Провадження №2/761/7634/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

04 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко
І.О.

при секретарі
Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк» про повернення
банківського вкладу та стягнення
моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить стягнути з відповідача
суму банківського вкладу, проценти за
користування вкладом, моральну шкоду,
посилаючись на те, що 20.06.2013 р. між
сторонами був укладений Договір
банківського вкладу № 601942/2013
«Подарунок «Постійний «Тринадцяти
місячний» на строк 13 місяців зі сплатою
11 % річних з щомісячною виплатою
процентів до 20.07.2014 року, проте
відповідач не повертає кошти.

Позивачка в судовому засіданні
підтримала позовні вимоги та просила
їх задовольнити в повному обсязі, проти
винесення заочного рішення не
заперечує.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про день та час
розгляду справи повідомлений в
установленому законом порядку, а тому
суд ухвалив провести заочний розгляд
справи.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.06.2013 року
позивач уклав з відповідачем Договір
банківського вкладу № 601942/2013
«Подарунок «Постійний «Тринадцяти
місячний» на строк 13 місяців зі сплатою
11 % річних з щомісячною виплатою
процентів до 20.07.2014 року.

21.07.2014 року та 31.07.2014 року позивачка
зверталася до відповідача з вимогою
про повернення суми депозитного
вкладу.

Станом на день розгляду справи
відповідач кошти не повернув.

Згідно ч.1 ст. 1058 ЦК України, за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1060 ЦК України,
договір банківського вкладу
укладається на умовах видачі вкладу на
першу вимогу (вклад на вимогу) або на
умовах повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад). За договором
банківського вкладу незалежно від його
виду банк зобов'язаний видати вклад або
його частину на першу вимогу вкладника,
крім вкладів, зроблених юридичними
особами на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження
права клієнта щодо розпоряджання
грошовими коштами, що знаходяться на
його рахунку, не допускається, крім
випадків обмеження права
розпорядження за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» вклад
(депозит) - це кошти в готівковій або
безготівковій формі, у валюті України
або в іноземній валюті, які розміщені
клієнтами на їх іменних рахунках у
банку на договірних засадах на
визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1061 ЦК України банк
виплачує вкладникові проценти на суму
вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.

Європейський суд з прав людини у справі
ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив
наступне: «Суд зазначає, що на підставі
статті 830 Цивільного кодексу, якщо
особа, яка кладе суму грошей у банк,
передає йому право користування нею, то
банк має її зберігати і, якщо він
використовує її на власну користь,
повернути вкладнику еквівалентну суму
за умовами угоди. Отже, власник рахунку
може добросовісно очікувати, аби вклад
до банку перебував у безпеці, особливо
якщо він помічає, що на його рахунок
нараховуються відсотки. Закономірно,
він очікуватиме, що йому повідомлять
про ситуацію, яка загрожуватиме
стабільності угоди, яку він уклав з
банком, і його фінансовим інтересам,
аби він міг заздалегідь вжити заходів з
метою дотримання законів і збереження
свого права власності. Подібні довірчі
стосунки невід'ємні для банківських
операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип
правової певності притаманний усій
сукупності статей Конвенції і є одним з
основоположних елементів правової
держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти
Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011
року)».

Згідно зі ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини»: «суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини та основоположних свобод
та практику Європейського суду з прав
людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права».

Відмовляючись повернути кошти, які
належать на праві власності Позивачу,
Відповідач порушує положення
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та ст.1 Першого
Протоколу, підписаного та
ратифікованого Україною, яка у
відповідності до ст.5 цього ж протоколу,
є додатковою статтею Конвенції.

Таке порушення виявилося в наступному:

У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41
Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач
позбавлений права користуватися своїм
майном. В даному випадку його майном є
грошові кошти, які відповідач отримав
від позивача на умовах строковості та
платності, та до цього моменту не
повернув, тому вимоги в частині
стягнення банківського вкладу
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди крім інших вимог, передбачених
ст.137 ЦПК, має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Крім цього, даною постановою
передбачено, що оскільки відшкодування
моральної шкоди регулюється
законодавчими актами, то необхідно
з'ясувати характер правовідносин
сторін і встановлювати, якими
правовими нормами вони регулюються, чи
допускає відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин.

В даному випадку мають місце договірні
відносини, які склалися між сторонами,
а договором, укладеним між позивачем та
відповідачами, не передбачена
можливість відшкодування моральної
шкоди.

Оцінюючи належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
суд дійшов висновку що позовні вимоги в
частині стягнення моральної шкоди не
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача,
на користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 526, 1058, 1060 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 213,
215, 226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк» на користь ОСОБА_1
кошти за договором банківського вкладу
та проценти в розмірі 6498,87 доларів США,
що еквівалентно 84160,37 грн. за офіційним
курсом НБУ на день винесення рішення.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк» на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 841,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя: