Справа № 279/6633/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі : головуючого судді
Загуменнової Н.М.

з участю секретаря
Райвахівської Л.В.

представника позивача
Кардаш С.В.

відповідача
ОСОБА_2

представника третьої особи
Потопальського М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Коростені цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2
про звільнення заставленого майна з
під арешту

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з даним
позовом, посилаючись на те, що 26.12.2007
року між ним та відповідачкою ОСОБА_2
було укладено кредитний договір № МК -
118-07 за умовами якого ОСОБА_2 було
надано грошові кошти (кредит) в сумі
100 000 доларів США з кінцевим
терміном повернення кредиту 25.12.2017
року.

В забезпечення виконання зобов"язань
за кредитним договором з
відповідачкою 25.12.2007року було укладено
договір іпотеки, за яким відповідач
надала в іпотеку належне їй на праві
власності майно, а саме: нежиле
приміщення салону - магазину, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Обумовлена сторонами вартість
предмету іпотеки складає 636 300 грн.

Відповідачка ОСОБА_2 порушила
зобов'язання за кредитним договором в
частині своєчасного повернення
кредитних коштів, внаслідок чого
станом на 03.09.2014 року утворилась
заборгованість в сумі 297 877, 42 доларів
США, що відповідно до курсу НБУ
становить 3 732 404 грн. 07 коп.

05.09.2010 року, 29.09.2010 року та 13.12.2011 року
відділом державної виконавчої служби
Коростенського міськрайонного
управління юстиції було накладено
арешти на все майно відповідача в тому
числі і на предмет договору іпотеки -
нежиле приміщення салону - магазину,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що банк має право з
метою задоволення своїх вимог звернути
стягнення на предмет іпотеки. В даний
час банк та ОСОБА_2 прийшли до згоди
щодо позасудового врегулювання
питання стосовно погашення
заборгованості за кредитним договором
шляхом добровільної реалізації
предмету застави - вищевказаного
нежилого приміщення. Так як таке право
банку є пріоритетним, вважає, що арешт
та заборона відчуження такого майна є
неправомірними та такими, що порушують
права банку як заставодержателя.

За таких обставин позивач просив
звільнити з під арешту предмет іпотеки
- нежиле приміщення салону - магазину,
який розташований за адресою:
АДРЕСА_1 та належить на праві
власності ОСОБА_2 накладений:

- постановою про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження АА № 500087 від 05.10.2009
року, арешт як рухомого так і
нерухомого майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
(зареєстровано 05.10.2009 року за № 9116575)

- постановою про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження б/н від 29.09.2010 року,
арешт як рухомого так і нерухомого
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (зареєстровано
29.09.2010 року за № 10302508)

- постановою про відкриття
виконавчого провадження № 30332120 від
13.12.2011 року, арешт нерухомого майна
боржника( зареєстровано 13.12.2011 року за
№ 11956226).

В судовому засіданні представник
позивача Кардаш С.В. позовні вимоги
підтримала і просила їх задовольнити з
підстав, зазначених в позові. В суді
пояснила, що банк не має вимог до
відповідача, однак в зв»язку з тим, що
виконавча служба не може бути
відповідачем за позовом про зняття
арешту, позов пред»явлено до ОСОБА_2
При цьому посилалась на роз»яснення,
які містяться в Постанові Пленуму
Верховного Суду № 6 від 27.08.1976 року та в
Постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 07.02.2014 року.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов визнала, будь - яких
пояснень стосовно позову не мала.

Представник третьої особи - відділу
державної виконавчої служби
Коростенського міськрайонного
управління юстиції Потопальський М.В.
проти позову заперечив та пояснив, що
дійсно державним виконавцем було
накладено арешт на все майно
відповідачки ОСОБА_2 В 2009 році арешт
накладався на підставі ухвали суду з
метою забезпечення позову, в 2010 році та
2011 році арешт накладався в ході
примусового виконання рішення суду. На
даний час рішення суду не виконані,
виконавчі провадження не завершені, а
тому підстав для зняття арешту не має.
Крім того, позовні вимоги банку не
грунтуються на праві власності на
спірне майно або на праві володіння
ним.

Вислухавши пояснення сторін,
представника третьої особи, вивчивши
письмові матеріали справи в їх
сукупності і давши їм оцінку, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами
24.12.2007 року був укладений кредитний
договір № МК - 118-07 , за умовами якого
ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання
перед позивачем про повернення
отриманого кредиту в розмірі 100 000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14%
на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 25.12.2007
року ( копія кредитної угоди а.с.12-17).

Виконання зобов'язання позичальником
по поверненню кредиту за даним
договором забезпечено договором
іпотеки, зареєстрованим в реєстрі за №
10646, який укладено між ПАТ комерційний
банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 за яким
вона надала в іпотеку належне їй
майно, а саме: нежиле приміщення
салону - магазину, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1, що належить
відповідачці на праві власності на
підставі договору купівлі - продажу
від 21.12.2007 року ( копія договору
іпотеки а.с. 8 -11).

Зі змісту позовної заяви слідує, що
відповідачка ОСОБА_2 належним чином не
виконує умов кредитного договору і
станом на 03.09.2014 року має
заборгованість перед банком в сумі 297
877, 42 доларів США, що відповідно до
курсу НБУ становить 3 732 404 грн. 07 коп.
Відповідачка цієї обставини не
заперечила.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Коростенського МРЮ від 05.10.2009 року
згідно ухвали Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська № 2-8053 від
23.06.2009 року накладено арешт на все
майно, що належить ОСОБА_2 ( копія
постанови а.с. 5).

Постановами державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Коростенського МРЮ про відкриття
виконавчого провадження від 29.09.2010 року
та від 13.12.2011 року в зв"язку з
примусовим виконанням рішень судів
про стягнення с ОСОБА_2 на користь
позивача коштів в сумі 1 820 грн. та 808 839
грн. 93 коп. , також накладено арешт на
все майно ОСОБА_2 ( копії постанов про
відкриття провадження а.с.6, 7).

На даний час рішення судів не виконані,
виконавче провадження не завершене.

Відповідно до вимог п.5 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника.

Статтею 54 Закону України "Про виконавче
провадження" передбачено, що звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача -заставодержателя.

За змістом ст. 57 Закону України "Про
виконавче провадження" слідує, що арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення, арешт на майно боржника може
накладатись державним виконавцем.
Постанова державного виконавця про
арешт коштів чи майна боржника може
бути оскаржена в 10-денний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

З пояснень представника позивача, а
також з пояснень представника третьої
особи слідує, що постанови державних
виконавців про накладення арешту на
майно ОСОБА_2 в установлені законом
строки та в установленому законом
порядку не оскаржувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутись до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Про таке право особи йдеться також в п.
4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 6 від 27.08.1976 року "Про судову
практику в справах про виключення
майна з акту опису", на який посилався
позивач в позовній заяві та в п. 24
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 07.02.2014 року "Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах" на який послалась представник
позивача в судовому засіданні.

Однак, як вбачається зі змісту позовної
заяви та пояснень представника
позивача в суді, позовні вимоги не
грунтуються на праві власності банку
на спірне майно чи на праві володіння
ним. Банк не заявляє про те, що нежиле
приміщення салону - магазину, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належить банку, або що він володіє
останнім, будь - яких доказів стосовно
цього не подає та не висуває вимоги про
визнання права власності на нього. А
тому посилання позивача на вищевказані
роз"яснення є безпідставними.

Зі змісту ст. 60 Закону України "Про
виконавче провадження" слідує, що у
випадку незавершеного виконавчого
провадження арешт з майна боржника
знімається державним виконавцем за
відповідним рішенням суду або за
постановою начальника відповідного
підрозділу державної виконавчої
служби у передбачених цією ж статтею
випадках.

А тому ОСОБА_2 не є суб"єктом, до якої
може бути заявлена вимога про
звільнення заставленого майна з під
арешту.

Крім того, в суді представник
позивача вказала, що вимог до ОСОБА_2
Банк не має, що свідчить про
відсутність спору між банком та ОСОБА_2

До того ж , відповідно до ст. 36 Закону
України „ Про іпотеку" сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі, або згідно з
окремим договором між іпотекодавцем і
іпотекодержателем про задоволення
вимог
іпотекодержателя, що підлягає
нотаріальному посвідченню, який може
бути укладений одночасно з іпотечним
договором або в будь - який інший час до
набрання законної сили рішенням суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Сторони не надали доказів, що свідчили
б про наявність такого договору,
представник позивача вказала, що такий
договір не укладався.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позов ПАТ КБ
"Приватбанк" є безпідставним і
задоволенню не підлягає.

Доводи представника позивача про те, що
іншим шляхом арешт на предмет іпотеки
зняти неможливо, суд відкидає, так як
вказана обставина не є підставою для
задоволення вказаного позову.

Керуючись ст.ст. 209, 213-218 ЦПК України,
ст.ст.3, 15, 16 ЦК України,

ст.ст. 11, 54, 57, 60 Закону України "Про
виконавче провадження", ст.36 Закону
України „ Про іпотеку", Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27.08.1976 року "Про судову практику в
справах про виключення майна з акту
опису", Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 6 "Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах", суд

В И Р І Ш И В :

Публічному акціонерному товариству
комерційний банк "ПриватБанк" в
позові до ОСОБА_2 про звільнення майна з
під арешту відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: