Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до управління
архітектури та містобудування,
виконавчого комітету Черкаської
міської ради, третя особа - ОСОБА_4 про
визнання права власності на самовільне
будівництво, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Черкаської області від 18
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати за ним право
власності на самочинно збудований
житловий будинок з мансардою літ. «Б-1»,
розташований по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08
грудня 2006 року він придбав 3/5 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами за вказаною вище адресою, що
розташований на земельній ділянці
площею 389 кв. м, на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом за № 5677.

Співвласником інших 2/5 частин
вказаного домоволодіння є
ОСОБА_4

Зазначав, що для подальшої газифікації
будинку у 2007 році до літньої кухні з
дотриманням санітарних, пожежних та
інших вимог самочинно добудував
прибудову.

Посилаючись на те, у нього виникла
необхідність визнання права на
самочинно збудовану будівлю, яка
згідно з технічним паспортом є
житловим будинком з мансардою, для
подальшої її газифікації, просив
задовольнити позов.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 19 червня 2008 року
позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
самочинно збудований житловий будинок
з мансардою літ. «Б-1» по
АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 18 жовтня 2013 року скасовано
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове про відмову в
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 19 червня 2008 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції під час
розгляду справи встановлено, що
позивач є власником 3/5 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 08 грудня
2006 року, який розташований на
земельній ділянці площею 389 кв. м, що
належить йому на підставі державного
акта на право власності на землю серії
ЯД № 784209.

Співвласником інших 2/5 частин
вказаного домоволодіння є ОСОБА_4

У 2007 році до літньої кухні ОСОБА_3
зробив добудову у зв'язку з
необхідністю газифікації будинку.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, пославшись на висновок
будівельно-технічного дослідження від
16 квітня 2008 року № 144/буд.,
проведеним Товариством з обмеженою
відповідальністю «Контакт-Сервіс»
(далі - ТОВ «Контакт-Сервіс»), виходив із
того, що літня кухня з добудовами
збудована з дотриманням санітарних,
пожежних та інших вимог Державних
будівельних норм України 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських поселень», які
затверджені наказом
Держкоммістобудування від 17 квітня 1992
року № 44 (далі - ДБН).

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд зазначив, що позивачем
не дотримано відстані до межі
земельної ділянки по АДРЕСА_3, що
належить ОСОБА_6, та відстані від
побудованого будинку до сараю
останньої.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те,
що критеріями самочинного будівництва
є: будівництво на земельній ділянці,
яка не відведена для цієї мети,
будівництво, здійснене без дозволу або
проекту, будівництво, здійснене з
порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне
будівництво може бути визнане за
особою, що вимагає такого визнання,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або право
користування земельною ділянкою, що
визначають цільове призначення такої
ділянки.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 4 постанови від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України (про правовий
режим самочинного будівництва)», при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що самочинним
вважається будівництво житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна, якщо вони збудовані
(будуються) на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
площею 389 кв. м на підставі державного
акта на право власності на землю серії
ЯД № 784209 і з метою подальшої
газифікації будинку у 2007 році
самочинно побудував прибудову до
літньої кухні, яка відповідає вимогам
ДБН.

Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Звертаючись з апеляційною скаргою,
ОСОБА_6 посилалась на те, що вона є
сусідкою ОСОБА_3 і побудований ним
будинок порушує її права, як суміжного
землекористувача, не відповідає
будівельним нормам, а будівництво
здійснено з порушенням санітарних та
протипожежних норм.

Апеляційний суд, погодившись з
доводами ОСОБА_6, при цьому, не з'ясував,
яким чином будівництво спірної будівлі
порушує права останньої, та залишив
поза увагою той факт, що нею не надано
жодних доказів з приводу порушення
ОСОБА_3 вимог ДБН.

Разом з тим, зазначивши, що позивачем
порушена відстань від самочинної
будівлі до межі сусідньої земельної
ділянки, належної ОСОБА_6, суд не
надав ніякої оцінки висновку
будівельно-технічного дослідження від
16 квітня 2008 року №144/буд., виготовленого
ТОВ «Контакт-Сервіс», яким встановлено,
що розташування будівлі на земельній
ділянці відносно до інших будівель та
споруд та меж земельної ділянки не
порушує вимог ДБН 360-92 «Планування та
забудова міських та сільських
поселень» та ДБН В. 1.1-7-2002 «Пожежна
безпека об'єктів будівництва» стосовно
протипожежних та санітарних відстаней
між будівлями, так як при добудові
будівлі відстань від неї до існуючого
житлового будинку літ. «А-І» не
змінилась.

Крім того, вирішуючи спір, суд не
звернув уваги на те, що за рішенням
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 06 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 29 липня 2013 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 серпня 2013 року,
житловий будинок з мансардою, літ.«Б-1»,
розташований по АДРЕСА_1, визнано
спільним майном подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 й за останньою визнано право
власності на Ѕ його частину та
відповідну частину земельної ділянки.

Зазначене вище рішення вступило в
законну силу 29 серпня 2013 року й
станом на день ухвалення апеляційним
судом судового рішення співвласником
Ѕ частини спірного будинку була ОСОБА_5

Проте суд на зазначене уваги також не
звернув та у порушення вимог ЦПК
України не залучив ОСОБА_5 до участі у
справі і не забезпечив їй можливість
обґрунтувати свої твердження та
заперечення.

Оскільки розгляд справи апеляційним
судом здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, то рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 18 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко