Головуючий у 1 інстанції: Мисько
Провадження № 22-ц/783/4890/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш
С.І.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ПАТ «ВіЕс Банк» Федорюк
І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 03 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ВіЕс Банк», треті особи: приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання частково недійсним договору
застави та визнання виконавчих написів
нотаріуса такими, що не підлягають
виконанню, -

в с т а
н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ПАТ «Фольксбанк», треті
особи: приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_5,
приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_6, в якому
просить визнати недійсним положення
пункту 5.2 Договору застави від 30 жовтня
2007 року, реєстраційний № Д-1761, що
посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО
ОСОБА_5, про право заставодержателя
звернути стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса та визнати таким, що не
підлягає виконанню: виконавчий напис
від 03 травня 2012 року, вчинений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстраційний номер 1049 та виконавчий
напис від 14 серпня 2013 року, вчинений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстраційний номер 2742. В
обґрунтування позову посилається на
те, що спірні правовідносини сторін на
момент укладення кредитного договору
№ КF45315 від 30 жовтня 2007 року та договору
застави від 30 жовтня 2007 року було
врегульовано Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», яким не
передбачалось звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження
на підставі виконавчого напису
нотаріуса.

Окаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який вважає, що під час
розгляду та вирішення спору суд першої
інстанції порушив та неправильно
застосував норми матеріального права,
що врегульовують спірні
правовідносини. Зокрема, суд
безпідставно застосував до спірних
правовідносин положення п. 2 ч. 1 ст. 26
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
положення ст. ст. 6, 627 ЦК України про
свободу договору та ст. ст. 54, 62 Закону
України «Про виконавче провадження».
Стверджує, що позивач та відповідач не
могли передбачити у Договорі застави
від 30.10.2007 року положення про
реалізацію майна на підставі
виконавчого напису нотаріуса, оскільки
такі умови договору суперечили
положенням ст. ст. 24 та 26 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» в редакції від
29.01.2006 року, а нотаріус відповідно не
мав правових підстав для вчинення
виконавчих написів. Звертає увагу на
те, що позивач не оспорює право
відповідача звернути стягнення на
предмет застави шляхом продажу на
публічних торгах, оскільки спірні
правовідносини щодо способів захисту
порушених прав заставодержателя
врегульовувалися виключно положенням
спеціального закону - Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» в редакції від
29.01.2006 року, що була чинною на момент
укладення Договору застави від 30.10.2007
року, та в якому передбачено здійснення
продажу предмета забезпечувального
обтяження шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах. Просить скасувати оскаржуване
рішення суду та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ПАТ «ВіЕс Банк» Федорюк
І.І., перевіривши матеріали справи, межі
та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_2 при підписанні договору
застави від 30 жовтня 2007 року був
ознайомлений та погоджувався з його
умовами, зокрема щодо звернення
стягнення на предмет застави шляхом
вчинення виконавчого напису нотаріуса,
а тому прийшов до висновку, що
положення договору застави, що
передбачає звернення стягнення на
предмет застави, шляхом вчинення
виконавчого напису не суперечить
чинному законодавству України,
зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому
відсутні і підстави для визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню.

З такими висновками погодитися не
можна, оскільки вони суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
доказах, наявних у матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається
наступне.

30 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон
Банк» (правонаступник - ПАТ «Ві Ес
Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний
договір № КF45315, відповідно до умов
якого позичальнику надані грошові
кошти в сумі 8 140,00 дол. США з кінцевим
терміном погашення 29 жовтня 2012 року
(а.с. 7-9).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за даним договором між
сторонами укладено договір застави від
30 жовтня 2007 року, відповідно до умов
якого в заставу передано транспортний
засіб, а саме: легковий седан-В, марка
ВАЗ, модель 111830, реєстраційний номер ВС
2918ВЕ, 2007 року випуску, бежевого кольору
(а.с. 10-12).

Відповідно до п. 5.2 договору застави
звернення стягнення на Предмет застави
здійснюється за вибором
заставодержателя: на підставі рішення
суду; на підставі виконавчого напису
нотаріуса; в позасудовому порядку,
згідно Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» або іншим
способом на вибір Заставодержателя,
які не суперечать чинному
законодавству України.

Згідно із ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про
заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду на
підставі напису нотаріуса, якщо інше не
передбачене законом або договором
застави. Реалізація заставленого
майна, на яке звернено стягнення,
провадиться державним виконавцем на
підставі виконавчого листа суду або
наказу господарського суду, або
виконавчого напису нотаріусів у
встановленому порядку, якщо інше не
передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

У ст. 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», який визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
наведено вичерпний перелік
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, а саме:

передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом;

продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах;

відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги;

переказ обтяжувачу відповідної
грошової суми, у тому числі в порядку
договірного списання, у разі, якщо
предметом забезпечувального обтяження
є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса
Законом України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» законодавчі та
інші нормативно-правові акти, прийняті
до набрання чинності цим Законом,
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» є спеціальними
відносно Закону України «Про заставу».

Отже, положення Закону України «Про
заставу» у частині здійснення
звернення стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса не підлягають застосуванню
до спірних правовідносин, як такі, що
суперечать нормам Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин, щодо
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження.

Указаний висновок викладений у
постановах Верховного Суду України від
03 жовтня 2012 року № 6-70цс12 та від 12 червня
2013 року № 6-54цс13 і відповідно до ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Оскільки зміст договору суперечив
спеціальному закону, в цій частині він
є недійсним з підстав, передбачених ч. 1
ст. 203 ЦК України.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» від
22 вересня 2011 року, яким ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»
доповнено п. 5, встановлено, що дія цього
Закону не поширюється на кредитні
договори, укладені до набрання ним
чинності.

Суд першої інстанції не врахував, що
звернення стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса не відповідає вимогам Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин (30
жовтня 2007 року), і безпідставно не
застосував до спірних правовідносин
норми зазначеного Закону, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Також районний суд не врахував
положення ст. 5 ЦК України про те, що
новий акт цивільного законодавства
застосовується лише до тих прав та
обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності. Новому закону
зворотної сили не надано (ст. 58
Конституції України).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене при невідповідності
висновків суду обставинам справи, з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про задоволення позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 03 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати п. 5.2. Договору застави,
укладеного тридцятого жовтня дві
тисячі сьомого року між Відкритим
акціонерним товариством «Електрон
Банк» та ОСОБА_2, в частині можливості
звернення стягнення на предмет застави
шляхом вчинення Виконавчого напису
нотаріуса, - недійсним.

Визнати таким, що не підлягає виконанню
Виконавчий напис від третього травня
дві тисячі дванадцятого року, вчинений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за № 1049.

Визнати таким, що не підлягає виконанню
Виконавчий напис від чотирнадцятого
серпня дві тисячі тринадцятого року,
вчинений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований в
реєстрі за № 2742.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ВіЕс Банк» в дохід держави
243 гривні 60 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.