У х в а л а

іменем україни

29 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

Гулька Б.І. Луспеника Д.Д.
Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом кредитної
спілки «Істок» до ОСОБА_4, закритого
акціонерного товариства
науково-виробничої фірми «Елекомс» про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до закритого
акціонерного товариства
науково-виробничої фірми «Елекомс»,
кредитної спілки «Істок» (далі - КС
«Істок») про визнання кредитного
договору частково недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 18 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 4 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року КС «Істок» звернулася
до суду із указаним позовом,
посилаючись на те, що 7 березня 2008 року
із ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір, за яким йому надано кошти у
розмірі 20 тис. грн зі сплатою 22,5% річних
терміном до 9 березня 2010 року. Умовами
договору передбачено погашення
заборгованості щомісячними платежами.
У той же день на забезпечення виконання
зобов'язань позичальника між КС
«Істок» та закритим акціонерним
товариством науково-виробнича фірма
«Елекомс» (далі - ЗАТ НВФ «Елекомс»)
було укладено договір поруки.
Позичальник, як і поручитель, умови
договорів належним чином не
виконували, допустили заборгованість,
про наявність якої їх було повідомлено.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд стягнути з
ОСОБА_4 та ЗАТ НВФ «Елекомс» на свою
користь суму заборгованість у розмірі
51 206 грн 44 коп., з яких: тіло кредиту в
сумі 14 483 грн 57 коп. та відсотки за
користування кредитом в сумі 36 722 грн 87
коп.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив
зустрічний позов, у якому просив суд
визнати кредитний договір від 7 березня
2008 року удаваним в частині
позичальника ОСОБА_4 та визнати
справжнім позичальником ЗАТ НВФ
«Елекомс». Вимоги мотивував тим, що
фактично кредит отримувало ЗАТ НВФ
«Елекомс» для розвитку підприємства,
договір було ним укладено на вимогу
директора ЗАТ НВФ «Елекомс», де він
працював водієм, і, побоюючись втратити
роботу, підписав кредитний договір з
умовою, що повертати борг буде
підприємство.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 4 лютого 2014 року, позов КС «Істок»
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ЗАТ НВФ «Елекомс»
на користь КС «Істок» суму
заборгованості за кредитним договором
від 7 березня 2008 року в розмірі 39 212 грн 70
коп., з яких: тіло кредиту в сумі 14 483 грн
57 коп., відсотки за користування
кредитними коштами в сумі 20 008 грн 35
коп., інфляційні втрати в сумі 4 720 грн 78
коп. У задоволенні решти позовних вимог
КС «Істок» відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов КС
«Істок» та відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4, суди на
підставі доказів, поданих сторонами, що
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що ОСОБА_4, який
особисто уклав кредитний договір та
отримав кредитні кошти, порушив умови
договору, допустив заборгованість, яка
з нього стягнута.

Розмір заборгованості судами
перевірено, сума визначена з
урахуванням вимог закону та умов
договору.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги цих
висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу і залишити
судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 4 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Б.І.
Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта