У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на майно та
його поділ, за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя, визнання права особистої
приватної власності за касаційною
скаргою ОСОБА_4, поданою представником -
ОСОБА_5, на рішення Дубенського
міськрайонного суду Рівненської
області від 28 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суд з указаним позовом, посилаючись на
те, що з лютого 1997 року він перебував з
ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах,
а в період з 2 лютого 2002 року до 19 червня
2012 року в зареєстрованому шлюбі. Між
ними не досягнуто згоди щодо поділу
спільно набутого майна, тому позивач
просив суд поділити майно, набуте ними
за час шлюбу та за час спільного
проживання, а саме: житловий будинок
АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж
адресою площею 0,0679 га;
приміщення цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_2, що складається з
адміністративної будівлі, майстерні та
складських приміщень, а також земельну
ділянку за цією ж адресою площею
0,07669 га; автомобілі «Рено Трафік»,
державний номерний знак НОМЕР_1, і «Пежо
Боксер», державний номерний знак
НОМЕР_2.

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що вона є фізичною
особою - підприємцем з 1997 року та має
основний дохід від зайняття
підприємницькою діяльністю. Житловий
будинок АДРЕСА_3, оформлений на ім'я
ОСОБА_3, придбаний у 2002 році, тобто
вже під час шлюбу з останнім, але за її
особисті грошові кошти, зароблені нею
до шлюбу. Все інше рухоме і нерухоме
майно, зазначене у первісному позові,
хоч і придбане під час шлюбу, однак за
грошові кошти від підприємницької
діяльності ОСОБА_3 та для розширення
цієї діяльності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила
суд виключити зі складу спільного
сумісного майна подружжя автомобіль
«Пежо Боксер», власником якого є
ОСОБА_6; житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку за цією ж адресою
площею 0,0679 га; приміщення цілісного
майнового комплексу по АДРЕСА_2, що
складається з адміністративної
будівлі, майстерні та складських
приміщень, а також земельну ділянку за
цією ж адресою площею 0,07669 га;
автомобіль «Рено Трафік», визнавши це
майно її особистою власністю. Також
просила суд включити до складу
спільного сумісного майна подружжя
земельну ділянку площею 0,06 га по
АДРЕСА_3 та визнати за нею право
особистої приватної власності на
житловий будинок та земельну ділянку
за вказаною адресою, визнати право
власності на 1/2 частку трьох
автомобілів, які зареєстровані за
ОСОБА_3 у Словацькій республіці.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 28 квітня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 16 червня 2014
року, позов ОСОБА_3 та зустрічний позов
ОСОБА_4 задоволено частково. ОСОБА_3
виділено у власність житловий будинок
АДРЕСА_1 вартістю 991 245 грн та земельну
ділянку за цією ж адресою площею 0,0679 га
вартістю 25 437 грн 19 коп. ОСОБА_4
виділено житловий будинок вартістю 697
475 грн та земельну ділянку вартістю 36 600
грн по АДРЕСА_3, автомобіль «Рено
Трафік», 2006 року випуску, вартістю 66 850
грн, майновий комплекс в складі:
адміністративного будинку,
складського приміщення, навісу та
земельну ділянку площею 0,2769 га, на якій
розташований майновий комплекс по
АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 74 453 грн 59 коп. грошової
компенсації різниці виділених часток.
У решті позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, просить
оскаржувані судові рішення в частині
виділення ОСОБА_3 у власність житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1 скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального й
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із того, що житловий
будинок АДРЕСА_1 загальною площею 390,4
кв. м, земельну ділянку за цією ж
адресою площею 0,0679 га,
автомобіль марки «Рено Трафік»,
житловий будинок та земельну ділянку
по АДРЕСА_3 є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки придбане
за час шлюбу і на спільні кошти
подружжя. Майновий комплекс по АДРЕСА_2
придбаний ОСОБА_4 згідно з
договором купівлі-продажу від 29
березня 2000 року до шлюбу. Разом з тим не
підлягає поділу майстерня (В) площею 102,3
кв. м, склад (Г,Г-1) загальною
площею 201,0 кв. м, оскільки є самочинним
будівництвом і право власності на ці
об'єкти не набуто, відповідні документи
в установленому порядку не
зареєстровані. Автомобіль марки «Пежо
Боксер» теж не підлягає поділу,
оскільки належить ОСОБА_6

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що ОСОБА_4 не надано суду
доказів, які б підтверджували
обґрунтованість її доводів про те, що
недобудований житловий будинок
АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій
він розташований, а також автомобіль
«Рено Трафік», який був придбаний
сторонами у період шлюбу в 2008 році, є її
особистою, а не спільною сумісною
власністю подружжя.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
уклали шлюб 2 лютого 2002 року і проживали
в шлюбі до 19 червня 2012 року. За час
спільного проживання подружжям
придбано: житловий будинок АДРЕСА_1
загальною площею 390,4 кв. м, земельну
ділянку за цією ж адресою площею 0,0679 га,
автомобіль марки «Рено Трафік»,
житловий будинок та земельну ділянку
по АДРЕСА_3.

Застосовуючи до спірних правовідносин
ст. 60 СК України та визнаючи право
спільної сумісної власності подружжя
на майно, суд апеляційної інстанції
повинен був встановити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Згідно з державними актами на право
власності на земельну ділянку
ОСОБА_4 належать дві земельні ділянки
по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2,
цільове призначення яких - комерційне
використання (а.с. 85).

З матеріалів справи вбачається, що
Дубенська міська інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
погодила відкриття дрібногуртового
складу та магазину по продажу
ритуальних товарів за адресою: АДРЕСА_2
(а.с. 88).

Разом з тим житловий будинок АДРЕСА_1
був придбаний ОСОБА_4 як підприємцем, за
грошові кошти від підприємницької
діяльності та для ведення
підприємницької діяльності, у зв'язку з
чим було змінено цільове призначення
земельної ділянки та першого поверху
будинку з житлового на комерційне
(піцерію).

Відповідно до положень ст. 59 СК України
той з подружжя, який є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст. ст. 63,
65 СК України.

Підприємство є юридичною особою, йому
належить право власності на майно, у
тому числі і яке передане засновником
до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62,
66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до
статутного фонду підприємство є єдиним
власником майна й це майно не може
одночасно перебувати у власності інших
осіб.

При цьому в разі передання подружжям
свого спільного сумісного майна до
статутного фонду приватного
підприємства, заснованого одним із них,
майно переходить у приватну власність
цього підприємства, а в іншого з
подружжя право власності на майно
(тобто речове право) трансформується в
право вимоги (зобов'язальне право),
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна в разі поділу майна подружжя (а не
право власності на саме майно) або
право вимоги половини отриманого
доходу від діяльності підприємства,
або половини майна, що залишилось після
ліквідації підприємства.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Також у рішенні Конституційного суду
України від 19 вересня 2012 року у справі
№ 1-8/2012 за конституційним зверненням
приватного підприємства «ІКІО» щодо
офіційного тлумачення положення ч. 1 ст.
61 СК України при вирішенні питання
відносно правового режиму майна
фізичної особи - підприємця зазначено,
що приватне підприємство (або його
частина), засноване одним із подружжя, -
це окремий об'єкт права спільної
сумісної власності подружжя, до якого
входять усі види майна, у тому числі
вклад до статутного капіталу та майно,
виділене з їх спільної сумісної
власності.

Таким чином, статутний капітал та майно
приватного підприємства, сформовані за
рахунок спільної сумісної власності
подружжя, є об'єктом їх спільної
сумісної власності.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України апеляційний суд зазначені вище
вимоги закону не врахував, не з'ясував
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог, які
правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, дійшовши передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін, не
врахувавши, що майно фізичної особи -
підприємця, якщо воно придбано за
спільні подружні кошти, враховується
при поділі майна подружжя.

Оскільки при поділі майна подружжя
підлягає встановленню та враховується
все майно, набуте ними за час шлюбу, то
судове рішення підлягає скасуванню в
повному обсязі.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської
області від 16 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта