Провадження № 2/522/713/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Приморський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
майно, -

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл
спільного сумісного майна подружжя, в
склад якого входить квартира АДРЕСА_1. У
свою чергу, ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням у вигляді вищевказаної
квартири. Ухвалою суду від 09 січня 2013
року вищевказані позови були об'єднані
в одне провадження. В подальшому, з
самостійними позовними вимогами до
суду звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 про визнання права власності на
1/3 частину вищевказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (Т. 2, а. с. 105).

У зв'язку з цим ухвалою суду від 16
квітня 2014 року провадження по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням, та за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання факту проживання
однією сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та розподіл
спільного майна було закрито. Позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 1/3 частини
вищевказаної квартири, - продовжено
розглядом по суті.

ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що вона
є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Раніше вона
разом з батьками мешкала в квартирі
АДРЕСА_2, яка на підставі свідоцтва про
право власності від 12 серпня 1997 року
належала їм в рівних частках. В 1997 році
вищевказану квартиру було продано, та
натомість 30 січня 1998 року придбано
квартиру АДРЕСА_1. На той час позивачка
була неповнолітньою, тому під час
укладення договору купівлі-продажу
квартири мати діяла також в її
інтересах. Однак, рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 лютого 2004 року, без відома
позивачки та її батька, були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано лише
за нею право власності на вищевказану
квартиру.

Також позивачка зазначає, що, на її
думку, ОСОБА_2 порушила її майнові
права та інтереси як власника 1/3
частини спірної квартири. Крім того,
вважає, що після смерті батька ОСОБА_3
їй належить також в порядку
спадкування належна йому 1/3 частина
вказаної квартири. Тому, після
уточнень позовних вимог, вона просить
визнати за нею право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 та її представник у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали у
повному обсязі, просили їх
задовольнити, та надали пояснення
аналогічні обставинам, викладеним у
позовній заяві.

ОСОБА_2 та її представник у судовому
засіданні заперечували проти
задоволення вищевказаних позовних
вимог та вказали, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 лютого 2004 року право власності на
квартиру АДРЕСА_2 було визнано лише за
ОСОБА_2 Крім того, відповідачка
зазначила, що ОСОБА_1 належить на праві
власності також ? частина квартири
АДРЕСА_3, квартира АДРЕСА_4, а також ?
частина квартири АДРЕСА_9, які були
придбані, зокрема, й за кошти
відповідачки та кошти отримані від
продажу квартири АДРЕСА_2. Тому, на
думку ОСОБА_2, майнові інтереси
позивачки не були порушені.

Дослідивши матеріали цивільної справи
у їх сукупності, прийнявши до уваги
докази, вислухавши думки сторін, повно
і всебічно з'ясувавши обставини справи,
суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності виданого
УЖКГ виконкому Одеської міської ради
народних депутатів від 12 серпня 1997 року
№ 3-9995 (Т. 1, а. С. 240) ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 на праві спільної часткової
власності належала квартира АДРЕСА_2, в
якій вони мешкали однією сім'єю.

27 листопада 1997 року вищевказана
квартира була продана відповідно до
договору купівлі-продажу
зареєстрованого Одеською
муніципальною біржею в Журналі
реєстрації біржових угод з нерухомістю
за реєстраційним № Н-00168/97 від 27
листопада 1997 року (Т. 1, а. с. 244).

За кошти отримані від продажу
вищевказаної квартири з додаванням
інших збережень сім'ї 30 січня 1998 року
було придбано квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується відповідним договором
купівлі-продажу №98-251 Ц, зареєстрованим
філією Центрального району Одеської
універсальної біржі «Вітязь» в Журналі
реєстрації біржових угод з нерухомістю
(Т. 1, а. с. 246). Позивачка разом з батьками
була зареєстрована та проживала у
вищевказаній квартирі, що вбачається з
довідки про склад сім'ї та реєстрацію
від 30 липня 2012 року.

У судовому засіданні доведено, що
ОСОБА_2 під час укладення договору
купівлі-продажу діяла також в
інтересах своєї неповнолітньої доньки
- ОСОБА_1

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 16 лютого 2004 року (Т. 1, а. с. 249)
право власності на вищевказану
квартиру було визнано лише за ОСОБА_2
Про вказане рішення ні позивачці, ні її
батьку ОСОБА_3 відомо не було.

В подальшому, рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 28 липня 2009
року (Т. 1, а. с. 224) шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був розірваний, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 (Т. 1, а. с. 26).

Також судом встановлено, що на підставі
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 16 лютого 2004 року відповідачці
було видано свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 від 26
квітня 2012 року (Т. 1, а. с. 163).

Однак, вищевказані дії відповідачки
порушують майнові права та інтереси як
померлого батька позивачки - ОСОБА_3,
так і самої позивачки ОСОБА_1

У Конституції України закріплено
основні правові принципи
регулювання відносин власності,
головним із яких є принцип рівного
визнання й захисту усіх форм власності.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
також у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 04 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України також
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2
була приватизована позивачкою, її
батьком ОСОБА_3, та відповідачкою, в
рівних частках, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від 12
серпня 1997 року, за №3-9995, та
Розпорядженням органу приватизації
від 12 серпня 1997 року, за №100647. Тому,
квартира АДРЕСА_1 була придбана саме за
кошти отриманні від реалізації
вищевказаної квартири за спільні кошти
подружжя.

Однак, в порушення вищевказаних норм,
відповідачка зареєструвала право
власності на спірну квартиру лише за
собою, як за єдиним власником.

В подальшому, ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про визнання факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю та
поділ спільного сумісного майна
подружжя, в склад якого входить, в тому
числі, квартира АДРЕСА_1. У свою чергу,
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною
заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні жилим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (Т. 2, а. с. 105).

У зв'язку з цим ухвалою суду від 16
квітня 2014 року провадження по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням, та за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання факту проживання
однією сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та розподіл
спільного майна було закрито. Позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на майно, - продовжено
розглядом по суті.

Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 68 СК України,
припинення шлюбу не припиняє право
спільної власності на майно, надбане за
час шлюбу.

Таким чином, у судовому засіданні
доведено, що 1/3 частина квартири
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві
спільної часткової власності.

Згідно ст. 175 СК України майно, набуте
батьками і дітьми за рахунок їхньої
спільної праці чи спільних коштів,
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Спільна сумісна власність
може виникнути при одержанні спадщини,
приватизації житлової площі, при
договорі дарування, тощо.

Оскільки на момент приватизації
квартири АДРЕСА_2, та в подальшому при
придбанні квартири АДРЕСА_1 позивачка
було неповнолітньою, то варто вважати,
що ОСОБА_2 діяла також в її інтересах.

Малолітнім особам може належати
будь-яке майно, що відповідно до закону
є об'єктом права приватної власності
фізичних осіб. Європейський суд з прав
людини до поняття «майно» включив як
рухому, так і нерухому приватну
власність.

Приватизація житла дає дитині
будь-якого віку право стати власником
житла згідно з ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлене договором,
укладеним у письмовій формі.

У судовому засіданні відповідачкою не
заперечувався той факт, що ОСОБА_1
належала 1/3 частина проданої квартири
АДРЕСА_2, а квартира АДРЕСА_1 була
придбана на кошти виручені від продажу
вищезазначеної квартири з додаванням
інших грошових збережень.

Тому, у судовому засіданні доведений
факт належності ОСОБА_1 1/3 частини
спірної квартири.

Доводи ОСОБА_2 про те, що майнові права
позивачки не порушені, оскільки їй
належить на праві власності також ?
частина квартири АДРЕСА_3, квартира
АДРЕСА_4, а також ? частина квартири
АДРЕСА_9, які були придбані, зокрема, й
за кошти відповідачки та кошти
отримані від продажу квартири АДРЕСА_2,
не беруться судом до уваги, оскільки
відповідачкою не було подано до суду
жодних доказів на підтвердження
вищевикладених обставин.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права,
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась
спадщина в тому числі на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1, що вбачається з копії
спадкової справи №55967324. ОСОБА_3 ще за
життя звернувся до суду з позовними
вимогами до ОСОБА_2 про визнання за ним
право власності на вищевказану частину
квартири.

Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України
часом відкриття спадщини слід вважати
день смерті особи (ст. 46 ЦК України),
зазначений у свідоцтві про смерть,
виданим державним органом реєстрації
актів цивільного стану.

Згідно витягу про реєстрацію в
Спадковому реєстрі №38360300 від 12 вересня
2014 року спадкоємцем першої черги
ОСОБА_3 є ОСОБА_1

Таким чином, оскільки позивачка
являється єдиною спадкоємицею після
смерті ОСОБА_3, та їй на праві власності
належить 1/3 частина квартири як частка
в спільній сумісній власності, а також
1/3 частина квартири, як спадщина після
смерті батька, то суд вважає
обґрунтованою вимогу ОСОБА_1 про
визнання за нею право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» зазначено, що вирішуючи за
позовами про визнання питання про
наявність або відсутність тих чи інших
правовідносин, суд при задоволенні
позову зобов'язаний у необхідних
випадках зазначити в резолютивній
частині рішення і про ті правові
наслідки, які тягне за собою таке
визнання (наприклад, про анулювання
актового запису про реєстрацію шлюбу в
разі визнання його недійсним,
анулювання свідоцтва про право
власності тощо).

Таким чином, суд вважає також за
необхідне скасувати частково
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, виданого виконавчим
комітетом Одеської міської ради від 26
квітня 2012 року на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо
його прав та обов'язків цивільного
характеру.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими
та такими, що знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні.

В забезпечення позовних вимог за
заявою ОСОБА_3 ухвалою суду від 10 червня
2013 року був накладений арешт на
квартири: АДРЕСА_10, АДРЕСА_1, та 256/4000
частини квартири АДРЕСА_8, які належать
ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до ч. 3 та ч. 6 ст. 154 ЦПК
України заходи забезпечення позову
можуть бути скасовані судом, який
розглядає справу. Якщо у задоволені
позову було відмовлено, провадження у
справі закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили.

Тому, оскільки судом задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1, то суд вважає за
можливе скасувати заходи забезпечення
позову накладені ухвалою суду від 10
червня 2013 року.

Керуючись ст. 41 Конституції України, п.
19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову
практику у справах про спадкування», п.
19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», ст. ст. 60, 68,
74, 175 СК України, ст. ст. 368, 372, 1220 ЦК
України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 154,
208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на майно, -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, скасувавши
частково свідоцтво про право власності
на вказану квартиру, видане виконавчим
комітетом Одеської міської ради від 26
квітня 2012 року на ім'я ОСОБА_2.

Рішення після набрання ним законної
сили є підставою для реєстрації
Реєстраційною службою Одеського
міського управління юстиції за ОСОБА_1
право власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1.

Після набрання рішення законної сили
скасувати заходи забезпечення позову,
накладені ухвалою Приморського
районного суду м. Одеси від 10 червня 2013
року у вигляді накладення арешту на
квартири: АДРЕСА_10, АДРЕСА_1, та 256/4000
частини квартири АДРЕСА_8.

Копію рішення суду після набрання ним
законної сили направити для виконання
до Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги через Приморський
районний суд м. Одеси протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя:
Ю.Б. Свячена