Справа № 333/2174/14-ц
Пр. № 2/333/2543/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 р.
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого - судді
Кулик В.Б.,

при секретарі
Довгаль А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Сєрікової
М.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Комунарського
районного суду м. Запоріжжя, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Бі-Нафта» в особі ліквідатора Багмета
Сергія Володимировича про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої заборгованості по
авансовим звітам, середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку,
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із затримкою строків її
виплати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до
ТОВ «Бі-Нафта» в особі ліквідатора
Багмета С.В. про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої заборгованості по
авансовим звітам, середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку,
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із затримкою строків її
виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що у відповідності до наказу
арбітражного керуючого - ліквідатора
ТОВ «Бі-Нафта» Багмета С.В. за № 5 від
10.07.2009 року позивача було звільнено.

Після остаточного розрахунку 13.07.2009
року ліквідатором не було здійснено
повний розрахунок із позивачем, а саме:
не було виплачено заборгованість по
заробітній платі у розмірі 18 012 грн. 32
коп., не було виплачено заборгованість
по авансовим звітам, як заборгованість
перед робітником підприємства -
підзвітною особою, у розмірі 6 486 грн. 83
коп., загальний розрахунок
невиплаченої заборгованості складає 24
499 грн. 15 коп.

Позивач зазначає, що заборгованість по
заробітній платі станом на 01.02.2009 року у
розмірі 52 607 грн. 97 коп. була включена
розпорядником майна Багметом С.В. до
реєстру вимог кредиторів підприємства
- боржника ТОВ «Бі-Нафта» від 30.04.2009
року.

Зазначений реєстр вимог кредиторів був
затверджений ухвалою господарського
суду Запорізької області від 06.05.2009
року по справі № 25/37/09.

Ліквідатор банкрута під час
остаточного розрахунку з позивачем
виплатив лише частину заборгованості
по заробітній платі у розмірі 34 595 грн. 65
коп. Залишок заборгованості по
заробітній платі у розмірі 18 012 грн. 32
коп. та 6 486 грн. 83 коп. заборгованості по
авансовим звітам позивач не отримав до
теперішнього часу.

Крім того, позивач зазначає, що
відповідач протягом майже п'яти років
вчиняв численні незаконні дії, а саме:
не виконував рішення суду, які набрали
законної сили, подавав численні
необґрунтовані скарги, позови,
апеляційні скарги, внаслідок чого
завдав позивачеві моральної шкоди.

Із посиланням на наведені вище
обставини та приписи ст. ст. 1, 3, 6, 8, 9, 21,
22, 24, 55, 64, 124, 126, 129 Конституції України,
ст. ст. 16, 23 ЦК України, ст. ст. 47, 116, 117, 237-1
КЗпП України позивач просить стягнути
на його користь з ТОВ «Бі-Нафта» 18 012
грн. 32 коп. заборгованості по
заробітній платі, 6 486 грн. 83 коп.
заборгованості по авансовим звітам, 282
148 грн. 50 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку, 3 296 грн. 25 коп.
компенсації втрати частини заробітку у
зв'язку із затримкою строків її
виплати, 70 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач з заявленими позовними
вимогами не погодився у повному обсязі,
надав суду письмові заперечення у яких
зазначає, що ухвалою господарського
суду Запорізької області від 02.02.2009
року у справі № 25/37/09 порушено
провадження у справі про банкрутство
ТОВ «Бі-Нафта».

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 06.05.2014 року у
справі № 25/37/09 затверджений реєстр
вимог кредиторів, в якому встановлено
загальну заборгованість перед
працівниками боржника у розмірі 66 403
грн. 38 коп. Згідно з даними
бухгалтерського обліку,
заборгованість перед працівником
ОСОБА_1 становить 34 595 грн. 65 коп.

Постановою господарського суду
Запорізької області від 03.06.2009 року у
справі № 25/37/09 ТОВ «Бі-Нафта» визнано
банкрутом та відкрита ліквідаційна
процедура. Ліквідатором призначено
Багмета С.В.

Крім того, перед позивачем утворилась
заборгованість по заробітній платі, що
нараховувалась за період від дня
порушення провадження у справі про
банкрутство до відкриття
ліквідаційної процедури, а саме: за
період лютий - травень 2009 року, у
розмірі 16 435 грн. 12 коп.

Відповідач зазначає, що загальна сума
заборгованості по заробітній платі
перед ОСОБА_1, що виникла до початку
ліквідаційної процедури складала 51 030
грн. 77 коп. та була виплачена в повному
обсязі, що підтверджується видатковим
касовим ордером № 4 від 08.07.2009 року.

На підставі заяви працівника ОСОБА_1
про виплату заробітної плати, вихідної
допомоги та компенсації за
невикористану відпустку, останньому
виплачена заборгованість у сумі 11 392
грн. 94 коп. в повному обсязі, що
підтверджується видатковим касовим
ордером від 11.07.2009 року.

Відповідач зазначає, що заборгованість
у сумі 24 499 грн. 15 коп. не є
заборгованістю по заробітній платі, а
тому застосування положень ст. 117 КЗпП
України до цієї заборгованості є
неможливим, адже порядок та черговість
розрахунків з кредиторами регулюється
саме Законом про банкрутство.

Позовні вимоги в частині стягнення
моральної шкоди є безпідставними, адже
жодного підтверджуючого документу про
розлад душевного стану, в саме довідки
з лікарні, або іншого медичного
закладу, до суду позивачем не надано, а
що стосується тверджень «судових
переслідувань», то як і передбачено
нормами чинного законодавства, при
реалізації своїх прав та обов'язків
ліквідатор зобов'язаний діяти сумлінно
та розумно з урахуванням інтересів
боржника та його кредиторів, а тому
протиправних ознак дії ліквідатора не
містить.

У судовому засіданні позивач позов
підтримав та просив суд його
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні з посиланням на обставини,
викладені у запереченнях на позовну
заяву, просила у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити у повному
обсязі.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи та дослідивши
письмові докази, надані сторонами по
справі, суд встановив наступне.

За вимогами ч. 3 ст. 10
Цивільно-процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 11
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб та в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

На підставі ст. 57
Цивільно-процесуального кодексу
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 02.02.2009 року у
справі № 25/38/09 порушено провадження у
справі про банкрутство ТОВ «Бі-Нафта».

Постановою господарського суду
Запорізької області від 03.06.2009 року у
справі № 25/37/09 ТОВ «Бі-Нафта» визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру, призначено ліквідатором ТОВ
«Бі-Нафта» - розпорядника майна
арбітражного керуючого Багмета С.В.

10.07.2009 року ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта»
було видано наказ № 5, яким на підставі
ст. 40 п. 1 КЗпП України з 10.07.2009 року
звільнено ОСОБА_1

10.07.2009 року ОСОБА_1 було звільнено з
посади заступника директора ТОВ
«Бі-Нафта» на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП
України у зв'язку із ліквідацією
підприємства, про що ліквідатором
банкрута було зроблено відповідний
запис у трудовій книжці.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи свої вимоги
зазначає, що відповідач у день
звільнення не здійснив з ним
остаточний розрахунок, зокрема, не
здійснив виплату заробітної плати у
розмірі 18 012 грн. 32 коп. та не виплатив
заборгованість по авансовим звітам, як
заборгованість перед робітником
підприємства - підзвітною особою, у
розмірі 6 486 грн. 83 коп.

Посилаючись на наведені обставини та
приписи ст. ст. 116,117 КЗпП України
позивач просить стягнути на його
користь 282 148 грн. 50 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Суд проаналізувавши наведені вище
обставини та приписи чинного
законодавства приходить до висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, з огляду на наступне.

Загальна сума заборгованості по
заробітній платі перед ОСОБА_1, що
виникла до початку ліквідаційної
процедури складала 51 030 грн. 77 коп. та
була виплачена в повному обсязі, що
підтверджується видатковим касовим
ордером № 4 від 08.07.2009 року.

На підставі заяви працівника ОСОБА_1
про виплату заробітної плати, вихідної
допомоги та компенсації за
невикористану відпустку, останньому
виплачена заборгованість у сумі 11 392 гр.
94 коп., що підтверджується видатковим
касовим ордером від 11.07.2009 року.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідач під час звільнення позивача
здійснив виплату належних останньому
сум у строки та порядок, що передбачені
приписами чинного КЗпП України.

Що стосується суми 18 012 грн. 32 коп., то
вказана сума не відноситься до
структури заробітної плати.

Так, з аналізу первинної
бухгалтерської документації ТОВ
«Бі-Нафта» вбачається, що грошові кошти
у сумі 18 012 грн. 32 коп. обліковуються на
рахунку 372 «Розрахунки з підзвітними
особами».

З довідки про заборгованість по
заробітній платі та іншим виплатам
працівникам ТОВ «Бі-Нафта» станом на
01.04.2009 року, яка підписана заступником
директора ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_1,
вбачається, що заборгованість по
авансовим звітам становить 18 012 грн. 32
коп.

Під час розгляду справи № 25/37/09 було
встановлено, що ліквідатором боржника
16.06.2009 року перераховано
заборгованість боржника по заробітній
платі працівників на загальну суму 42 783
грн. 04 коп. (ОСОБА_2 - 11 471 грн. 60 коп.,
ОСОБА_3 - 1 396 грн. 46 грн., ОСОБА_1 - 29 914 грн.
98 коп.), а визнана заборгованість по
заробітній платі працівників ТОВ
«Бі-Нафта» становить 66 403 грн. 38 коп. і
в дану суму включена заборгованість по
авансовим звітам перед працівниками
боржника в сумі 18 012 грн. 32 коп.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області по справі № 25/37/09
від 18.02.2014 року встановлено, що
заборгованість підприємства банкрута
перед ОСОБА_1 по авансовим звітам за
період: лютий - травень 2009 року складає 6
486 грн. 83 коп. У зв'язку із тим, що
заборгованість підприємства банкрута
перед працівником підприємства ОСОБА_1
у розмірі 6 486 грн. 83 коп. по авансовим
звітам виникла після порушення
провадження у справі, значиться у
бухгалтерському обліку боржника,
вказана заборгованість є поточною і
підлягає включенню до реєстру вимог
кредиторів до другої черги
задоволення.

Цією ж ухвалою господарського суду
ліквідатора ТОВ «Бі-Нафта» Багмета С.В.
зобов'язано включити до реєстру вимог
кредиторів поточні вимоги ОСОБА_1 у
сумі 6 486 грн. 83 коп. до другої черги
задоволення.

У постанові Донецького апеляційного
господарського суду по справі № 25/37/09
від 02.06.2014 року, зазначено, що
господарським судом Запорізької
області в ухвалі від 18.02.2014 року було
вказано, що матеріалами справи
підтверджено борг банкрута перед
ОСОБА_1 по авансовим звітам у сумі 18 012
грн. 32 коп., згідно з відомостями
бухгалтерського обліку, вказана сума
боргу була включена розпорядником
майна Багметом С.В. у загальній сумі
грошових зобов'язань боржника до
реєстру вимог конкурсних кредиторів,
що був затверджений ухвалою суду 06.05.2009
року. Крім того, судом першої інстанції
встановлена заборгованість банкрута
перед ОСОБА_1 по авансовим звітам за
період лютий-травень 2009 року у сумі 6 486
грн. 83 коп. Як вказано в оскаржуваній
ухвалі зазначене підтверджено копіями
авансових звітів за лютий - травень 2009
року та доданими до них документами,
оригінали яких надані ліквідатором у
справі для огляду в судовому засіданні.
Отже, вказана заборгованість виникла
вже після порушення справи про
банкрутство (02.02.2009 року), тобто є
поточною. Суд погоджується з
висновками господарського суду про
включення цієї заборгованості до
другої черги задоволення, оскільки
заборгованість виникла перед
працівником боржника при виконанні ним
певних обов'язків.

Судом встановлено, що на момент
розгляду цієї справи ліквідатором ТОВ
«Бі-Нафта» Багметом С.В. заборгованість
у сумі 6 486 грн. 83 коп. внесено до реєстру
вимог кредиторів до другої черги
задоволення що підтверджується
відповідним реєстром.

Таким чином, у суду відсутні підстави
для стягнення з відповідача на користь
позивача суми 6 486 грн. 83 коп. та суми 18 012
грн. 32 коп., оскільки вказане питання
вже вирішено в межах справи № 25/37/09 про
банкрутство ТОВ «Бі-Нафта».

Погашення вказаної заборгованості
відповідача перед позивачем повинно
здійснюватись в порядку, який
визначений Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Як вже зазначалось, господарськими
судами під час розгляду справи № 25/37/09
про банкрутство ТОВ «Бі-Нафта» було
встановлено, що сума 18 012 грн. 32 коп. є
заборгованістю за авансовими звітами.

Чинний Кодекс законів про працю
України регулює трудові відносини між
працівниками та роботодавцями, що
уклали трудові договори про роботу на
підприємстві, в установі, організації
або з фізичною особою (ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 2
КЗпП України ), тобто, трудові
відносини, пов'язані з виконанням
працівником своєї трудової функції та
отримання ним заробітної плати. Тобто
статусом працівника фізична особа
наділена під час виконання нею своєї
трудової функції. Із виконанням
трудових обов'язків пов'язані всі
грошові виплати працівникові згідно зі
ст. 116 КЗпП України. Передбачені
зазначеними нормами суми, що належать
до виплати працівнику, який
звільняється, є розрахунком по
заробітній платі у розумінні Глави VII
«Оплати праці» КЗпП України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13
від 24.12.1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», де у пункті 20, зокрема,
роз'яснюється, що положення ст. 117 КЗпП
України застосуються в якості
відповідальності роботодавця за
несвоєчасну виплату заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці», до структури заробітної
плати входять: основна заробітна плата;
додаткова заробітна плата; інші
заохочувальні і компенсаційні виплати.

Відповідно до пункту 4 Наказу
Міністерства статистики України «Про
затвердження Інструкції зі статистики
заробітної плати» Інструкція від 11.12.1995
року № 323, до інших виплат, що не входять
до складу фонду оплати праці, зокрема,
відносяться витрати на перевезення
працівників до місця роботи як власним,
так і орендованим транспортом (п. 4.17.),
компенсації працівникам за
використання для потреб виробництва
власного інструмента та особистого
транспорту (п. 4.18.), та інші виплати, що
не передбачені зазначеною Інструкцією.

Таким чином, до спору, що виник між
позивачем та відповідачем, положення
ст.ст. 116, 117 КЗПП України не можуть бути
застосовані, так як грошові кошти про
які позивач порушує питання про
стягнення на його користь є
заборгованістю за авансовими звітами
та не відносяться до заробітної плати
та не пов'язані з виконанням
працівником трудової функції.

Використовуючи свої власні кошти,
ОСОБА_1 вчиняв дії в майнових інтересах
відповідача, а останній схвалив їх
шляхом прийняття авансових звітів та
відображенням їх в бухгалтерському
обліку.

Згідно з позицією Державної податкової
служби України, що висловлена на
Офіційному порталі ДПС України, у разі
придбання працівником товарів для
потреб підприємства, використання
коштів (у тому числі власних) у
відрядженні, подається у визначені
законодавством строки до
бухгалтерської служби Звіт за формою,
затвердженою наказом Міністерства
фінансів України від 05.12.2012 року № 1276
«Про затвердження форми Звіту про
використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт, та Порядку
його складання», а також:
підтверджувальні про використання
коштів документи. Тобто, відповідно до
поданого Звіту суб'єкт господарювання
повинен відшкодувати витрати, понесені
працівником на господарські потреби
підприємства або у відрядженні. При
цьому, питання відшкодування витрат,
понесених працівником при придбанні
товарів для підприємства, та інші
питання правомірності використання
власних готівкових коштів
працівниками підприємства для
вирішення виробничих (господарських)
питань відносяться до майнових
відносин між суб'єктом господарювання
та працівником та регулюються
Цивільним кодексом України.

Враховуючи наведене вище суд приходить
до висновку про відсутність правових
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 282 148 грн. 50 коп.
в порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України,
оскільки звільняючи позивача
відповідач виплатив йому усі належні
суми (заробітну плату).

Положення ст. ст. 116, 117 КЗПП України не
можуть бути застосовані, так як грошові
кошти про які позивач порушує питання
про стягнення на його користь є
заборгованістю за авансовими звітами
та не відносяться до заробітної плати
та не пов'язані з виконанням
працівником трудової функції.

Відповідно й не підлягає задоволенню
позовна вимога про стягнення 3 296 грн. 25
коп. компенсації втрати частини
заробітку у зв'язку із затримкою
строків її виплати.

Так, порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати врегульований відповідним
Порядком, який затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 21
лютого 2001 року № 159.

Відповідно до п. 3 Порядку компенсації
підлягають такі грошові доходи разом
із сумою індексації, які одержують
громадяни в гривнях на території
України і не мають разового характеру,
зокрема, заробітна плата (грошове
забезпечення).

Як вже зазначалось, на момент розгляду
справи у відповідача відсутня перед
позивачем заборгованість по
заробітній платі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» зазначено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством (п. 5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості (п. 9
Постанови).

Суд не знаходить підстав для
відшкодування позивачу моральної
шкоди, оскільки позивачем у
встановленому законом порядку не було
доведено наявності такої шкоди. З
матеріалів справи не вбачається того,
що дії відповідача у спірних
правовідносинах призвели до моральних
страждань позивача, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Не доведений позивачем і
розмір моральної шкоди.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення моральної шкоди є
недоведеними і не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бі-Нафта» в особі
ліквідатора Багмета Сергія
Володимировича про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої заборгованості по
авансовим звітам, середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку,
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із затримкою строків її
виплати та моральної шкоди - відмовити
у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
В.Б.
Кулик