовольняючи вимоги про
зобов'язання знятися з реєстрації, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивач як власник квартири має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження майном, які чинить йому
відповідач. У решті апеляційний суд
погодився з висновками суду першої
інстанції.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 09
серпня 1997 року до 18 лютого 2013 року.

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 07 грудня 2004 року є
власником квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстровані
відповідач та спільна донька сторін
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української
РСР до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу,
відповідно до якої до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
зазначала, що не проживала у спірній
квартирі з поважних причин, зокрема
через конфлікти з колишнім чоловіком,
який чинив їй перешкоди у користуванні
житлом, змінюючи замки у вхідних
дверях. Вважаючи спірну квартиру
спільним майном подружжя, вона
зверталася до суду з позовом про поділ
такого майна та до органів опіки та
піклування, де також шукала захисту
своїх прав та прав неповнолітньої
доньки, яка після розірвання шлюбу
проживає разом з нею.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернули, доводів відповідача та
наданих ним доказів на їх
підтвердження належним чином не
дослідили, не з'ясували дійсного
періоду відсутності ОСОБА_2 у спірній
квартирі, не визначилися з причинами
такої відсутності, не перевірили чи не
була відсутність відповідача у
квартирі викликана неправомірними
діями позивача та дійшли передчасного
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Так, судами не прийнято до уваги та не
дана належна оцінка тому, що надані
позивачем довідки ОСББ «Надія», акти
перевірки (а.с.6-13), вказують лише на те,
що відповідач не проживає у спірній
квартирі, але підстав її відсутності не
визначають. Звернення ОСОБА_2 у 2012 році
до суду з позовними вимогами про
визнання за нею права власності на
частину квартири свідчить про те, що
між сторонами існує спір щодо
користування житлом, відповідач не
втратила інтересу до нього,
намагається усунути перешкоди у
користуванні ним.

При цьому судами не враховано той факт,
що місце проживання неповнолітньої
доньки сторін за рішенням суду
визначено разом із матір'ю,
відповідачем у справі. Дитина
зареєстрована у спірній квартирі і
проти користування останньою належним
йому житлом позивач не заперечує.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК
України суди не сприяли повному й
всебічному з'ясуванню обставин справи,
а допустили суттєву неповноту у
з'ясуванні дійсних обставин справи, що
мають важливе значення для правильного
її вирішення.

Усупереч вимогам закону висновки суду
ґрунтуються на припущеннях.

За викладених обставин, рішення суду
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 30 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 24 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П.Гончар

І.К. Парінова

В.О. Савченко