АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6940/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Городецький Д. І. Доповідач -
Черненкова Л.А. Категорія 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Пищиди
М.М., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус
Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_5,
Новомосковське районне комунальне
підприємство Бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор» про
визнання договору дарування недійсним,
-

В С Т А Н
О В И Л А:

14 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що все своє життя
проживає в квартирі, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Її чоловік помер 13
років тому, дітей вона не має, вона
проживає в квартирі сама. В 2008 році в
сусідній квартирі стала проживати
раніше незнайома їй ОСОБА_4, яка знімала
квартиру поруч. ОСОБА_4 стала часто
заходити до неї, допомагати по
господарству, оскільки вона має
поганий стан здоров'я. ОСОБА_4 часто
приносила спиртні напої, казала їй, що
потрібно вживати зазначені напої, щоб
краще себе почувати. ОСОБА_4, таким
чином, увійшла до неї в довіру, обіцяла
піклуватися про неї, допомагати
матеріально, забезпечувати доглядом та
харчуванням. В обмін на її піклування,
ОСОБА_4 запропонувала переоформити на
неї належну квартиру, в чому саме буде
полягати документ, не пояснила. Позивач
зазначила, що як людина похилого віку,
вважала, що передасть у власність
квартиру в обмін на піклування,
матеріальне забезпечення, тому,
погодилася на пропозицію ОСОБА_4 23
лютого 2009 року ОСОБА_4 привезла її в БТІ,
де вона підписала якісь документи,
потім - до приватного нотаріуса в м.
Новомосковську, де підписала якийсь
договір. Вона вважала, що передає у
власність житло в обмін на піклування з
боку ОСОБА_4, яка буде допомагати їй,
купувати ліки. В той же час, вона мала
намір укласти договір довічного
утримання, а не договір дарування.
Після підписання договору ОСОБА_4
привезла її до квартири, ключі від
житла відповідачці вона не надавала,
проживає та продовжує проживати в
квартирі, сплачувати квартплату та
комунальні послуги. ОСОБА_4
продовжувала приносити їй спиртні
напої, а в квітні 2009 року відвезла до
Дніпропетровської обласної
психоневрологічної лікарні, де почала
лікувати її від алкоголізму. В червні
2011 року вона знову потрапила до
неврологічного відділення
Новомосковської центральної районної
лікарні, де вона дізналася, що ОСОБА_4
має намір направити її до будинку
престарілих. В червні 2011 року їй стало
відомо, що нею був підписаний договір
дарування квартири. У відповідності до
ст. 229 ЦК України, договір, вчинений під
впливом помилки щодо обставин, які
мають істотне значення, може бути
визнаний недійсним. Враховуючи
наведене, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229
ЦК України, позивач ОСОБА_2 просила суд
визнати недійсним договір дарування
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 23 лютого 2009 року між
нею та ОСОБА_4

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2014 року ухвалено:
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2- ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати, та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
був укладений договір дарування,
відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала,
а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
договір дарування посвідчений
нотаріально Приватним нотаріусом
Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 10 січня 2013
року Новомосковським міськрайонним
судом було винесене рішення у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи -
приватний нотаріус Новомосковського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
Новомосковське районне комунальне
підприємство бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор» про
визнання договору дарування недійсним.
ОСОБА_2 в зазначеній вище справі
посилалася на те, що договір був
укладений під впливом психологічного
тиску з боку ОСОБА_4, перебування її в
стані, коли вона не розуміла значення
своїх дій. Судовим рішенням від 10 січня
2013 року встановлено, що ОСОБА_2 мала
намір на укладення договору дарування,
орієнтувалася в подіях, розуміла
значення своїх дій, могла керувати
ними.

Відмовляючи у задоволенні позову,
міськрайонний суд обґрунтовано
виходив з того, що позивачем не надано
доказів наявності в неї наміру
укладення договору довічного
утримання та того, що договір дарування
був укладений внаслідок помилки щодо
обставин, які мають істотне значення.
Крім того, суд вважає, що помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним. З зв'язку з наведеним, в
задоволенні вимог ОСОБА_2 належить
відмовити.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносин виникли у сторін
щодо визнання недійсності договору
дарування квартири від 23 лютого 2009 року
з підстав, передбачених статтею 229 ЦК
України, а саме: позивач при укладенні
договору дарування помилилася щодо
природи правочину, оскільки мала на
меті укладення договору довічного
утримання, а не договору дарування.

У відповідності до ст. 717 ЦК України, 1.
За договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
2. Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

На підставі ст. 718 ЦК України, дарунком
можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухомі
речі.

У відповідності до ст. 719 ЦК України,
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до вимог ст. 203 ЦК
України, ч.1. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; ч.2. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; ч.3.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; ч.4. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; ч.5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
ч.6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ст. 215 ЦК України, ч.1.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; ч.2. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним; ч.3. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як зазначалося вище, на обґрунтування
своїх вимог позивач ОСОБА_2 посилалася
на те, що помилилася, оскільки мала
намір укласти договір довічного
утримання з ОСОБА_4

Згідно до ст. 744 ЦК України, за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

На підставі вимог ст. 745 ЦК України,
договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 10 січня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи -
Приватний нотаріус Новомосковського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
Новомосковське районне комунальне
підприємство бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор» про
визнання договору дарування недійсним,
- відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 (а.с.47-51) та рішення суду набрало
законної сили 13.03.2013 року. Предмет спору
є цей же спірний договір дарування.
Судовим рішенням від 10 січня 2013 року
встановлено, що ОСОБА_2 мала намір на
укладення договору дарування,
орієнтувалася в подіях, розуміла
значення своїх дій, могла керувати
ними. З письмових пояснень нотаріуса
ОСОБА_5 встановлено, що при посвідченні
правочину першим кроком є встановлення
відповідності між волевиявленням
сторін і змістом правочину, тобто,
встановлюється, яких саме наслідків
бажають досягти сторони при вчиненні
правочину, чи не помилились вони в суті
правочину. Сторони перед підписанням
спірного договору дарування
ознайомлювалися з його змістом,
волевиявлення ОСОБА_2 було вільним,
вона розуміла значення своїх дій.

Судом першої інстанції правильно
застосовано до спірних правовідносин
ст. 61 ЦПК України, де зазначено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

На підставі спірного договору
дарування за ОСОБА_4 23.12.2009 року було
зареєстровано право власності на
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 26404868
(а.с.15).

У відповідності до ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" ч.2 п.1, -
при розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Пункт 7 зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України роз'яснює, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Пункт 19 цієї постанови роз'яснює, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Позивач не спростувала доводів
відповідача про те, що позивач особисто
замовляла та отримувала
довідку-характеристику щодо
відчуження своєї квартири за договором
дарування, а ці обставини свідчать про
волевиявлення позивача на відчуження
своєї нерухомості.

З матеріалів справи не вбачається та
позивачем не доведено, що вона як особа
похилого віку, а саме: позивач 1941року
народження, тобто на час укладення
правочину в 2009 році їй виповнилось 68
років, потребувала за станом здоров'я
стороннього догляду та матеріальної
допомоги, та погоджувалася на передачу
нерухомого майна у власність
відповідача лише за умови довічного
утримання, а таким чином, укладаючи
спірний договір, помилялася щодо
правової природи правочину, прав та
обов'язків, які виникнуть після його
укладення між нею і відповідачем.

Не встановлено судовою колегією за
обставинами справи відсутність у
позивача під час укладення договору
дарування волевиявлення на безоплатну
передачу майна у власність
обдаровуваного й передача його за
умови вчинення на користь дарувальника
будь-якої дії майнового або
немайнового характеру, оскільки
відсутні докази наявності між
сторонами домовленості щодо таких
умов; відсутні докази наявності між
сторонами встановлених між ними
відносин, які пов'язані з майновими
інтересами та умовами щодо виконання
відповідачем дій, спрямованих усупереч
вимогам статті 717 Цивільного кодексу
України на вчинення на користь
дарувальника будь-якої дії майнового
або немайнового характеру після
укладеного спірного договору
дарування, тому підстав для визнання
договору дарування недійсним на
підставі частини третьої статті 203 та
статті 229 ЦК України не має.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними і допустимими.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що рішення суду
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.М. Пищида

О.Г. Дерев’янко