Справа № 127/5207/14-ц Провадження №
22-ц/772/2174/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Бессараб Н. М.Категорія:
20Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Зайцева А.Ю., Марчук В.С.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянта, відповідача
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
представника відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці, в залі
судових засідань апеляційного суду
Вінницької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
коштів, за апеляційними скаргами
позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

17 березня 2014 року ОСОБА_5 звернувся у
Вінницький міський суд Вінницької
області з позовом до ОСОБА_3, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
з кожного окремо коштів у сумі по 4800,35
гривень ( а. с. 2-4 ). Позов мотивований
тим, що 18 січня 2011 року між сторонами у
справі був укладений тристоронній
договір про наміри, згідно якого ОСОБА_3
зобов'язувалася в строк до 18 березня 2011
року продати позивачеві нежитлове
приміщення АДРЕСА_1 шляхом укладення
договору купівлі-продажу. На виконання
умов договору про наміри ОСОБА_5
передав ОСОБА_3 гарантійну суму у
розмірі 3970,00 гривень, що складала в
еквіваленті 500,00 доларів США. ОСОБА_3 як
продавець, виконуючи умови договору,
передала кошти на зберігання виконавцю
ОСОБА_2 Однак, договір купівлі-продажу у
подальшому не був укладений з вини
ОСОБА_3, оскільки об'єкт нерухомості
перебував під численними арештами ДВС,
був іпотечним майном за зобов'язаннями
продавця. За таких умов та за умовами
договору про наміри виконавець в особі
ОСОБА_2 повинен повернути позивачеві
гарантійну суму, а продавець сплатити
неустойку у розмірі гарантійної суми.
Стверджуючи про необхідність за
договором про наміри здійснювати
розрахунки в еквіваленті до доларів
США, ОСОБА_5 просив суд задовольнити
його позов.

21 травня 2014 року ОСОБА_5 подав суду
заяву про збільшення позовних вимог, де
зазначив, що обманними діями
відповідачів йому спричинені збитки у
вигляді упущеної вигоди за два місяці у
сумі 8 тисяч гривень, які могли б бути
отримані від здачі в оренду приміщення,
що мало бути придбане у ОСОБА_3 Крім
цього, спричиненими стражданнями,
погіршеним станом здоров'я та
ускладненим перебігом хронічних
хвороб йому завдано моральну шкоду, яку
позивач оцінює у 15 тисяч гривень і
просить стягнути з кожного з
відповідачів на його користь по 16,300
гривень з врахуванням первісно
заявлених сум: 8 тисяч гривень упущеної
вигоди та визначеного розміру
моральної шкоди ( а. с. 44-47 ).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 червня 2014 року
позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 4800,35 гривень
гарантійного внеску та 48,00 гривень
судового збору. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено ( а. с. 83-86 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
у справі, позивач ОСОБА_5, відповідач
ОСОБА_2 оскаржують його в апеляційному
порядку. ОСОБА_5, посилаючись на
ухвалення рішння з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
за висновків суду, що не відповідають
фактичним обставинам справи, просить
дане судове рішення скасувати в
частині відмови у задоволенні позову
до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ухвалити нове
рішення про задоволення позову у
повному обсязі, в т.ч. й у стягненні з
відповідачів моральної шкоди. ОСОБА_2
вважає рішення суду правильним, однак,
посилаючись на неотримання
гарантійної суми від ОСОБА_3, просить
змінити оскаржуване рішення від 11
червня 2014 року, стянути саме з
останньої на користь позивача 4800,35
гривень на судовий збір; в решті
рішення суду залишити без змін ( а. с.
87-101 ).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення та заперечення на апеляційні
скарги осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали останньої,
проаналізувавши в сукупності наявні в
ній докази, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційні
скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтерджуються, чи
є інші фактичні дані, що мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Умовами
обгрунтованості є повне і всебічне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, доведеність тих обставин,
які суд вважає встановленими,
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції
повністю відповідає цим вимогам.

06 серпня 2014 року апелянт ОСОБА_5 подав
суду заяву про збільшення позовних
вимог, однак в силу ст. 303 ЦПК України
дана заява до уваги не приймається.

Судом встановлено, що між сторонами у
справі 18 січня 2011 року у простій
письмовій формі був укладений договір
про наміри в строк до 18 березня 2011 року
укласти договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення АДРЕСА_1. Згідно
п. 2.1 цього договору про наміри, ОСОБА_5
сплатив ОСОБА_3 гарантійну суму у
розмірі 3970,00 гривень, що в еквіваленті
на той час становила 500 доларів США, а
вона ці кошти за згодою сторін передала
на зберігання ФОП ОСОБА_2 Сплату
позивачем зазначених коштів, які мали
бути зараховані як частина оплати
предмету купівлі-продажу, сторони у
справі в судовому засіданні не
заперечували.

Пунктом 5.1 договору про наміри від 18
січня 2011 року передбачено, що у випадку
неукладення договору купівлі-продажу
об'єкта нерухомого майна в строк не
пізніше 18 березня 2011 року з причини,
залежної від продавця ОСОБА_3,
виконавець ФОП ОСОБА_2 зобов'язаний
повернути гарантійну суму, а продавець
ОСОБА_3 зобов'язується виплатити
покупцеві неустойку в розмірі
гарантійної суми.

Договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 в строк до 18 березня 2011 року не
був укладений через перебування
об'єкта продажу в іпотеці та під
численними арештами у зв'язку з боргами
ОСОБА_3 перед банками, іншими особами.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5,
суд першої інстанції керувався нормами
статей 627, 628, 635 ЦК України, які
регулюють правовідносини між
сторонами на підставі укладеного
договору саме про наміри, а не
попереднього договору, на який
помилково посилався позивач,
стверджуючи, що укладений договір є
попереднім. Суд встановив, що
гарантійна сума у розмірі,
еквівалентному 500 доларам США, була
передана позивачем продавцеві ОСОБА_3,
вона ж передала їх на зберігання ФОП
ОСОБА_2 Не дивлячись на неукладення в
подальшому договору купівлі-продажу з
вини ОСОБА_3, відповідачі з позивачем за
умовами дійсного договору не
розрахувалися.

Суд першої інстанції вірно розмежував
сутність укладеного договору та
попереднього, яким його помилково
вважає ОСОБА_5 Через невиконання умов
укладеного договору сплачені ОСОБА_5
кошти повинні бути йому повернені.

Суд дійшов правильного висновку про
стягнення коштів саме з ФОП ОСОБА_2,
оскільки твердження обох відповідачів
про залишення грошей у ОСОБА_3 жодними
доказами не доводиться, є голослівним.
При цьому нормами ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
врахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. За
умовами договору про наміри від 18 січня
2011 року саме ФОП ОСОБА_2 зобов'язаний
повернути гарантійну суму ОСОБА_5

Не помилився суд першої інстанції
також в оцінці вимоги позивача про
стягнення з ОСОБА_3 неустойки у розмірі
сплаченої ОСОБА_5 гарантійної суми - 500
доларів США, що еквівалентно 4800,35
гривням, зазначивши, що така вимога є
безпідставною та задоволенню не
підлягає, оскільки суперечить нормам
статей 546, 549, 551, 635 ЦК України, згідно
яких неустойка як вид забезпечення
виконання основного зобов'язання
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного чи неналежно виконаного
зобов'язання або обчислюється у
відсотках від суми невиконаного чи
неналежно виконаного зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Встановлення розміру неустойки у
твердій грошовій сумі законом не
передбачено та суперечить змісту цього
поняття.

Відмовляючи у позові в частині
відшкодування моральної шкоди, суд
відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 з наступними
змінами «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (
немайнової ) шкоди» зазначив, що
всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не
доведено обставин та підстав, що
зумовлюють завдання йому моральної
шкоди саме неправомірними діями
відповідачів. Крім цього, слід мати на
увазі, що між сторонами у справі мали
місце договірні стосунки, а це виключає
застосування норм матеріального права,
яке регулює деліктні правовідносини.

Договором про наміри від 18 січня 2011
року можливість відшкодування за
якихось умов сторонами одна одній
завданої моральної шкоди передбачена
не була.

Безпідставно заявлена ОСОБА_5 вимога
про стягнення з відповідачів упущеної
вигоди оскаржуваним судовим рішенням
також не знайшла свого задоволення.
Такі правовідносини регулюються
статтями 22, 611, 623 ЦК України. Враховуючи
період дії договору про наміри ( два
місяці, з 18 січня по 18 березня 2011 року ),
лише наявність намірів позивача
придбати майно в майбутньому, слід
прийняти до висновку, що збитків у
вигляді неотримання упущеної вигоди
ОСОБА_5 не завдано.

Мотиви апеляційної скарги ОСОБА_5 є
викладенням ним фактичних обставин
стосунків з відповідачами, вони не
спростовують правового обгрунтування
рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 не
заслуговує на увагу, оскільки її доводи
суперечать змісту укладеного договору,
який ніким із сторін не заперечується
та не оскаржується.

Судом першої інстанції зроблено
обгрунтований і вмотивований висновок
про законність, підставність лише
частини позовних вимог, а саме щодо
стягнення гарантійної суми. Суд вірно
визначився у правовідносих, що
склалися між сторонами у справі,
застосував норми матеріального права,
що регулюють дані правовідносини.

Колегія суддів апеляційного суду не
знаходить підстав для задоволення
поданих сторонами апеляційних скарг.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 308 ЦПК України встановлено,
що апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_5,
відповідача фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/
Т.О. Денишенко

Судді: /підпис/
А.Ю. Зайцев

/підпис/
В.С. Марчук

З оригіналом вірно: