Справа № 454/131/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2014 року Сокальський районний
суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Пахут С. О. ,

при секретарі Мандрик І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Сокалі, цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-х осіб
нотаріуса Червоноградської державної
нотаріальної контори Заєць Миколи
Володимировича, ОСОБА_4 про визнання
недійсним правочину,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд та просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу 44/100 частин нежитлової
будівлі (телятника) укладений між
сторонами 17.12.2010р. та скасувати
реєстрацію права власності
відповідача на дану будівлю.

Свої вимоги мотивує наступним.

Йому на праві власності належала
вищевказана нежитлова будівля,
розташована по АДРЕСА_1, яку він мав
намір використовувати для
підприємницької діяльності.

В 2008 році він розпочав та частково
провів ремонтні роботи телятника,
оскільки він був у занедбаному стані. В
кінці 2008 року у зв'язку з фінансовою
кризою та браком коштів він призупинив
реконструкцію будівлі.

Допомогу йому запропонував чоловік
відповідачки - ОСОБА_5

Згідно усної домовленості, після
проведення реконструкції та
встановлення обладнання, він повинен
був здійснювати виробництво меблів, а
ОСОБА_5 - продаж. При цьому, виручені
кошти повинні були розподілятися між
ними порівну.

У вересні 2009 року ОСОБА_5 припинив
фінансувати проведення ремонту і він
самотужки закінчив реконструкцію
будівлі за власні та позичені кошти,
після чого налагодив виробництво
продукції.

ОСОБА_5 надавав йому послуги з
реалізації продукції, але всі виручені
кошти залишав собі, мотивуючи це тим, що
таким чином він повертає собі вкладені
у реконструкцію гроші.

Крім того, останній постійно чинив на
нього психологічний тиск, тим самим
спонукаючи його продати вказаний
меблевий цех.

Він побоювався цих погроз та звертався
в міліцію.

ОСОБА_5 пообіцяв йому грошову
винагороду після юридичного
оформлення переходу до нього права
власності на дану будівлю і в грудні 2010
року він був змушений відчужити на
користь відповідачки зазначену
належну йому частину нежитлової
будівлі.

Під час укладення оспорюваного
договору, відповідачка та її чоловік
ОСОБА_5 запевнили його, що розрахунок з
ним буде проведено протягом трьох днів
з дня підписання договору. Оскільки
даним договором було передбачено
засвідчити проведення розрахунків між
сторонами, його схилили надати
розписку про відсутність майнових
претензій до покупця.

Всупереч домовленості, після спливу
трьох днів він узгодженої суми коштів
не отримав та опинився в тяжкому
фінансовому становищі.

Він намагався повернути зазначене
майно та звертався з цього приводу до
правоохоронних органів, однак
відповідного реагування на його
звернення не було.

В лютому 2010 року він оспорив
вищевказаний договір до суду, але
внаслідок тиску зі сторони ОСОБА_5 був
змушений подати заяву про залишення
цього позову без розгляду.

Покликаючись на вказані обставини,
стверджує, що оспорюваний договір
укладений не з його вільної волі,
внаслідок застосування до нього тиску
з боку чоловіка відповідачки ОСОБА_5

До початку розгляду справи по суті
позивач подав заяву про часткову зміну
предмета та підстав позову, в якій
зазначив наступне.

01.12.2009р. він уклав договір позики з
ОСОБА_4 на суму 20000 доларів США на строк
шість місяців для капітального ремонту
приміщення нежитлової будівлі
(телятника).

15.02.2010р. між ним та ОСОБА_4 укладено ще
один договір процентної цільової
позики, згідно якого, останній передав
йому 20000 доларів США на строк шість
місяців для ремонту вищевказаної
будівлі та придбання обладнання.

За кошти, отримані за даними
договорами, він провів ремонт
приміщення будівлі та придбав
промислове обладнання в ОСОБА_6

Після налагодження виробництва меблів
ОСОБА_5 чинив на нього тиск з метою
отримання даного цеху.

Він побоювався погроз останнього та з
цього приводу неодноразово звертався в
правоохоронні органи та навіть уклав
заповіт.

Будучи у безвихідній ситуації та
скрутному матеріальному становищі він
продав 44/100 частини приміщення
вищевказаного цеху відповідачці
ОСОБА_2 на вкрай невигідних для нього
умовах.

ОСОБА_5 (чоловік відповідачки) коштів,
згідно договору, йому не надав,
внаслідок чого він залишився без
коштів та джерела доходу, а лише із
зобов'язаннями за договорами позики.

Так, рішенням суду від 07.11.2011р.
задоволено позов ОСОБА_4 про стягнення
з нього 318000грн. заборгованості за
вищевказаними договорами позики.

Зазначене вважає тяжкими обставинами,
під впливом яких він і уклав
оскаржуваний договір, та з цієї ж
підстав, просить визнати його
недійсним.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав.

Додав, що протягом 2008-2009рр. він провів
капітальний ремонт в телятнику,
перегородив його, здійснив перекриття
даху, придбав дороге обладнання та
створив повноцінний цех по
виготовленню меблевих фасадів.

Пізно ввечері 31 грудня 2009р. він
урочисто провів запуск цеху у
виробництво.

Приблизно в цей період до нього приїхав
чоловік відповідачки - ОСОБА_5, який
запропонував співпрацю.

Домовилися, що він буде займатися суто
виробництвом продукції, а ОСОБА_5 буде
її реалізовувати.

Напочатках ішов брак, але через 3 місяці
станки налаштували і пішла якісна
продукція.

Перші роки все по облаштуванню цеху він
робив за власні кошти, однак згодом у
нього закінчилися гроші і він позичив у
ОСОБА_4 40 000 доларів США.

Крім того, гроші позичав у сестри і
знайомого ОСОБА_12.

Також, за договором в 2008р. він в
Черкасах закупив обладнання в ОСОБА_6,
за гроші, які позичив у нього ж під
відсотки.

ОСОБА_6 розбив йому борг на частини, які
він помісячно виплачував.

Згодом - ОСОБА_5 погасив решту цього
боргу.

Він виготовляв фасади, а ОСОБА_5
продавав та виручені кошти залишав
собі. З цих коштів він купував сировину,
матеріали та платив зарплату.

Влітку 2010р. ОСОБА_5 повідомив, що
прийняв на роботу ОСОБА_7, якого треба
навчити процесу виробництва, щоб міг
пояснити клієнтам, оскільки той буде
займатися реалізацією.

У вересні жовтні ОСОБА_5 звернувся до
нього з пропозицією продати йому
виробництво, яке на той час почало
приносити дохід. Зазначив, що його не
цікавить співпраця, погрожував.

В цей період почала приїжджати міліція,
проводили перевірки, цікавилися
документами на приміщення, на
матеріали (ліс, плита, камінь) тощо.
Один з міліціонерів натякнув дати
спокій ОСОБА_5.

Погрози тоді він реально не сприймав.

Також, він мав неприємності у зв'язку зі
смертю знайомого на ім'я Валєра, який не
мав житла, і якому він дозволив жити в
іншій необлаштованій частині
телятника.

ОСОБА_5 налаштував проти нього всіх
робочих.

ОСОБА_7 привозив брата-міліціонера.
Були дзвінки з міліції тощо.

Погрози були і на адресу родини.

Всі ці погрози він почав сприймати
реально, написав заповіти на сина,
ОСОБА_4, ОСОБА_12, яким був винен гроші.

Крім того, 12.12.2010р. приїжджали 5 осіб,
сказали що вони з Києва. Говорили «по
понятіях». Запропонували продати цех
ОСОБА_5.

ОСОБА_5 поставив ультиматум: якщо
по-доброму - то ціну 50000 доларів і 15%
знижки на всю продукцію цеху, щоб її
вигідно можна було продавати.

Ситуація в нього на той час склалася
вкрай важкою: було дуже багато боргових
зобов'язань, він був винен гроші
багатьом людям, зарплати не отримував,
був усунутий від бізнесу.

Мав в кредиті автомобіль, орендував
приміщення в супермаркеті «Рукавичка»
тощо.

Тому, погодився на таку пропозицію.

ОСОБА_5 запросив для обміру цеху
спеціалістів БТІ.

Через кілька днів 17.12.2010р. зранку
прислав автомобіль з двома невідомими,
з якими поїхав в Червоноградське БТІ і
підписав якісь папери.

В другій половині дня подзвонив ОСОБА_5
і ті ж двоє приїхали за ним і
супроводжували його до нотаріуса в
Червоноград.

У нотаріуса він підписав договір
купівлі-продажу.

Через три дні він звернувся до ОСОБА_5
за грошима, але той відповів, що за
грошима слід звертатися до «братви».

Продукцію із знижкою 15% давав декілька
разів в січні 2011р.

Згодом сказав, що виросла ціна на
сировину та матеріали і підняв
собівартість так, що продавати стало
невигідно.

Зрозумівши, що з ним поступили
неправильно, він 18 лютого 2011р.
підготував позовну заяву до суду, яка в
квітні була залишена без розгляду.

Крім суду звертався в Генеральну
прокуратуру та її органи, до
Президента, в органи міліції тощо.

Всі його скарги з усіх інстанцій були
перенаправлені в Сокальський РВ ГУМВС,
який рекомендував йому звернутися в
суд.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому
засіданні позов підтримав.

Пояснив суду, що з огляду на масу
боргів, у позивача була повна
безвихідь. Будучи усунутим від
виробництва, позбавленим джерела
доходів і під впливом погроз, позивач
вимушений був продати дане приміщення
на край невигідних умовах.

Крім того, договір укладався чомусь в
Червонограді, а не в Сокалі по місцю
знаходження нерухомості.

Звернув увагу суду на те, що одразу ж
позивач звертався з приводу цього до
суду та різних правоохоронних органів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позову не визнала.

У своїх запереченнях проти позову
зазначає, що наведені позивачем
обставини не заслуговують на увагу,
оскільки останній не надав жодних
доказів, що їх підтверджують, а тому,
позов є суперечливим та безпідставним.

Також, просить застосувати строк
позовної давності та відмовити у
позові.

Додатково пояснила, що дійсно її
чоловік ОСОБА_5, який тривалий час
займається торгівлею в меблевій
галузі, почав співпрацю з ОСОБА_1 в
м.Сокаль.

В той час приміщення телятника
переобладнувалося під цех.

ЇЇ чоловік постійно виділяв кошти на
ремонт даного приміщення. Гроші у
великих сумах отримував ОСОБА_1, який
безпосередньо знаходився на об'єкті.

Гроші надавалися ОСОБА_1, як її
чоловіком і нею особисто, так і їхніми
продавцями в магазині.

Практично весь ремонт та
переобладнання приміщення проведено
за кошти чоловіка.

ОСОБА_1 грошей на організацію цеха не
давав.

В грудні 2010р. чоловік домовився з
ОСОБА_1 про купівлю цеху. Дане
приміщення у нотаріуса шляхом
укладення договору було оформлене на
неї.

Жодних погроз в сторону ОСОБА_1 з боку
її чоловіка не було і бути не могло.

Договір у нотаріуса було укладено
добровільно, в мирній атмосфері.
Чоловік розрахувався з ОСОБА_1
безпосередньо при укладенні договору в
нотаріальній конторі. Жодних претензій
щодо розрахунків позивач не виказував.

Згодом ОСОБА_1 почав звертатися до суду,
в різні правоохоронні органи, які
проводили неодноразові перевірки, але
жодних порушень так і не знайшли.

Просить відмовити в позові.

Представник відповідача ОСОБА_9 суду
пояснила, що позивач просить визнати
договір недійсним з двох підстав: як
вчинений під впливом насильства (ст.231
ЦК) і вчинений під впливом тяжкої
обставини (ст.233 ЦК).

Зазначила, що жодна з цих підстав не
знайшла свого підтвердження в судовому
засіданні.

Пояснення ОСОБА_1 спростовуються
показами нотаріуса, свідків.

Звернула увагу суду на те, що ці
обставини взаємовиключають одна одну,
а тому в позові слід відмовити.

Третя особа - державний нотаріус Заєць
М.В. в судовому засіданні пояснив, що
17.12.2010р. до нього прийшли відповідачка
ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Приблизно за місяць до того в нього був
ОСОБА_5, якого він консультував та дав
йому перелік документів з приводу
укладення договору купівлі продажу.

При посвідченні угоди посторонніх осіб
не було.

Відповідачка та її чоловік
розраховувалися з позивачем в окремій
кімнаті в той час, коли він готував
текст договору до підписання.

При розрахунках він присутнім не був.

Підготувавши текст договору, він
зайшов в окрему кімнату покликати
сторони і в цей момент лише побіжно
побачив на столі пачку доларів США, яка
була на столі. Суми він не знає і не
цікавився.

Укладення угоди проходило в мирній
обстановці. Волевиявлення сторін було
добровільним.

Сторони вирішили відмітити цю подію
коньяком в окремій кімнаті і, навіть,
його запросили до столу.

З огляду на закінчений робочий день,
він - не відмовився...

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснив, що товаришує з
позивачем більше 20 років. Знав його, як
заможну особу.

Весною 2009р. ОСОБА_1 почав ремонт
приміщення телятника.

ОСОБА_1 двічі в 2009 та 2010 роках позичав у
нього по 20 тисяч доларів США, за які
купував обладнання, станки, прес,сушки
тощо.

Гроші обіцяв повернути одразу ж як цех
почне приносити прибутки.
Розраховував,що цей момент настане
скоро.

ОСОБА_10 кошти, він періодично приїжджав
до нього в цех з метою подивитися, як
просувається облаштування приміщення.

В січні-лютому 2010р. виробництво було
налагоджено.

ОСОБА_10 в супермаркеті «Рукавичка»
орендував стенди, де розміщав свою
продукцію.

В травні-червні ОСОБА_10 зробив йому на
обладнанні цеху в квартиру кухонну
стінку.

ОСОБА_10 повідомляв, що кожного місяця
виплачує 2700 доларів ОСОБА_6 в Черкаси за
станки.

Позивач завжди стверджував, що працює
сам. Про партнерів ніколи не говорив.

Згідно умов договорів позики, ОСОБА_10
не мав права продати приміщення цеху та
обладнання до повернення вищевказаних
грошей.

В кінці осені 2010 року ОСОБА_10 став
пригнічений та навіть, як він дізнався
згодом, склав заповіти на його користь
та користь інших осіб.

У ОСОБА_10 був синяк на ребрі, дверка
автомобіля, який стояв на стоянці мала
вмятину, бачив синяк на нозі.

На початку 2011 року він дізнався від
ОСОБА_10, що той місяць перед цим продав
меблевий цех відповідачці.

Позивач пояснив, що продав виробництво,
оскільки мав скрутний стан, а йому
обіцяли 50000 доларів США та 15% знижки на
продукцію.

Гроші йому обіцяли віддати через 2-3 дні
після укладення договору, але так і не
відділи. Перед тим, йому погрожували,
мамі і дружині з сином.

Він їздив до нотаріуса, щоб скасувати
цей договір, але останній сказав, що
нічого не може зробити, так як визнати
цей договір нечинним може тільки суд.

Ствердив, що з ОСОБА_10 були іще дві
особи, але він їх вигнав з нотконтори.

Від ОСОБА_10 дізнався, що після 17.12.2010р.
ОСОБА_5 перестав впускати того на
територію, повісили замки, завели пса.

Крім того, для нього підвищили на 20%
ціну на продукцію.

ОСОБА_4 ствердив, що ОСОБА_6 ОСОБА_10 по
боргових зобов'язаннях заплатив лише
16000 доларів.

Був винен гроші сестрі, мав кредит за
авто, заборгував орендну плату
«Рукавичці» («Львівхолод»).

З огляду на вищевказані обставини,
повністю припинив випуск вітражів.

Одразу ж ОСОБА_10 почав скаржитися до
суду, Генерального прокурора та
адміністрації Президента.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
зазначив, що весною 2010р. ОСОБА_1
звернувся до нього та запропонував
виготовляти меблеві фасади.

Він погодився та дав останньому гроші
на ремонт. В свою чергу ОСОБА_1 повинен
був встановити станки.

ОСОБА_1 він давав дуже багато грошей.
Близько 10000грн. в тиждень на зарплату
робітникам та матеріали.

Крім того, влітку 2010р. він дав позивачу
10 000 доларів США за 1/2 частину
приміщення цеху, оскільки той обіцяв
йому половину приміщення. Розписки не
брав.

На початку вересня 2010 року він позичив
ОСОБА_1 іще 10 000 доларів США, так як в
останнього були якісь фінансові
проблеми. Розписки знову не брав.

В жовтні 2010 року він закінчив ремонт
приміщення, а ОСОБА_1 повинен був
встановити обладнання, яке він в
середині літа 2010р. привіз і зберігав в
іншій частині телятника, де ремонт не
проводився.

В жовтні 2010 року змонтували обладнання
і вони почали виробництво меблевих
фасадів.

Оскільки ОСОБА_1 не був фахівцем, то він
найняв ОСОБА_7.

В нього з ОСОБА_1 почалися сварки з
приводу додаткових вкладень на
сировину, додаткове обладнання тощо,
оскільки в того ніколи не було грошей.

Крім того, він дізнався, що ОСОБА_1
позичив гроші в семи осіб та не віддає.

Також, йому стало відомо, що за
обладнання до кінця не сплачено гроші.
ОСОБА_1 йому пояснив, що не має грошей і
запропонував розрахуватися йому.

Угоду переписали і він згодом погасив
заборгованість, яка існувала перед
ОСОБА_6.

Тому, він запропонував ОСОБА_1 забирати
все виробництво собі, або продати йому
свою частку.

В листопаді 2010 року вони вирішили, що
він буде відпускати ОСОБА_1 продукцію
по найнижчій ціні, а той в свою чергу
стане дилером і буде її продавати.

За це позивач мав продати йому 44%
телятника, де зроблено ремонт.

ОСОБА_1 погодився на такі умови та вони
визначили, що він доплачує останньому
ще 13 000 доларів США.

Замовлень великих не було. Продукція
вупускалася під конкретне замовлення.
ОСОБА_1 замовляв кілька разів невеликі
партії за готівку. Просив дати
продукцію в борг, але в борг він йому не
дав.

В грудні вони поїхали до державного
нотаріуса, де їм сказали, які документи
потрібно. Через декілька днів ОСОБА_1
зібрав необхідні документи.

Він показав нотаріусу ці документи. О
17.00год він, дружина та ОСОБА_1 приїхали
знов до нотаріуса та вони ознайомилися
з проектом договору.

В окремій кімнаті він віддав ОСОБА_1 13 000
доларів США.

Потім підписали угоду.

Всі платежі, пов'язані з укладенням
договору купівлі продажу здійснював
він, а не ОСОБА_1. Віддав нотаріусу
готівкою.

Приміщення оформив на дружину, бо сам,
як приватний підприємець мав би оборот
більше 500000грн. і треба було б платити
більший податок.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що дійсно
в 2010р. неодноразово за вказівкою
подружжя ОСОБА_5 - власників магазину де
вона працює продавцем, видавала великі
суми з каси ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що на
початку серпня 2010р. почав працювати у
ОСОБА_5 в цеху в м.Сокаль.

ОСОБА_1 ОСОБА_5 представив як партнера
по бізнесу.

ОСОБА_1 практично жодної участі у
виробництві не брав. Приходив в цех на
декілька годин.

До цеху постійно приходили міліціонери
та різні люди, які розшукували ОСОБА_1,
який заборгував гроші та не виконував
свої зобов'язання перед ними.

Після того, як у нотаріуса уклали угоду,
то ОСОБА_5 заборонив впускати ОСОБА_1 на
територію.

Вислухавши сторони, свідків,
дослідивши докази по справі, суд позов
задовольняє частково з наступних
підстав.

Згідно ст.233 ЦК України, правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені ст.216 ЦК України
(двостороння реституція).

Із свідоцтва та витягу вбачається, що
позивачу ОСОБА_1 на праві приватної
власності належала нежитлова будівля
(телятник), загальною площею 622м2,
розташована по АДРЕСА_1.

Згідно розписки від 02.09.2009р., ОСОБА_1
позичив в ОСОБА_6 448640грн., які
зобов'язався повернути не пізніше ніж
через двадцять місяці.

З договору купівлі прордажу №2406 від
24.06.2008р. та накладної від 02.04.2009р.
вбачається, що позивач придбав
обладнання на суму 499890грн.

12.04.2012р. ОСОБА_6 засвідчив, що
вищевказаній кошти ОСОБА_1 йому
повернув.

З договорів від 01.12.2009р. та від 15.02.2010р. і
розписок вбачається, що ОСОБА_1 двічі
позичив у ОСОБА_4 по 20000 доларів США із
сплатою 50% річних, для капітального
ремонту ферми під меблевий цех та
закупівлі обладнання.

За позичені кошти позивач дійсно
задовго до партнерства з ОСОБА_5
купував будівельні матеріали для
ремонту вищевказаної будівлі, що
стверджується відповідними товарними
чеками та накладними.

З оспорюваного договору від 17.12.2010р.
вбачається, що позивач ОСОБА_1 передав у
власність відповідачці ОСОБА_2 44/100
частини вищевказаної нежитлової
будівлі (телятника), загальною площею
275,3м2.

Вартість об'єкта продажу становить
142495,28грн.

З розписки вбачається, що на момент
підписання вищезазначеного договору,
отримав від ОСОБА_2 кошти за 44/100 частини
відчуженої нежитлової будівлі без
зазначення конкретної суми грошей.

З позовної заяви від 18.02.2011р.
вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався до
суду з вимогами розірвати вищевказаний
договір купівлі продажу та визнати за
ним право власності на 44/100 частини
зазначеної нежитлової будівлі.

Однак, згідно ухвали Сокальського
районного суду Львівської області від
04.04.2011р., даний позов залишено без
розгляду за заявою самого позивача.

Згідно довідки від 18.03.2011р., жодні
грошові кошти на рахунки, відкриті на
ім'я позивача ОСОБА_1 в ПАТ «Індекс
Банк», за період з 01.07.2008р. по 18.03.2011р. не
надходили.

Із заяв вбачається, що позивач ОСОБА_1
протягом 2011 року неодноразово
звертався до прокуратури Сокальського
району, прокуратури Львівської
області, Генерального Прокурора,
Служби безпеки України, Сокальського
РВ ГУМВС України у Львівській області,
Головного управління МВС України у
Львівській області, Головного
управління МВС України в м.Києві та
просив відповідно відреагувати на
незаконне заволодіння відповідачкою
ОСОБА_2 належним йому нежитловим
приміщенням та обладнанням.

В судовому засіданні встановлено, що
для ремонту будівлі, закупівлі
обладнання та налагодження
виробництва ОСОБА_1 позичив значну суму
коштів у ОСОБА_4 та ОСОБА_6, однак
усунутий від бізнесу став неспроможний
повернути ці гроші.

Зазначене стверджується рішенням суду
від 07.11.2011р., яким задоволено позов
ОСОБА_4 та стягнуто з позивача на
користь останнього 318000грн.

Крім того, у позивача існувала також
заборгованість за кредитним договором
від 2007р. у сумі 42776,58грн., що вбачається з
рішення суду від 12.01.2012р.

Для погашення вищевказаних
заборгованостей та з огляду на
постійні настирні наполягання з боку
чоловіка відповідачки ОСОБА_5 про
необхідність продажу приміщення,
позивач був змушений відчужити
вищевказану нежитлову будівлю на вкрай
невигідних для себе умовах під впливом
тяжких обставин.

Крім того, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 суду
показали, що дійсно у ОСОБА_1 ніколи не
було коштів, він був винен гроші
багатьом особам.

Суд визнає зазначені факти тяжкою
обставиною для порзивача під час
укладення оспорюваного договору
відчуження нежитлової будівлі.

Вартість цеху, визначена в
оспорюваному договорі в сумі 142495,28грн.
за оцінкою БТІ, а не за ринковими
цінами, які існували на той час.

НБУ на 17.12.2010р. було встановлено курс
7,9635грн. за 1 долар США.

Таким чином 142495,28грн. на день продажу
становили 17893,55 долара США.

В той же час, свідок ОСОБА_5 в суді
ствердив, що передав в нотконторі
ОСОБА_1 лише 13000 доларів, що по курсу
становило 103525,50грн.. (Ця обставина
частково підтверджена відповідачкою
та нотаріусом).

Ці показання ОСОБА_5, з одного боку
спростовують пояснення ОСОБА_1 щодо
безгрошовості договору, а з іншого боку
- повністю стверджують укладення
договору на вкрай невигідних умовах.

Покликання ОСОБА_5 на передачу ОСОБА_1
10000доларів за приміщення та 10000 доларів
в борг суд не приймає до уваги та
відкидає їх, з огляду на недоведеність
таких.

З огляду на зазначене, суд приходить до
висновку, що оспорюваний договір
купівлі продажу слід визнати
недійсним, оскільки такий вчинено
позивачем під впливом тяжкої для нього
обставини і на вкрай невигідних умовах.

Вкрай невигідність умов стверджується
і тим фактом, що при купівлі-прожажу до
уваги не бралася не тільки ринкова
ціна, але й не було враховано і самого
обладнання, яке було новим і вартість
якого складала 499890грн.

Задовільняючи позов частково, суд
погоджується з позицією представника
відповідачки ОСОБА_9 щодо
взаємовиключення підстав насильства
та тяжкої обставини, зазначених ОСОБА_1
в його позові.

Покликання позивача на те, що зазначена
вище нежитлова будівля була відчужена
ним під впливом погроз чоловіка
позивачки та інших осіб не
заслуговують на увагу

Такі факти не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
тому, суд цю підставу відкидає за
недоведенністю вимоги.

Позовну давність суд не застосовує,
оскільки позов відправлено до суду
поштою 16.12.2013р., тобто в останній її
день.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215 ЦПК України,
суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі
продажу 44/100 частин нежитлової будівлі,
розташованої по АДРЕСА_1, укладений
17.12.2010р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений нотаріусом
Червоноградської державної
нотаріальної контори Заєць Миколою
Володимировичем, зареєстрований в
реєстрі за №1-2078.

Визнати незаконною та скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на 44/100 частин нежитлової
будівлі, розташованої по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1425
(одну тисячу чотириста двадцять п'ять)
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області
через Сокальський районний суд.

Головуючий:
С. О. Пахут