АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Сливка А.В.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 28 січня 2013 року по цивільній справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Правекс-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року ПАТ КБ «Правекс-Банк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, в якому, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог (а.с. 74) просило стягнути
солідарно з відповідачів суму
заборгованості станом на 07.11.2012 в
розмірі 718 272,34 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувало, що відповідачі не виконують
взятих на себе зобов'язань щодо
вчасного повернення кредиту та плати
за його користування (відсотків), що
призвело до виникнення заборгованості,
яка підлягає стягненню з відповідачів
в солідарному порядку.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 28 січня 2013 року позов
задоволено - стягнуто з ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ
«Правекс-Банк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 645 277 грн. 93
коп., пеню на суму непогашеного кредиту
у розмірі 12 039 грн. 34 коп., відсотки по
кредиту у сумі 58 042 грн. 00 коп. та пеню за
несвоєчасне погашення відсотків у
розмірі 2 913 грн. 07 коп., а всього
стягнуто 718 272 грн. 34 коп. та судовий збір
в сумі 1 609 грн. 50 коп. з кожного
відповідача.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що розрахунок
заборгованості здійснено позивачем
невірно, він є неправильним та
необґрунтованим, крім того, позивач не
вказав формулу нарахування пені.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Позивач направив до
суду письмові заперечення в яких
просив відхилити апеляційну скаргу та
розглянути справу за відсутності
представника банку. Колегія суддів,
визнала за можливе розглянути справу
за відсутності осіб, які не з'явились,
оскільки їх неявка не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення представника відповідача,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачі порушили взяті на себе
зобов'язання, визначені кредитним
договором та договором позики щодо
вчасного повернення коштів, що
призвело до виникнення заборгованості
перед позивачем, яка, в силу вимог
закону та умов укладених договорів,
підлягає стягненню з відповідачів в
солідарному порядку.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 07.09.2011 між ПАТ КБ
«Правекс-Банк» та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір № 5729-016/11Р про
надання кредиту розмірі 663 715 грн. 06 коп.
зі сплатою 14,99% річних за час фактичного
користування кредитом, а ОСОБА_4
зобов'язався повернути отриманий
кредит, сплатити відсотки за
користування коштами і виконати свої
зобов'язання згідно з даним договором у
повному обсязі.

Пунктом 1.2 кредитного договору
визначено, що кредит надається строком
з 07.09.2011 до 07.09.2014.

Позивач умови, передбачені кредитним
договором № 5729-016/11Р, виконав в повному
обсязі, що підтверджується заявою на
видачу готівки від 07.09.2011 та платіжним
дорученням №1 від 07.09.2011.

Відповідно до умов кредитного
договору, викладених в п. 4.4 відповідач
ОСОБА_4 зобов'язався погашати
заборгованість за кредитом шляхом
внесення сум коштів вказаних в колонці
«Погашення основної суми кредиту»
Додатку 1 до кредитного договору,
щомісяця до 10 числа наступного місяця
включно.

Згідно п. 4.5 кредитного договору,
проценти за користування кредитом
підлягають сплаті ОСОБА_4 щомісяця (за
час фактичного користування коштами
протягом календарного місяця) у строк
до 10 числа місяця включно, наступного
за місяцем нарахування процентів, а
також на момент припинення дії
договору.

Відповідачем порушено умови
кредитного договору щодо повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування коштами, в зв'язку з чим
станом на 07.11.2012 виникла заборгованість
по кредитному договорі в сумі 718 272 грн.
34 коп., з яких: 645 277 грн. 93 коп. - сума
непогашеного кредиту, 12 039 грн. 34 коп. -
пеня на суму непогашеного кредиту та
відсотки 58 042 грн. 00 коп.

07.09.2011 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс-
Банк» було укладено договір поруки №
5729-016/11Р, відповідно до якого ОСОБА_2
зобов'язалась перед позивачем нести
солідарну майнову відповідальність за
виконання в повному обсязі взятих на
себе відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань
за кредитним договором № 5729-016/11Р від
07.09.2011 та можливих змін та доповнень до
нього, щодо сплати процентів, неустойки
(штрафу,пені) вчасно та у повному обсязі
погашення основної суми боргу за
кредитом у строк до 07.09.2014 у розмірі 663 715
гривень 06 копійок та будь-якого
збільшення цієї суми, яке прямо
передбачено умовами кредитного
договору, відшкодування збитків та
іншої заборгованості.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки №
5729-016/11Р від 07.09.2011 відповідач ОСОБА_2
зобов'язалася у випадку невиконання
або неналежного виконання
відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань за
кредитним договором, виконати за нього
зобов'язання перед позивачем на умовах,
в порядку і строки встановлені
кредитним договором № 5729-016/11Р від
07.09.2011.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний
строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК
України відповідно до якої, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
тобто згідно ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредити) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2
вказаної статті наголошує, що до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика», якщо інше не встановлено
параграфом 2 «Кредит» і не випливає із
суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Разом з цим у відповідності до ч. 1 ст. 554
ЦК України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитом як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
вказано договором поруки.

З наведеного вбачається, що судом
першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що позивач виконав
належним чином свої зобов'язання за
кредитним договором, натомість,
відповідачі, в односторонньому
порядку, відмовились виконувати взяті
на себе зобов'язання щодо вчасного
повернення кредиту та сплати відсотків
за його користування. Таким чином, в
суді першої інстанції знайшов
підтвердження факт неналежного
виконання відповідачами своїх
зобов'язань за кредитним договором та
договором поруки, а отже, суд цілком
правомірно дійшов висновку про
необхідність стягнення солідарно з
відповідачів, у відповідності з
вимогами ч. 1 ст. 554 ЦК України, суми
кредиту, відсотків за його
користування, а також пені,
передбаченої кредитним договором.

Є необґрунтованим посилання апелянта
на те, що позивач невірно здійснив
розрахунок заборгованості, оскільки
відповідачами не надано власний
розрахунок, не заявлялось клопотань
про надання позивачем виписки по
рахунках, додаткових розрахунків
заборгованості тощо. При цьому, також
слід зазначити, що в матеріалах справи
міститься розрахунок заборгованості,
який перевірений судом, і з якого
вбачається наявність заборгованості
відповідачів за кредитом та
відсотками, а також сума пені, що
відповідає умовам укладених договорів.

Не знайшли свого підтвердження доводи
апеляційної скарги про те, що пеня,
передбачена умовами договору,
суперечить засадам рівності учасників
цивільних відносин та є нікчемною; банк
не виконав вимоги закону щодо надання
відповідачам повної та своєчасної
інформації про послугу, чим позбавив їх
можливості належним чином оцінити
властивості такої послуги та можливі
негативні для них наслідки.

Вищевказані доводи спростовуються
наступним.

Поручитель була ознайомлена з умовами
договору, всіма істотними обставинами
та наслідками його підписання, що
підтверджується її особистим підписом.
Спір щодо невідповідності підпису у
договорі поруки між сторонами
відсутній. Посилання апелянта на те, що
договір з банком укладено із
обмеженням її права на одержання
необхідної інформації про умови
кредитування, відповідачем не було
доведено та не надано відповідних
доказів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Також спростовуються матеріалами
справи твердження апелянта стосовно
порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
з вказаного пункту Закону вбачається,
що несправедливими вважаються умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. Однак,
умовами п. 7.1.5 кредитного договору
встановлена значно нижча за 50% сума
пені за порушення строків погашення
заборгованості, а саме 0,1% від суми
неоплаченої заборгованості.

При цьому чинний ЦК України (ст.549)
встановлює пеню як вид забезпечення
виконання зобов'язання.

Частина 3 статті 549 ЦК України визначає
пеню як неустойку, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Аналіз зазначених норм чинного
законодавства дає підстави для
висновку про те, що норма договору про
стягнення пені за несвоєчасне
виконання умов кредитного договору є
справедливою, відповідає чинному
законодавству та не суперечить
принципам розумності.

Пеня за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань позичальником є незмінною -
0,1% від суми простроченої
заборгованості, позичальник вільно на
власний розсуд уклав договір про
надання кредиту, а поручитель підписав
договір поруки, на умовах сплати, в тому
числі, зазначеної пені за порушення
виконання умов договору, пеня є
способом забезпечення виконання
зобов'язання.

Виходячи з викладеного, банком при
укладенні кредитного договору та
договору поруки не було порушено прав
позичальника та поручителя, а також
норм законодавства України.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції не надіслав їй копію
уточненої позовної заяви з додатками
та копію рішення, чим грубо порушив її
права, не можуть вплинути на
правильність вирішення справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення суду, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 28 січня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді