Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Кременчуцької
міської ради Полтавської області до
Публічного акціонерного товариства
«Крюківський вагонобудівний завод»,
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про
визнання приватизації квартири
недійсною, анулювання свідоцтва про
право власності та витребування
квартири, за касаційними скаргами
ОСОБА_4 та Публічного акціонерного
товариства «Крюківський
вагонобудівний завод» на рішення
Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 15
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 04 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Кременчуцька міська
рада Полтавської області звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Крюківський
вагонобудівний завод» (далі - ПАТ
«Крюківський вагонобудівний завод»),
ОСОБА_3, в якому просила: визнати
недійсною приватизацію квартири
АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі
наказу від 22 грудня 1994 року № 1120/В;
анулювати свідоцтво про право
власності на житло від 22 грудня 1994 року,
яке видано ВАТ «Крюківський
вагонобудівний завод» на квартиру
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
підставі наказу від 22 грудня 1994 року №
1120/В; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_3,
повернути її в розпорядження
Кременчуцької міської ради
Полтавської області; стягнути з
відповідачів понесені судові витрати.

Позивач посилався на те, що видача
свідоцтва про право власності на житло
особі, яка на час приватизації та
видачі свідоцтва померла, є грубим
порушенням законодавства та свідчить
про недійсність приватизації як
правочину з відповідними наслідками,
що пов'язані з його недійсністю.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 15
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 04 червня 2014 року, позов
задоволено частково.

Визнано свідоцтво про право власності
на житло від 22 грудня 1994 року, яке
видано ВАТ «Крюківський
вагонобудівний завод» на підставі
наказу від 22 грудня 1994 року № 1120/В та
яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, таким, що
видане з порушенням вимог закону.

Ухвалено анулювати свідоцтво про право
власності на житло від 22 грудня 1994 року,
яке видано ВАТ «Крюківський
вагонобудівний завод» на підставі
наказу від 22 грудня 1994 року № 1120/В та
яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ПАТ
«Крюківський вагонобудівний завод»,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просять скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що рішенням
Кременчуцької міської ради від 26 січня
1990 року № 71 затверджено списки
житлових будинків фонду Кременчуцької
міської ради, що перебувають на балансі
ЖЕО УЖКГ міськвиконкому. У списку
житлових будинків (додаток до
вказаного рішення) зазначено будинок №
82 по вул. Набережна лейтенанта Дніпрова
у м. Кременчуці.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від
ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_1, яке видано
Штомпелівською сільською радою
Хорольського району Полтавської
області, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у
АДРЕСА_2.

Згідно з довідкою ТОВ «Добробит» від 11
листопада 2013 року № 10-04/2605 у
квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані:
ОСОБА_5 з 19 грудня 1989 року по 20
грудня 1994 року, ОСОБА_6 з 19 грудня 1989
року по 09 грудня 2003 року.

22 грудня 1994 року на підставі наказу №
1120/в ВАТ «Крюківський вагонобудівний
завод» видано свідоцтво про право
власності на житло, згідно з яким
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на праві спільної
сумісної власності належить квартира
АДРЕСА_1.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука від 16 листопада 2011 року
встановлено, що після смерті ОСОБА_6 у
вересні 1991 року ОСОБА_5 став постійно
проживати у АДРЕСА_2.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука від 01 грудня 1999 року
визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і
ОСОБА_6; за ОСОБА_7 визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від
06 червня 2007 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8
придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від
20 червня 2007 року ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3
придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії
НОМЕР_2, виданим 19 травня 2011 року
Штомпелівською сільською радою
Хорольського району Полтавської
області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у
АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_5 заведена
спадкова справа за заявами ОСОБА_4 і
ОСОБА_9

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука від 16 грудня 2011 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 06 червня 2007 року між ОСОБА_7 і
ОСОБА_8

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що приватизація спірної
квартири проведена з порушенням вимог
закону.

Також суд виходив з відсутності
підстав для застосування наслідків
пропуску строку давності.

Проте з таким висновком судів
погодитись не можна.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Строк позовної давності для звернення
до суду з позовом про визнання
свідоцтва про право власності на житло
від 22 грудня 1994 року, яке видано ВАТ
«Крюківський вагонобудівний завод» на
підставі наказу від 22 грудня 1994 року
№ 1120/В, таким, що видане з порушенням
вимог закону, сплив у 1997 році, тобто цей
строк сплив до набрання чинності ЦК
України.

Вирішуючи спір, суд керувався ЦК
України, не звернувши уваги на те, що
відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України положення зазначеного
Кодексу застосовуються до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до
набрання Кодексом чинності й не мають
триваючого характеру, то суд при
розгляді справи повинен був керуватися
положеннями Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Перебіг строку позовної
давності згідно зі ст. 76 ЦК Української
РСР починається з дня виникнення права
на позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність застосовується
незалежно від заяви сторін. Закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що
Кременчуцькій міській раді
Полтавської області стало відомо про
порушення її прав та охоронюваних
законом інтересів 14 листопада 2013 року.

Суд при розгляді позову, що поданий з
порушенням строку позовної давності,
повинен не тільки встановити фактичні
обставини справи, докази, якими
обґрунтовується позов, а також
встановити, коли особа дізналась або
могла дізнатися про таке порушення,
поважність причин пропуску строку на
захист порушеного права та чи був
позивач позбавлений можливості
дізнатися про порушення його права.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України, суд не врахував, що строк
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом сплинув у 1997 році
та не застосував правову норму, що
регулює спірні правовідносини.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Публічного
акціонерного товариства «Крюківський
вагонобудівний завод» задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 15
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 04
червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана