Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/1660/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
від права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому зазначив, що
після смерті матері ОСОБА_3 відкрилась
спадщина, до складу якої входить
наступне майно: квартира АДРЕСА_1.
Окрім позивача, із заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори
звернувся і його брат - син спадкодавця
ОСОБА_2 Посилаючись на ту обставину, що
спадкодавець важко хворіла,
потребувала сторонньої допомоги, яку
він надавав, а брат ухилявся від
надання необхідної допомоги, просив
усунути відповідача від права на
спадкування за законом.

Рішенням Корольовського районного
суду міста Житомира від 15 жовтня 2014
року у задоволені позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема, зазначає, що суд залишив поза
увагою його покази в судовому
засідання, які він надавав в якості
свідка, щодо безпорадного стану матері,
про який знав відповідач, проте свідомо
ухилявся від надання матеріальної
допомоги та моральної підтримки. Окрім
того, суд не надав належної оцінки
показам інших свідків, які підтвердили
в судовому засіданні ту обставину, що
спадкодавець перебувала у
безпорадному стані та потребувала
допомоги від ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог та вимог, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 проживала разом з сином
ОСОБА_1, який здійснював догляд та
опікувався нею. Позивачем не надано
належних та допустимих доказів того, що
спадкодавець за життя потребувала
допомоги ще й від ОСОБА_2, який умисно
ухилявся від надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
сторони по справі є синами спадкодавця
ОСОБА_3 (а.с. 6-7).

Наявні в матеріалах справи виписний
епікриз з медичної картки
стаціонарного хворого та результати
обстежень свідчать про те, що ОСОБА_3
перебувала на лікуванні у Центральній
міській лікарні №1 м. Житомира з 21.02.2013
року, куди була доставлена зі скаргами
про те, що протягом останніх двох
місяців не має апетиту та відбувається
зниження ваги. 30.03.2013 року ОСОБА_3 була
виписана додому та їй встановлені
діагнози: основний - набутий
імунодефіцит IV ст., усклад. основного -
неходжкінська лімфома за очеревинного
простору, реактивний гепатит, тощо (а.с.
29-31, 48-54).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Із заявами
про прийняття спадщини за законом до
нотаріальної контори звернулись
позивач, а також відповідач. Спадкове
майно складається із квартири АДРЕСА_1
та земельної ділянки з будинком
АДРЕСА_4, який позивач успадкував за
заповітом (а.с. 72-90).

Судом першої інстанції також
встановлено, що спадкодавець після
повернення з Португалії з кінця січня
2013 року проживала зі своїм хворим
чоловіком (який помер за декілька
тижнів до неї) за адресою: АДРЕСА_1. З
21.02.2013 року по 30.03.2013 року перебувала на
стаціонарному лікуванні у ЦМЛ № 1 м.
Житомира, а після виписки і до дня своєї
смерті 2 квітня 2013 року проживала разом
з позивачем за адресою: м. Житомир,
проїзд Затишний, 32.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України
особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо судом буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
закону, суд при вирішенні такої справи,
окрім встановлення факту перебування
спадкодавця у безпорадному стані, його
потреби в допомозі та факту
ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги, повинен також
з'ясувати, чи потребував спадкодавець
допомоги від спадкоємця за умови її
отримання від інших осіб і чи мав
спадкоємець змогу надавати таку
допомогу.

Застосування наведеної норми права з
урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України вимагає доведення позивачем
факту опікування, матеріального
забезпечення спадкодавця протягом
тривалого часу, а також перебування
спадкодавця у безпорадному стані,
тобто стані, зумовленому похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
особа не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування (п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня
2008 року № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування»). При цьому
слід враховувати поведінку особи,
розуміння нею необхідності надання
допомоги спадкодавцеві, наявність у
особи можливості для надання такої
допомоги та свідомого невиконання
такою особою встановленого законом
обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 в кінці лютого 2013 року
поставлено декілька діагнозів,
зокрема: набутий імунодефіцит IV ст.,
неходжкінська лімфома за очеревинного
простору, реактивний гепатит, тощо.
Остання скаржилася на погіршення
апетиту та зменшення ваги, у зв'язку з
чим і звернулася до лікарні та
проходила відповідне обстеження під
час перебування на лікуванні (а.с. 29-31).
Матеріали справи не містять жодного
належного та допустимого доказу того,
що ОСОБА_3 хворіла протягом тривалого
часу, у зв'язку з чим перебувала у
безпорадному стані. Час перебування
останньої на лікуванні та її смерть на
третій день після виписки з лікарні не
вказують на те, що вона не могла
тривалий час самостійно забезпечити
умови свого життя, потребувала
стороннього догляду, допомоги та
опікування.

Крім того, у своїх вільних поясненнях
та будучи допитаний в якості свідка,
позивач зазначав, що мати до того, як
потрапила у лікарню, за медичною
допомогою не зверталась, самостійно
займалася лікуванням та проживала зі
своїм чоловіком, хоча останні місяці
повільно пересувалася. Крім того
ОСОБА_3 отримувала пенсію та ще у 2012
році видала на його ім'я довіреність,
якою йому було надано право отримувати
пенсію та інші грошові кошти в усіх
банківських установах та ощадних
касах, поштових відділеннях, з
рахунків, відкритих на її ім'я, за всіма
підставами, тощо, в тому числі і
іноземній валюті. Також, будучи
допитаним в якості свідка, позивач
вказав, що відповідач декілька разів
приїздив до матері в лікарню.

Про те, що догляд за ОСОБА_3 після
виписки з лікарні здійснював позивач,
який забрав матір до дому, пояснили і
свідки: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
Крім того, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
зазначили, що відповідач також
відвідував матір у лікарні та
підтримував з нею нормальні стосунки.

З огляду на вищезазначене, ухилення
особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в її умисних діях чи
бездіяльності, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції, врахувавши вказані
роз'яснення, дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, оскільки
сам по собі факт перебування
спадкодавця протягом нетривалого часу
у хворобливому стані не може бути
підставою для задоволення позову, а
позивачем не надано переконливих
доказів на підтвердження того, що він
протягом тривалого часу опікувався,
матеріально забезпечував матір, проте
остання потребувала допомоги саме від
відповідача, який на його думку, маючи
можливість її надавати, свідомо
ухилився від виконання свого обов'язку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не враховані покази свідків про
перебування спадкодавця в
безпорадному стані протягом тривалого
часу та її потребу в отриманні допомоги
від ОСОБА_2, який умисно ухилявся від
надання такої допомоги в достатньому
обсязі, не спростовують висновків суду
першої інстанції, оскільки за змістом
ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при
одночасному настанні передбачених
вказаною нормою обставин і доведеності
зазначених фактів у їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
права на спадщину. Крім того, не
заслуговують на увагу доводи апелянта
про те, що він організував поминальний
обід та витрачав особисті кошти на
лікування та харчування матері, а
відповідач від зазначених витрат
свідомо ухилявся, оскільки саме
позивач проживав зі спадкодавцем та
мав право розпорядження коштами матері
на підставі довіреності. Інші доводи
апеляційної скарги висновки суду не
спростовують.

Рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, підстави для його скасування чи
зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 15 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді