Провадження № 2/127/5128/14
Вінницький міський суд Вінницької
у складі головуючого - судді
при секретарі Мартинюк Т.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним, скасування
свідоцтва про державну реєстрацію
транспортного засобу та витребування
майна із чужого незаконного володіння,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним,
скасування свідоцтва про державну
реєстрацію транспортного засобу та
витребування майна із чужого
незаконного володіння - задовольнити
Визнати недійсним договір
купівлі-продажу у вигляді
довідки-рахунку №997347 від 23.01.2013 року
автомобіля марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998 року
випуску, паливоцестерна, номер кузова
НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_3 та
В задоволені позову в іншій частині
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_1 понесені
судові витрати в розмірі 173 (сто
сімдесят три) грн. 11 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

CУДДЯ

Справа № 127/14877/14-ц

Провадження № 2/127/5128/14

Р
І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі головуючого - судді
Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним, скасування
свідоцтва про державну реєстрацію
транспортного засобу та витребування
майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, скасування свідоцтва про
державну реєстрацію транспортного
засобу та витребування майна із чужого
незаконного володіння, мотивуючи позов
тим, що з 07.11.2004 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 Рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 10.06.2013 року,
яке набрало законної сили 15.07.2013 року,
шлюб між ними розірвано. 07.12.2012 року під
час перебування у шлюбі ними придбано
автомобіль марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998 року
випуску, паливоцестерна, номер кузова
НОМЕР_1, який було зареєстровано за
відповідачем ОСОБА_3 23.01.2013 року
відповідач ОСОБА_3 продав вказаний
автомобіль відповідачу ОСОБА_2
Правочин було вчинено шляхом
оформлення довідки-рахунку №997347 від
23.01.2013 року, виданої Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Авто-Ленд-Інвест". 24.01.2013 року
відповідачу ОСОБА_2 було видано
свідоцтво про реєстрацію даного
транспортного засобу серії НОМЕР_3. Про
відчуження даного автомобіля позивачу
нічого не було відомо, грошей від
реалізації даного автомобіля вона не
отримувала. Автомобіль є спільною
сумісною власністю подружжя. В зв'язку
з тим, що договір купівлі-продажу
автомобіля виходить за межі дрібного
побутового правочину, для відчуження
автомобіля відповідачу ОСОБА_3
необхідна була її згода, як
співвласника автомобіля, на його
відчуження. З довідки-рахунку №997347 від
23.01.2013 року вбачається, що вартість
автомобіля складає 51 935 грн., тому
автомобіль є цінним майном, відчуження
якого потребує письмової згоди іншого
з подружжя, однак такої згоди вона не
надавала. Відповідач ОСОБА_3 не мав
права відчуджувати спірний автомобіль
без її письмової згоди. Відсутність її
згоди як дружини є підставою для
визнання оскаржуваного правочину
недійсним та скасування свідоцтва про
державну реєстрацію транспортного
засобу серії НОМЕР_3 від 24.01.2013 року.
Автомобіль підлягає поверненню
відповідачем власнику в порядку ст. ст.
216, 1212 ЦК України. Просить визнати
недійсним правочин купівлі-продажу у
вигляді довідки-рахунку №997347 від 23.01.2013
року автомобіля марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998
року випуску, паливоцестерна, номер
кузова НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, скасувати свідоцтво про
державну реєстрацію транспортного
засобу серії НОМЕР_3 від 24.01.2013 року та
витребувати автомобіль із чужого
незаконного володіння ОСОБА_2 та
передати у спільну сумісну власність
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Стягнути з
відповідачів судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала з наведених у позові
підстав та суду пояснила, що позивач з
07.11.2004 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 Відповідно до рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 10.06.2013 року, яке набрало
законної сили 15.07.2013 року, шлюб між ними
було розірвано. Під час перебування у
шлюбі 07.12.2012 року позивачем та
відповідачем ОСОБА_3 було придбано
автомобіль марки Mersedes-Benz Atego 1317.
Автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя. 23.01.2013 року
відповідач ОСОБА_3 продав автомобіль
ОСОБА_2, якій було видано свідоцтво про
реєстрацію даного транспортного
засобу серії НОМЕР_3. Позивачу про
відчуження даного автомобіля нічого не
було відомо, для відчуження автомобіля
відповідачу ОСОБА_3 необхідна була
згода позивача, як співвласника
автомобіля, однак такої згоди вона не
надавала. Відсутність згоди позивача
як дружини є підставою для задоволення
позовних вимог. Жодних відомостей про
те, що відповідач проживав з іншою
жінкою у позивача не було, вони
підтримували сімейні стосунки, позивач
проживав у м. Вінниці, оскільки
працював у м. Вінниці, позивач
проживала у своїх батьків у м. Гайсині
Вінницької області, вихідні відповідач
проводив із сім'єю. Вже згодом позивачу
стало відомо, що спірний автомобіль
вибув із спільної сумісної власністі,
оскільки відповідач ОСОБА_3 продав його
матері своєї нинішньої дружини ОСОБА_2
Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не
визнала та суду пояснила, що в
провадженні Вінницького міського суду
Вінницької області з 05.11.2013 року
перебуває цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, визнання майна особистою
приватною власністю, в тому числі
спірного автомобіля. Фактично на
початку 2011 року ОСОБА_3 з ОСОБА_1
припинили подружні стосунки, з того
часу проживають окремо та спільного
господарства не ведуть. У ОСОБА_3
утворилась інша сім'я з ОСОБА_6, з якою
він разом проживав і проживає в даний
час, у них народився син ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2011 році ОСОБА_3 звертався
до суду з позовом про розірвання шлюбу
з ОСОБА_1 Рішенням Вінницького
районного суду Вінницької області від
10.01.2012 року шлюб було розірвано, однак
дане рішення було скасовано рішенням
Апеляційного суду Вінницької області
від 29.02.2012 року. Після чого відповідач
знову звернувся до суду з аналогічним
позовом про розірвання шлюбу, заочним
рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 12.04.2012 року шлюб
було розірвано, дане рішення, яке
набрало законної сили 23.04.2012 року, було
видане відповідачу ОСОБА_3 Ухвалою
Вінницького районного суду Вінницької
області від 05.07.2012 року заочне рішення
від 12.04.2012 року було скасоване. Ухвалою
суду від 19.07.2012 року справу було
передано на розгляд до Ленінського
районного суду м. Вінниці, про дане
засідання відповідач не знав, судове
засідання відбулося в його відсутність
і його належним чином ніхто не
повідомляв. 09.09.2012 року ОСОБА_3
зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 Внаслідок
судової помилки сталося так, що він
зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, а шлюб з
ОСОБА_1 після його розірвання заочним
рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 12.04.2012 року
юридично був відновлений, хоча у нього
на руках було рішення про розірвання
шлюбу, яке набрало законної сили, адже
його ніхто не повідомив, що воно
скасоване і розгляд справи
продовжується. Позивач ОСОБА_1 навмисно
затягувала розгляд справи про
розірвання шлюбу, надавала суду
неправдиві відомості щодо своєї
повторної вагітності, однак рішенням
Вінницького міського суду Вінницької
області від 10.06.2013 року шлюб було
розірвано. Ухвалою Апеляційного суду
Вінницької області від 15.07.2013 року дане
рішення залишено без змін. Хоча шлюб з
ОСОБА_1 остаточно розірвано згідно
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10.06.2013 року,
викладені вище обставини свідчать, що
фактично ОСОБА_3 припинив з ОСОБА_1
шлюбні відносини з 2011 року, проживав
окремо, спільного господарства та
бюджету з ОСОБА_1 не вів, подружніх
взаємних обов'язків не виконував. Про
це свідчить також факт звернення до
суду ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів на утримання сина
ОСОБА_8, які були стягнуті відповідно до
рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 15.10.2012 року.
Автомобіль марки "Mersedes-Benz Atego 1317",
реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 був
придбаний ОСОБА_3 07.12.2012 р. за час
їхнього окремого проживання вже після
фактичного припинення шлюбних
відносин з ОСОБА_1, він вважав
автомобіль особистою приватною
власністю, а тому жодної згоди інших
осіб при відчуженні особистого майна
не потребується Відповідач продав
автомобіль правомірно у встановленому
законом порядку. Факт окремого
проживання на час придбання спірного
автомобіля виключає можливість
застосування ст. 65 СК України і
відповідно тих наслідків, які вимагає
застосувати позивач. Вважає, що в
даному випадку підлягає застосуванню
ч. 6 ст. 57 СК України. Просить в позові
відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_9 пояснив, що з 2011 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 тривають судові спори, що
свідчить про те, що сторони разом не
проживали. В рішенні суду про
розірвання шлюбу не зазначено, з якого
часу сторони не проживають. На час
придбання спірного майна ОСОБА_3
фактично не перебував у шлюбних
стосунках із ОСОБА_1, тому вона не мала
надавати згоду на продаж даного майна.
Вважає, що при укладенні договору
купівлі-продажу автомобіля жодних
порушень допущено не було. Просить у
позові відмовити.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснив, що він проживає по сусідству
із відповідачем ОСОБА_3 по вул.
Маяковського в м. Вінниці. Йому відомо,
що ОСОБА_3 з січня 2011 року проживає з
ОСОБА_6, оскільки він приходив до них на
сімейні свята. З першою дружиною
відповідача він не знайомий. Коли
ОСОБА_3 розлучився йому невідомо.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснив, що він є племінником
відповідача ОСОБА_3 Йому відомо, що
ОСОБА_3 з січня 2011 року і до цього часу
проживає з ОСОБА_6 по вул. Маяковського
в м. Вінниці, він часто приходив до них
на сімейні свята. Із своєю дружиною
ОСОБА_1 він не проживав, вона проживала
в батьків у м. Гайсині Вінницької
області.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані докази у справі, заслухавши
пояснення учасників процесу, суд
приходить до висновку, що позов є
частково обґрунтованим та підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
07.11.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
зареєстровано шлюб.

Вінницьким районним судом Вінницької
області 12 квітня 2012 року було ухвалене
заочне рішення у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
яким позов задоволено та розірвано
шлюб між сторонами, зареєстрований
07.11.2004 року в відділі РАЦС Гайсинського
районного управління юстиції
Вінницької області, актовий запис № 188.

Ухвалою Вінницького районного суду
Вінницької області від 5 липня 2012 року
заочне рішення від 12 квітня 2012 року
було скасоване.

Ухвалою Вінницького районного суду
Вінницької області від 19 липня 2012 року
цивільну справу передано на розгляд до
Ленінського районного суду м. Вінниці.

29 січня 2013 року Вінницьким міським
судом Вінницької області постановлено
ухвалу, якою провадження у справі
закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 9 квітня 2013 року скасовано
дану ухвалу, справу направлено для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 10.06.2013 року шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Як вбачається з даного рішення судом
було встановлено, що 7 листопада 2004 року
сторони зареєстрували шлюб у
Гайсинському районному відділі
реєстрації актів цивільного стану
Вінницької області, про що зроблено
актовий запис за № 188. Від шлюбу мають
синаОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сторони
тривалий час не проживають однією
сім'єю, не ведуть спільне господарство,
їхня сім'я фактично розпалась, а шлюб
існує лише формально.У позивача є нова
сім'я, в якій ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син
ОСОБА_7.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду
Вінницької області від 15.07.2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10.06.2013 року
залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 31.10.2013 року, апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Літинського районного суду
Вінницької області від 16.09.2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Дашківецької сільської ради про
визнання шлюбу недійсним скасовано,
ухвалено нове рішення. Позов
задоволено частково. Визнано
недійсним шлюб, укладений 09.09.2012 року,
актовий запис №08 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
зареєстрований Дашковецькою сільською
радою Літинського району Вінницької
області, до 15.07.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Як вбачається з довідки-рахунку №997347
від 23.01.2013 року автомобіль марки Mersedes-Benz
Atego 1317, 1998 року випуску, паливоцестерна,
номер кузова НОМЕР_1, ОСОБА_3 продав
даний автомобіль ОСОБА_2, вартість
автомобіля складає 51 935 грн. Автомобіль
було перереєстровано на ОСОБА_2

Як вбачається з листа УДАІ УМВС України
у Вінницькій області від 22.10.2013 року
№15426, 07.12.2012 року автомобіль марки
Mersedes-Benz Atego 1317, номерний знак НОМЕР_2 був
зареєстрований за ОСОБА_3 19.01.2013 року
автомобіль був переобладнаний та
23.01.2013 року знятий з обліку. Новий
власник автомобіля ОСОБА_2

Із реєстраційної карти ТЗ вбачається,
що 24.01.2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано
автомобіль марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998 року
випуску, - паливоцистерна, номер кузова
НОМЕР_1, номер та серія знака НОМЕР_4,
попереднє свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3,
попередній знак НОМЕР_2.

Відповідно до довідки Товариства з
обмеженою відповідальністю "УЮТ" № 1373
від 21.10.2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_8
зареєстровані по бульвару АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 6 ст. 57
Сімейного кодексу України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто; 4) житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду"; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України. Особистою
приватною власністю дружини та
чоловіка є речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть тоді, коли вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя.
Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є премії, нагороди, які вона,
він одержали за особисті заслуги. Суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 65
Сімейного кодексу України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено,
що дружина, чоловік мають право укласти
з іншою особою договір купівлі-продажу,
міни, дарування, довічного утримання
(догляду), застави щодо своєї частки у
праві спільної сумісної власності
подружжя лише після її визначення та
виділу в натурі або визначення порядку
користування майном.

Відповідно до положень ст. ст. 119, 120
Сімейного кодексу України за заявою
подружжя або позовом одного з них суд
може постановити рішення про
встановлення для подружжя режиму
окремого проживання у разі
неможливості чи небажання дружини і
(або) чоловіка проживати спільно. Режим
окремого проживання припиняється у
разі поновлення сімейних відносин або
за рішенням суду на підставі заяви
одного з подружжя. Встановлення режиму
окремого проживання не припиняє прав
та обов'язків подружжя, які встановлені
цим Кодексом і які дружина та чоловік
мали до встановлення цього режиму, а
також прав та обов'язків, які
встановлені шлюбним договором. У разі
встановлення режиму окремого
проживання: 1) майно, набуте в
майбутньому дружиною та чоловіком, не
вважатиметься набутим у шлюбі; 2)
дитина, народжена дружиною після
спливу десяти місяців, не
вважатиметься такою, що походить від її
чоловіка.

Згідно ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203, ст.
204 ЦК України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

В судовому засіданні встановлено, що
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
розірвано рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від
10.06.2013 року, яке набрало законної сили
15.07.2013 року.

Автомобіль марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998 року
випуску, паливоцестерна, номер кузова
НОМЕР_1, був придбаний 07.12.2012 року в
період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у
зареєстрованому шлюбі та був
зареєстрований на ОСОБА_3

Згідно довідки-рахунку №997347 від 23.01.2013
року автомобіль марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998
року випуску, паливоцестерна, номер
кузова НОМЕР_1, ОСОБА_3 продав даний
автомобіль ОСОБА_2, вартість
автомобіля складає 51 935 грн. Автомобіль
було перереєстровано на ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами не заперечується той факт, що
позивач своєї письмової згоди на
продаж автомобіля не давала.

В судовому засіданні представник
позивача зазначила, що спірний
автомобіль є цінною річчю а правочин
виходить за межі дрібного побутового.
Відповідачами даний факт не
спростовано.

Суд вважає безпідставними доводи
представника відповідача ОСОБА_3 про
те, що спірний автомобіль є особистою
приватною власністю відповідача
ОСОБА_3 та придбаний ним за час окремого
проживання з позивачем у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин, оскільки будь-яких належних і
допустимих доказів того, що спірний
автомобіль відповідно до положень ст. 57
Сімейного кодексу України є особистою
приватною власністю ОСОБА_3, або
доказів того, що судом було
постановлене рішення про встановлення
для подружжя режиму окремого
проживання відповідно до положень ст.
ст. 119, 120 Сімейного кодексу України,
доказів того, що спірне майно було
виділено відповідачу ОСОБА_3 в натурі
або було визначено порядок
користування майном, матеріали справи
не містять. Крім того, відповідач
ОСОБА_3 не звертався до суду із
зустрічним позовом про визнання
особистою приватною власністю
спірного майна, як такого, що набуте ним
за час їхнього окремого проживання з
ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин. Та
обставина, що між сторонами тривали
судові спори не свідчить про те, що
сторони фактично припинили шлюбні
відносини.

Враховуючи вище викладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуваний
правочин продажу автомобіля виходить
за межі дрібного побутового та
підлягав державній реєстрації а тому
для укладення правочину по відчуженню
автомобіля наявність письмової згоди
позивача була обов'язковою, що є
підставою для визнання оскаржуваного
правочину недійсним та для задоволення
позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог в частині
скасування свідоцтва про державну
реєстрацію транспортного засобу та
витребування майна із чужого
незаконного володіння суд приходить до
висновку, що вони є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Згідно ч.ч. 1, 9, 10 ст. 34 Закону України
«Про дорожній рух» державна реєстрація
транспортного засобу полягає у
здійсненні комплексу заходів,
пов'язаних із перевіркою документів,
які є підставою для здійснення
реєстрації, звіркою і, за необхідності,
дослідженням ідентифікаційних номерів
складових частин та оглядом
транспортного засобу, оформленням і
видачею реєстраційних документів та
номерних знаків. Власники транспортних
засобів та особи, які використовують їх
на законних підставах, зобов'язані
зареєструвати (перереєструвати)
належні їм транспортні засоби протягом
десяти діб після придбання, митного
оформлення, одержання транспортних
засобів або виникнення обставин, що
потребують внесення змін до
реєстраційних документів. На
транспортні засоби оформляються та
видаються реєстраційні документи,
зразки яких затверджуються Кабінетом
Міністрів України, та закріплюються
номерні знаки, які відповідають
вимогам стандартів. Закупівля за
державні кошти бланків реєстраційних
документів та номерних знаків для
транспортних засобів здійснюється
відповідно до вимог законодавства тими
органами, на які покладений обов'язок
щодо їх реєстрації.

Відповідно до п.п. 1, 3, 8, 16, 33, 35 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і
моделей, причепів, напівпричепів,
мотоколясок, інших прирівняних до них
транспортних засобів та мопедів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 7
вересня 1998 р. №1388 (у редакції постанови
Кабінету Міністрів України від 23
грудня 2009 р. №1371), цим Порядком
встановлюється єдина на території
України процедура державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, оформлення та
видачі реєстраційних документів і
номерних знаків. Державна реєстрація
транспортних засобів проводиться
підрозділами Державтоінспекції з
метою здійснення контролю за
відповідністю конструкції та
технічного стану транспортних засобів
установленим вимогам стандартів,
правил і нормативів, дотриманням
законодавства, що визначає порядок
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), використанням транспортних
засобів в умовах воєнного і
надзвичайного стану, а також для
ведення їх обліку та запобіганню
вчиненню щодо них протиправних дій.
Державна реєстрація (перереєстрація)
транспортних засобів проводиться на
підставі заяв власників, поданих
особисто, і документів, що посвідчують
їх особу, підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів. Документами, що
підтверджують правомірність придбання
транспортних засобів, їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери, є засвідчені підписом
відповідної посадової особи, що
скріплений печаткою зокрема
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери. На
зареєстровані у підрозділі
Державтоінспекції транспортні засоби
видаються свідоцтва про реєстрацію.
Перереєстрація транспортних засобів
проводиться у разі отримання свідоцтва
про реєстрацію замість утраченого або
не придатного для користування, зміни
їх власників, місця стоянки,
місцезнаходження або найменування
власників - юридичних осіб, місця
проживання або прізвища, імені чи по
батькові фізичних осіб, які є
власниками транспортних засобів, а
також у разі зміни кольору,
переобладнання транспортного засобу
чи заміни кузова, інших складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери. При перереєстрації
транспортних засобів у разі зміни їх
власників зняття з обліку таких
транспортних засобів не проводиться.
Перереєстрація транспортних засобів
на одного з подружжя проводиться на
підставі їх спільної заяви, свідоцтва
про реєстрацію і засвідчених у
встановленому порядку копії свідоцтва
про право власності на частку у
спільному майні подружжя. Підставою
для перереєстрації транспортного
засобу є також свідоцтво про
реєстрацію та копії договору про поділ
спільного майна подружжя, свідоцтва
про право на спадщину або рішення суду
про визнання недійсними договору
купівлі-продажу, міни, дарування, що
засвідчені в установленому порядку.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Як вбачається з позовної заяви позивач
просить скасувати саме свідоцтво про
державну реєстрацію транспортного
засобу, а не державну реєстрацію
транспортного засобу, що не відповідає
способам захисту визначених ст. 16 ЦК
України.

Що стосується позовних вимог в частині
витребування майна із чужого
незаконного володіння суд зазначає
наступне.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та
другою цієї статті, застосовуються,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п.п. 2, 5, 10 постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.
Реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину. Норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Отже, на підставі ст. ст. 330, 388 ЦК
України, які регулюють речовий спосіб
захисту права на майно та є спеціальним
по відношенню до інших способів
захисту цивільних прав, позивач має
право пред'явити віндикаційний позов
добросовісному набувачеві про
витребування з його незаконного
володіння спірного майна, яке вибуло з
володіння позивача не з його волі.

Крім того, суд зазначає, що представник
відповідача ОСОБА_3пояснила, що
відповідач ОСОБА_3 заперечує проти
витребування майна у ОСОБА_2 та
передачі даного майно у його спільну
сумісну власність з ОСОБА_1 Крім того,
як вбачається з копії позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна поружжя, позивач ОСОБА_1 просить
стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її
користь грошову компенсацію ? частки
автомобіля марки Mersedes-Benz Atego 1317 в сумі 80
000 грн. 00 коп.

За таких обставин, позовні вимоги про
витребування майна із чужого
незаконного володіння не грунтуються
на вимогах законуі задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказування підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позивачем частково
доведено ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог,
а тому позов є частково обґрунтованим
та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог. Враховуючи, що позов
задоволено частково з відповідачів
слід стягнути на користь позивача
понесені нею судові витрати
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним,
скасування свідоцтва про державну
реєстрацію транспортного засобу та
витребування майна із чужого
незаконного володіння - задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу у вигляді
довідки-рахунку №997347 від 23.01.2013 року
автомобіля марки Mersedes-Benz Atego 1317, 1998 року
випуску, паливоцестерна, номер кузова
НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

В задоволені позову в іншій частині
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_1 понесені
судові витрати в розмірі 173 (сто
сімдесят три) грн. 11 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

CУДДЯ