У х в а л а

іменем україни

4 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Наумчука М.І.,

Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи: комунальне підприємство
«Київське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації прав
власності на об'єкти нерухомого майна»,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Дарницький районний відділ Головного
управління державної міграційної
служби в м. Києві, про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» на заочне
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від

7 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 11 грудня

2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, посилаючись на те, що
відповідачем ОСОБА_3 належним чином не
виконуються умови кредитного договору
від 21 грудня 2006 року, у забезпечення
якого було укладено договір іпотеки,
предметом якого є двокімнатна квартира
АДРЕСА_1, у зв'язку з чим виникла
кредитна заборгованість, розмір якої
становить 2 358 570 грн. 09 коп.

Доповнивши й збільшивши позовні вимоги
під час розгляду справи, ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» просило в рахунок
погашення вказаної кредитної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки - двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, й виселити з вказаної квартири
відповідачів.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 7 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

11 грудня 2013 року, позов ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» задоволено
частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором

№ 330-06-И від 21 грудня 2006 року, який
укладено між ТОВ «Банк «Фінанси та
Кредит» (правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_3 у
розмірі 2 328 570 грн. 09 коп., звернути
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 46,60 кв. м, жилою площею
31,00 кв. м, що належить на праві власності
на підставі рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 червня 2010
року

ОСОБА_4 та яка раніше належала на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 21 грудня
2006 року

ОСОБА_3, шляхом надання ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» права на продаж
будь-якій особі - покупцеві предмета
іпотеки з початковою ціною продажу у 459
000 грн. із застосуванням процедури
продажу, встановленої ст. 38 Закону
України «Про іпотеку».

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передати
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
зазначений предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, із ключами від неї,
правовстановлюючі документи на
квартиру (рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 червня 2010
року у справі № 2-4748/09, що набрало
законної сили та зареєстровано в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 19 листопада 2010 року),
технічну документацію по акту
прийму-передачі протягом 10-ти днів з
дня набрання рішенням законної сили.

Передано квартиру АДРЕСА_1, в
управління ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» на період до моменту
реалізації.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просить заочне рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
7 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 11 грудня 2013 року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження
судового рішення є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що у
зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань за кредитним
договором утворилась заборгованість у
розмірі 2 328 570 грн. 09 коп., а тому
відповідно до положень ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» та умов
кредитного договору, банк має право
погасити заборгованість за рахунок
забезпечення, а саме - звернути
стягнення на майно, у зв'язку з чим
звернув стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу із встановленням
початкової ціни продажу в розмірі 459 000
грн.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої та апеляційної
інстанцій, оскільки судами було
правильно встановлено фактичні
обставини у справі та надано їм
відповідну правову оцінку.

Безпідставними є посилання заявника на
те, що судом було неправомірно
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про надання банку ряду
повноважень для укладення договору
купівлі-продажу, оскільки судом було
правильно зазначено, що ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» надається право на
продаж предмета іпотеки, відповідно до
процедури, визначеної

ст. 38 Закону України «Про іпотеку», яка
включає в себе надання всіх
повноважень, необхідних для укладення
договору купівлі-продажу, а тому
перелік цих повноважень не є
обов'язковим.

Ухвалюючи рішення про відмову в
частині позовних вимог про виселення,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що такі
позовні вимоги є передчасними,
оскільки банком не надано доказів того,
що відповідачі відмовляються
добровільно звільнити житлове
приміщення.

Проте повністю погодитися з висновками
судів про відмову в задоволенні
позовних вимог про виселення не можна з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
21 грудня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси
та Кредит» (правонаступником якого є
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір

№ 330-06-И, згідно з умовами якого
відповідач отримав від позивача кредит
у сумі 103 300 доларів США строком до 18
грудня 2026 року зі сплатою

12% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань за вказаним

договором кредиту того ж дня між
сторонами було укладено договір
іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3
передав в іпотеку банку належну йому на
праві власності двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Згідно з рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 25 червня 2010
року право власності на зазначену
квартиру в порядку поділу майна
подружжя визнано за ОСОБА_4

ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за
кредитним договором щодо своєчасного
та повного погашення кредиту належним
чином не виконував, унаслідок чого
виникла кредитна заборгованість,
розмір якої станом на 16 вересня 2011 року
складає 2 328 570 грн. 09 коп., з урахуванням
процентів, пені та комісійної
винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 та ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення
на предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

За правилами ч. 1 ст. 36 Закону сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
підлягає нотаріальному посвідченню,
який може бути укладений одночасно з
іпотечним договором або в будь-який час
до набрання законної сили рішенням
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Статтею 40 Закону передбачено, що
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня

отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Із системного аналізу положень ст. 109 ЖК
України та ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» випливає, що всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги у тому разі, якщо
іпотекодержатель прийняв рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. За таких обставин,
якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення
мешканцям письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення не
стосується виселення мешканців на
підставі рішення суду про зверненням
стягнення на предмет іпотеки з
одночасним виселенням мешканців, а
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Ухвалене рішення суду про звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду та виселення
підлягає виконанню у порядку,
визначеному Законом України «Про
виконавче провадження».

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанції на порушення вимог

ст. ст. 213, 214 ЦПК України зазначених
положень закону не врахували, не
з'ясували, чи необхідне направлення
письмової вимоги мешканцям для їх
виселення у конкретній справі, та
дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
про виселення.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення в частині вирішення вимог про
виселення не можуть вважатися
законними і обґрунтованими, у зв'язку
із чим відповідно до положень ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню в цій
частині з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» задовольнити
частково.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 7 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11
грудня 2013 року скасувати в частині
вирішення вимог про виселення.

Справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи: комунальне підприємство
«Київське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації прав
власності на об'єкти нерухомого майна,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Дарницький районний відділ Головного
управління ДМС у м. Києві, в частині
вирішення вимог про виселення передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В іншій частині рішення Дарницького
районного суду м. Києва від

7 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 11 грудня

2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
О.В.
Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук