АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

09 жовтня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Житлово-будівельний кооператив
«Будівельник-3», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності за
набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 19 серпня 2014
року,

встановила:

у квітні 2014 року позивач звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
за нею право власності на АДРЕСА_1 за
набувальною давністю, посилаючись на
те, що вона більше десяти років
відкрито володіє та користується
вказаною квартирою, яка була отримана
її батьками на підставі ордеру у 1972
році.

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 19 серпня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_1 посилалась на те, що квартира
АДРЕСА_1 була отримана її батьками в 1972
році за ордером на сім»ю з трьох осіб -
ОСОБА_2, ОСОБА_6 та її сестру ОСОБА_4,
зазначала, що шлюб між батьками було
розірвано у 1977 році, з 1990 року батько у
квартирі не проживає, сестра виїхала з
квартири у 1998 році, а мати - у 2001 році.
Таким чином, вона більше десяти років
безперервно, відкрито володіє та
користується квартирою, несе витрати
по її утриманню, а тому вважає, що
набула право власності на спірну
квартиру.

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 19 серпня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач набула право користування
спірною квартирою в якості члена сім»ї
власника житла, а не добросовісно
заволоділа чужим майном, а тому
підстави для визнання права власності
за набувальною власністю відсутні.

Такий висновок суду є законним
обґрунтованим та відповідає
встановленим по справі обставинам. Суд
першої інстанції правильно послався на
положення ст. 344 ЦК України.

В своїй апеляційній скарзі позивач
зазначає, що факт користування майном в
якості члена сім»ї власника не є
перешкодою для визнання права
власності за набувальною давністю.
Однак, такі доводи апелянта є
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення суду.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
АДРЕСА_1 була отримана відповідачем
ОСОБА_2 згідно ордеру від 24 грудня 1971
року на сім»ю з трьох осіб. Позивач
ОСОБА_1 зареєстрована з 1992 року та
проживає у вказаній квартирі, як член
сім»ї власника.

05 березня 1998 року на ім'я ОСОБА_2 було
видано свідоцтво про право власності
на спірну квартиру. Згідно довідки ЖБК
«Будівельник-3» пайовий внесок за
квартиру було виплачено ОСОБА_2 до 28
листопада 1986 року.

Таким чином ОСОБА_1 користується
спірною квартирою як член сім»ї
власника, а тому підстави для визнання
за нею права власності за набувальною
власністю відсутні.

Доводи апелянта про те, що відповідач у
спірній квартирі не проживає з 1990 року,
квартирою не цікавиться та не несе
витрат по її утриманню були предметом
перевірки при розгляді справи судом
першої інстанції та висновків суду не
спростовують.

Частино 1 ст. 346 ЦК України
передбачено, що право власності може
бути припинено в разі відчуження
власником свого майна; відмови
власника від права власності;
припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі; знищення майна; викупу пам'яток
культурної спадщини; примусового
відчуження земельних ділянок
приватної власності, інших об'єктів
нерухомого майна, що на них розміщені, з
мотивів суспільної необхідності
відповідно до закону; звернення
стягнення на майно за зобов'язаннями
власника; реквізиції; конфіскації;
припинення юридичної особи чи смерті
власника.

Крім того, спірна квартира є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як
подружжя, а тому визнання права
власності на вказану квартиру за
позивачем призведе до порушення їх
прав, як власників.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 19 серпня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 759/6671/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/12213/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Кириленко Т.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.