У х в а л а

іменем україни

24 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - Київський відділ
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, про виключення майна з акта
опису й арешту, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Київського районного
суду м. Харкова від 5 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 9 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 26 березня 2012 року набрало
законної сили рішення Барвінківського
районного суду Харківської області
від 15 березня 2012 року, яким
встановлено факт сумісного проживання
сторін однією сім'єю, як чоловіка та
жінки. Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 1 липня 2013 року, яке
набрало законної сили, визнано дійсним
договір від 30 жовтня 1999 року, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визначення
своїм спільним майном ј частини
квартири АДРЕСА_1, яка на час укладення
договору належала відповідачу на
підставі свідоцтва про право власності
на житло. 1 серпня 2013 року від
відповідача їй стало відомо про
постанову державного виконавця № 13946/1
від 6 грудня 2001 року про арешт майна та
про складання державним виконавцем
Київського ВДВС акта опису й арешту
майна від 1 листопада 2002 року. Квартира
для позивачки є її єдиним житлом, яким
вона володіє на праві власності. Крім
того, в постанові від 6 грудня 2001 року №
1394/1 та акті від 1 листопада 2001 року
опису й арешту майна зазначена сума
боргу відповідача, що є істотно меншою
ніж встановлений законодавством
розмір боргу, з якого можливе
накладення арешту на єдине житло
боржника. Позивач просила поновити їй
трирічний строк позовної давності для
виключення квартири АДРЕСА_1 з акта
опису й арешту майна від 1
листопада 2002 року та скасувати
постанову державного виконавця
від 6 грудня 2001 року № 13946/1 про
накладення арешту на майно у вигляді
частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 5 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 9
січня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_6 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що позивач
знаходився на лікуванні по 27 вересня 2013
року, а 30 вересня

2013 року був на консультації, де йому
було видано консультативні висновки
спеціалістів, які не можна вважати
довідками про тимчасову
непрацездатність, оскільки 1 жовтня 2013
року в Ічнянській ЦРЛ

ОСОБА_7 було відмовлено у видачі
лікарняного листа, і зазначена відмова
комісією у складі визнана правомірною.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судові рішення
ухвалені із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 5 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 9 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

В.О. Савченко