РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1046/14-ц

пр. № 2/759/1955/14

10 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

при секретарі:
Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права
власності та отримання грошової
компенсації -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, у січні 2014 р.
звернувся до суду з вказаним вище
позовом, посилався на те, що він та
відповдіачка є співвласниками по ?
частин кожний квартири АДРЕСА_1.
Позивач зазначає, що спірна квартира є
двокімнатною, загальною площею 45,70
кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., при
цьому, кімнати є суміжними і їх площа
складає по 14,80 кв.м. кожна. Далі позивач
зазначає, що через через спір щодо
користування своєю часткою в спірній
квартирі, згідно судового рішення був
визначений порядок користування
вказаною квартирою, внаслідок чого
позивачу виділена у користування
кімната, вхід до якої проходить через
прохідну кімнату виділену
відповідачці. Однак, відповідачка
постійно чинить позивачу перешкоди в
користуванні належної йому кімнати,
навіть недивлячись на судове рішення
про його вселення та усунення перешкод
у користуванні житлом. Позивач
зазначає, що неодноразово пропонував
відповідачці різні варіанти вирішення
вказаного житлового спору, в тому
числі, сплати відповідачкою йому
компенсації вартості його частки в
спірній квартирі, Проте, мирним шляхом
відповідачка відмовляється щодо
пропозиції ОСОБА_1 Позивач вказує, що
він тривалий час не може користуватися
своєю власністю, володіти також не може
скористатись своїм правом щодо його
реалізації. Оскільки належну позивачу
частку у спірній квартирі не можливо
виділити в натурі, позивач змушений
звернутись до суду з вказаним позовом,
в якому просить суд припинити його
право на ? частину спірної квартири,
визнати право власності відповідачки
на цю частку та стягнути з відповідачки
на його користь компенсацію вартості
належної йому частки спірної квартири
в розмірі 250 000 грн.

01.09.2014 р. до суду надійшла заява
позивача про збільшення та доповнення
позовних вимог, відповідно до якої,
просив суд стягнути з відповідачки
компенсацію вартості належної йому
частки спірної квартири в розмірі 393 594
грн., витрати за проведення судової
експертизи в розмірі 3 000 грн. та
зобов'язати реєстраційну службу ГУЮ у
м. Києві зареєструвати за
відповідачкою право власності на
належну йому частку спірної квартири,
інші вимоги позову залишити без змін
(а.с. 134).

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
пояснила, що вона постійно проживає в
спірній квартирі та після визначення
судом порядку користування цією
квартирою їй виділена в користування
прохідна кімната 14,8 кв.м., при цьому,
кімната позивача зачинена на замок,
якою він не користується та в якій не
проживає. Відповідачка зазначила, що
вона хотіла б придбати у свою власність
частку позивача, проте, у неї немає
можливості сплатити позивачу
обумовлену ним суму коштів, а тому у
позові просила відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що
відповідно до рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 06.02.2006 року
по справі №2-20462006 було вселено
попереднього співвласника ОСОБА_3 у
квартиру АДРЕСА_2, яка була власником 12
частини спірної квартири на підставі
Договору довічного утримання від 25.12.1997
року та встановлено порядок
користування квартирою згідно якого
ОСОБА_3 виділено в користування кімнату
розміром 14,8 кв.м, а ОСОБА_2 виділено у
користування кімнату розміром 14,8 кв.м.
з балконом, місця загального
користування перебували у спільному
користування співвласників.

Відповідно до рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 21 січня 2009 року суд відмовив
позивачу у визнанні за ОСОБА_2 права
власності на спірну квартиру та йому
грошової компенсації, посилаючись на
те що відповідачка перебуває у
скрутному матеріальному становищі і
від позивача не надійшло вимог
стосовно припинення його права
власності на частину квартири.

Згідно рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 01.12.2010 року судом було вирішено
вселити позивача у спірну квартиру, а
відповідачку та її співмешканців
зобов'язано не чинити ОСОБА_1, перешкоди
у користуванні квартирою, місцями
загального користування та кімнатою 14,8
кв.м., без балкону, зобов'язано надати
ключі від квартири. Ухвалою суду від
26.10.2011 року було роз» яснино вказане
рішення суду та зазначено, що ОСОБА_1
може пройти у кімнату розміром 14,8
кв.м. через прохідну кімнату розміром
14,8 кв.м. з балконом, де проживає
відповідачка, лише за її добровільною
згодою.

Згідно ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Згідно ст. 358 ЦК України
якщо договір між співвласниками про
порядок володіння, користування
спільним майном відповідно до їх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку у праві спільної
часткової власності на це майно.

Згідно ст.392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його прав власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у результаті
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності.

Судом встановлено, що
право власності позивача на 12
частину квартири АДРЕСА_1 набута згідно
Договору дарування 12 частини квартири
від 29.06.2008 року, без визначення майна в
натурі.

Встановлено та
підтверджено в судовому засіданні
сторонами, що 12 частина спірної
квартири яка придбана позивачем
складається із кімнати розміром 14,8
кв.м. без балкону, місця загального
користування залишилися в спільному
користування сторін, а тому спір між
співвласниками щодо належності
позивачу на праві власності 12 частини
спірної квартири та кімнати розміром
14,8 кв.м. без балкону - відсутній.

В судовому засіданні
встановлено, що відповідно до
Договору дарування 12 частини спірної
квартири при прийнятті у дар 12 частини
спірної квартири позивач, який є
обдарований оглянув візуально 12
частину квартири до підписання
Договору дарування. Підтвердив, що
недоліків, які перешкоджають її
використанню на момент огляду не
виявлено, претензій до Дарувателя щодо
якісних характеристик 12 частини
квартири обдарований не має.

Судом встановлено, що з
часу набуття позивачем права власності
на 12 частину спірної квартири 29.06.2008
року та по теперішній час спірна
квартира згідно матеріалів справи
переобладнана або перепланована не
була та має той самий план розташування
кімнат, які існували на час прийняття у
дар її позивачем, т.б. позивача
влаштовувало, що 12 частина квартири,
яку він прийняв в дар складається із
кімнати 14,8 кв.м без балкону, до якої
можна дістатися лише через прохідну
кімнату площею 14,8 кв.м. з балконом, яка
належить відповідачці, та у спільному
користуванні перебувають місця
загального користування.

Встановлено, що позивач в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що тривалий час не
має можливості користуватись, володіти
та розпоряджатись належною йому
часткою спірної квартири АДРЕСА_3.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному
майні може бути припинене за рішенням
суду на підставі позову інших
співвласників, якщо річ є неподільною
та у разі якщо спільне володіння і
користування майном є неможливим.

Згідно ч. 2. ст. 365 ЦК України, суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Проте, в судовому засіданні
встановлено, що відповідачка в повному
обсязі заперечує проти позовних вимог,
в тому числі, у зв'язку з її скрутним
матеріальним становищем.

Згідно ч. 3 ст. 321 ЦК України,
примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосовано лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності на підставі і в порядку,
встановлений законом, та за умови
попереднього та повного
відшкодування їх вартості, крім
випадків встановлених ч. 2 ст. 353 ЦК
України.

Як встановлено вище відповідачка
не має наміру придбати належну
позивачу частку спірної квартири
АДРЕСА_3.

Встановлено, що позивач в
обґрунтування позовних вимог
посилається на неможливість
користування належним йому майном, а
саме: спірною квартирою, оскільки
відповідачка чинить перешкоди та не
погоджується через брак коштів
придбати у нього належну йому частку
цієї квартири, проте, вказані доводи на
думку суду, не мають правового
підгрунття та не можуть слугувати для
задоволення позовних вимог про
примусове стягнення компенсації
вартості належної позивачу частки
спірної квартири.

У зв'язку з чим суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту права власності має
вирішуватись у порядку та спосіб
передбачений законодавством, за
домовленістю співвласників, який би не
порушував прав та обов»язків сторін у
справі.

З урахуванням вищевикладеного,
суд вважає, що позивач всупереч до ст. 60
ЦПК України, не довів в судовому
засіданні позовні вимоги, у зв'язку з
чим позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 321, 328, 358, 392, 365 ЦПК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 179, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
припинення права власності та
отримання грошової компенсації -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі до районного суду апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення або отримання копії
рішення.

Суддя: