22-ц/775/1254/2014(м)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новоазовського районного суду
Донецької області від 04 листопада 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, з участю третьої особи
ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

В травні 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду із позовом,
посилаючись на те, що 01 березня 2013 року
ОСОБА_3, керуючи належним йому
автомобілем Chevrolet Aveo, номерний знак
НОМЕР_1, наїхав на ОСОБА_5, батька її
доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок
отриманих в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
тілесних ушкоджень ОСОБА_5 помер.
Постановою старшого слідчого відділу
розслідування ДТП СУ ГУМВС України в
Донецькій області від 25 квітня 2013 року
кримінальне провадження закрито
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України
за відсутністю складу кримінального
правопорушення в діях водія ОСОБА_3
Оскільки її неповнолітня донька має
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди у зв'язку із смертю
батька, після уточнення позовних вимог
просила стягнути з відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на її користь щомісячно по 573 грн. 50 коп.,
починаючи з 01 березня 2013 року до
досягнення донькою повноліття, а разом:
47 213 грн. 39 коп. та у відшкодування
моральної шкоди 13 764 грн., а з ОСОБА_3 - 510
грн. франшизи і на відшкодування
моральної шкоди 36 236 грн.

Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 04 листопада
2013 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу в якій
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення вимог,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи та на порушення норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки адвоката
ОСОБА_7, який просив апеляційну скаргу
задовольнити, пояснення представника
відкритого акціонерного товариства
«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» Сукач Т.В. та
відповідача ОСОБА_3, які просили
залишити рішення суду без змін,
дослідивши письмові матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення суду необхідно залишити без
змін з таких підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивача, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
позивачкою не доведений розмір доходів
померлого, а відтак її вимоги щодо
відшкодування матеріальної шкоди
задоволенню не підлягають.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Як встановлено судом, 01 березня 2013 року
ОСОБА_3, еруючи належним йому
автомобілем Chevrolet Aveo, номерний знак
НОМЕР_1, скоїв наїзд на ОСОБА_5, батька
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Внаслідок отриманих в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
тілесних ушкоджень ОСОБА_5 помер.

Постановою старшого слідчого відділу
розслідування ДТП СУ ГУМВС України в
Донецькій області від 25 квітня 2013 року
кримінальне провадження закрито
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України
за відсутністю складу кримінального
правопорушення в діях водія ОСОБА_3

Забезпечення відшкодування шкоди,
нанесеної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди власник
автомобілю Chevrolet Aveo, ОСОБА_3, здійснив
шляхом укладання договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АВ/8476483 від 18 вересня 2012 року
з відкритим акціонерним товариством
«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» (а.с. 15).

Відповідно до вказаного договору
страховик забезпечує відшкодування
шкоди, завданої життю, здоров'ю та майну
третіх осіб під час ДТП, що сталася за
участі забезпеченого транспортного
засобу та внаслідок цієї пригоди
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована.

Статтею 3 «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі - Закон) від 01 липня 2004
року передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та (або)
майну потерпілих унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону особами,
відповідальність яких застрахована за
цим Законом, є страхувальник та інші
особи, які правомірно володіють
забезпеченим транспортним засобом.

Оскаржуючи ухвалене судом першої
інстанції рішення, позивачка
посилалася на те, що суд неправильно
застосував норми матеріального права
прийнявши для визначення розміру
матеріальної шкоди у випадку смерті
потерпілого норми Закону, а не
положення ст. 1200 ЦК України про
застосування якої вона просила суд в
своїй позовній заяві. Проте з такими
доводами погодитися не можна.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів регулюються
Конституцією України, Цивільним
Кодексом України, Законом України «Про
страхування», цим та іншими законами
України і нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них. Якщо
норми цього Закону передбачають інше,
ніж положення інших актів цивільного
законодавства України, то
застосовуються норми цього Закону.

Таким чином апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції дійшов до
правильного висновку про те, що спірні
правовідносини регулюються Законом
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» в тому числі і в частині
відшкодування шкоди у зв'язку із смертю
потерпілого.

Відповідно до ст. 27 Закону в редакції,
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин, право на отримання
відшкодування за шкоду, пов'язану із
смертю потерпілого мають особи, які
знаходилися на утриманні потерпілого,
та особи, які взяли на себе витрати з
поховання.

Пунктами 27.2-27.6 ст. 27 Закону встановлено,
що у зв'язку із смертю годувальника в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди право на страхове
відшкодування мають: діти (в тому числі
усиновлені) - до досягнення ними
повноліття; непрацездатна вдова
(вдовець), непрацездатні батьки - до
відновлення ними працездатності, а
також працездатна вдова (вдовець), якщо
у сім'ї є діти віком до восьми років;
інші члени сім'ї, які знаходилися на
утриманні потерпілого.

Страхове відшкодування виплачується,
якщо смерть потерпілого в результаті
дорожньо-транспортної пригоди настала
протягом одного року після
дорожньо-транспортної пригоди та є
прямим наслідком такої
дорожньо-транспортної пригоди.

У зв'язку із смертю годувальника
відшкодовується частина неотриманих
доходів потерпілого, яка кожному
утриманцю належала б при його житті, за
вирахуванням пенсій, наданих
утриманцям внаслідок втрати
годувальника. Порядок вирахування
відшкодування утриманцям визначає
Кабінет Міністрів України.

Витрати на поховання мають бути
обґрунтовані та відшкодовуються при
наданні страховику оригіналу
свідоцтва про смерть та документів, які
підтверджують такі витрати.

За умовами договору або за поданням
одержувачів страхового відшкодування
та за погодженням із страховиком таке
відшкодування може бути виплачено у
вигляді одноразової компенсації.

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку
проведення розрахунку розміру
страхового відшкодування утриманцям у
зв'язку із смертю годувальника
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 2004 року № 1776, розрахунок розміру
страхового відшкодування, що
виплачується утриманцям у зв'язку із
смертю годувальника внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (далі -
страхове відшкодування), проводиться у
межах визначеного законодавством
ліміту відповідальності страховика за
шкоду, заподіяну життю та здоров'ю
потерпілих, який діяв на дату укладення
договору страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Частина неотриманих доходів померлого
годувальника, яка за його життя
належала б кожному утриманцю,
визначається із середньомісячного
доходу померлого, який включає виплати,
що підлягають обкладенню податком з
доходів фізичних осіб, пенсії, державну
соціальну допомогу та щомісячні
виплати за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням, за
останній календарний рік (за
відрахуванням частки, яка припадала на
померлого і працездатних осіб, та суми
пенсій, виплачених утриманцям
внаслідок втрати годувальника) шляхом
ділення частини неотриманих доходів
померлого годувальника, що припадає на
зазначених осіб, на кількість цих осіб.

Таким чином розмір страхового
відшкодування, що виплачується
утриманцям у зв'язку із смертю
годувальника внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
залежить від середньомісячного доходу
померлого за останній календарний рік.

Між тим належних та допустимих доказів
розміру доходу померлого ОСОБА_5 за
останній календарний рік позивачкою
суду не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному
суду, а відтак суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України, якщо
моральної шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, така моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України
моральна шкода, завдана смертю
фізичної особи, відшкодовується її
чоловікові (дружині), батькам
(усиновлювачам), дітям (усиновленим), а
також особам, які проживали з нею
однією сім'єю.

Згідно із чч. 1, 2, 5 ст. 1187 джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Таким чином, моральна шкода, завдана
смертю фізичної особи внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки
відшкодовується чоловікові (дружині),
батькам (усиновлювачам), дітям
(усиновленим) такої особи, а також
особам, які проживали з нею однією
сім'єю, особою, яка на відповідній
правовій підставі володіє об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку
незалежно від вини такої особи.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 30 липня 2012
року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
розірвано (а.с. 14), а тому позивачка не
має права на відшкодування моральної
шкоди, завданої смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки.

В своїй апеляційній скарзі позивачка
зазначала, що звернулася до суду із
позовом в інтересах своєї
неповнолітньої дитини - доньки
загиблого, між тим, з тексту позовної
заяви вбачається, що позивачка
звернулася до суду особисто, а не як
законний представник своєї доньки і
просила стягнути суми відшкодування
шкоди не на її користь, а на свою.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, відповідно до якої суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 04 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді