Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Чужі Ю.Г., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Хустського
районного суду від 5 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_1, третя
особа ОСОБА_4 позов про усунення
перешкод, який в подальшому уточнювала.

Позивачка зазначала, що вона та третя
особа є власниками будинковолодіння,
яке розташовано на земельній ділянці
площею 600 кв.м. Відповідач проживає по
сусідству, і захопив частину належної
їм ділянки, огородивши її парканом.
Окрім того, у зв'язку з відсутністю на
даху будинку відповідача
снігозатримувачів та водовідвідних
труб опади спадають на її земельну
ділянку.

Рішенням та додатковим рішенням за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право
спільного постійного, безстрокового та
безоплатного користування земельною
ділянкою площею 600 кв.м. в АДРЕСА_1.

Відповідача зобов'язано усунути
перешкоди у користуванні цією ділянкою
шляхом звільнення її від огородження, а
також встановлення жолобів,
водостічних труб та снігозатримувачів
по периметру його будинку.

Позивачці та третій особі надано право
власними силами усунути перешкоди у
випадку невиконання відповідачем
рішення суду.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення та ухвалення
нового про відмову у позові. Апелянт
вказує на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи. Окрім
того, суд неправильно застосував
матеріальний закон.

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

По справі є доведеними слідуючі факти
та обставини.

Позивачка та третя особа у серпні 2008
року набули право власності (кожний по ?
частки) на нежитлові будівлі та споруду
в АДРЕСА_1.

Правоустановлюючі документи на
земельну ділянку, на якій розташовані
успадковані ними будівлі та споруди, в
них відсутні.

Відповідач з 1995 року є власником
земельної ділянки площею 0,085 га в
АДРЕСА_2. Його право стверджується
державним актам на право приватної
власності на землю від 29 червня 1995 року.

Задовольнивши позовні вимоги, в тому
числі щодо визнання права ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 600
кв.м. суд першої інстанції не врахував
норми законодавства, які діяли на час
виникнення даних правовідносин.

Дійсно, ч. 2 ст. 120 ЗК України був
передбачений перехід права
користування земельною ділянкою до
набувача права власності на будівлі
або споруди, що розташовані на цій
ділянці.

В той же час, ст. 125 ЗК України було
регламентовано, що право постійного
користування земельною ділянкою
виникає після одержання її
користувачем документа, що посвідчує
право постійного користування
земельною ділянкою, та його державної
реєстрації.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень»(в редакції, яка діяла на час
виникнення правовідносин) право
фізичних осіб на постійне користування
земельною ділянкою підлягало
обов'язковій державній реєстрації.

Позивачка та третя особа у
відповідності до вимог ст. 19 цього
Закону після одержання свідоцтва про
право на спадщину за законом (нежитлові
будівлі та споруди по АДРЕСА_1) повинні
були зареєструвати свої права на
земельну ділянку за даною адресою.

Згідно ст. ст. 24, 25, 30 Закону № 1952-IV лише
у випадку відмови державного
реєстратора зареєструвати за ними
право на земельну ділянку, вони вправі
були звернутися до суду, оскарживши дії
державного реєстратора прав.

Є доведеним, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до
державного реєстратора з даним
питанням не звертались і він у
реєстрації їх права не відмовляв.

Отже, визнання судом права вказаних
осіб на спільне, постійне, безстрокове
та безоплатне право користування
земельною ділянкою площею 600 кв.м.
здійснено з порушенням вимог закону.

Інші позовні вимоги є похідними від
права на нерухоме майно (земельну
ділянку), тому також не підлягають до
задоволення.

Таким чином, можливість реєстрації
права позивачки та третьої особи, яке в
них виникло у серпні 2008 року, не
втрачено навіть у позасудовому порядку
і лише після його державної реєстрації
вони вправі порушувати питання про
захист такого права.

Оскільки суд першої інстанції не
застосував до земельних правовідносин
закон, який регулював їх на час
виникнення, рішення суду (як основне,
так і додаткове) відповідно до вимог п.
4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України підлягає до
скасування з ухваленням нового про
відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 5
березня 2014 року та додаткове рішення
цього ж суду від 4 червня 2014 року
скасувати, ухваливши нове, яким у
вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа
ОСОБА_4 про визнання права на земельну
ділянку та усунення перешкод у її
користуванні - відмовити.

Рішення набирає законної сили
після його проголошення, але може бути
оскаржено протягом 20 днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області В.В.
Дроботя