АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9467/2014
Головуючий в 1 інстанції - Шаховніна М.О.
Доповідач - Шиманський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Борисової О.В., Кравець В.А.

при секретарі - Ошедшої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
в інтересах ОСОБА_3 на рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 05 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа:
Житлово-будівельний кооператив
«Мотозаводець-7» про відшкодування
майнової та моральної шкоди, завданої
залиттям квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернулась у грудні 2013 року.

Зазначала, що їй на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1.
04.10.2013 року внаслідок
несанкціонованого втручання мешканців
квартири АДРЕСА_2 у роботу системи
центрального опалення відбулося
залиття водою її квартири. Згідно
висновку про вартість
відновлювального ремонту від 11
листопада 2013 року розмір майнового
збитку, завданого внаслідок залиття
квартири, складає 21 354 грн. 00 коп. Крім
того їй була завдана моральна шкода у
зв'язку з порушенням звичайного
способу життя.

На підставі ст. 1166 ЦК України, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3
на свою користь 21 354 грн. матеріальної
шкоди, 1 494 грн. 68 коп. - інфляційних
витрат за період з листопада 2013 року по
квітень 2014 року, 1200 грн. - витрати за
проведення експертної грошової оцінки,
6 500 грн. моральної шкоди, 3 800 грн. -
правової допомоги та судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 05 червня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 майнову шкоду у
розмір 21 354 грн., 1 200 грн. за проведення
експертної грошової оцінки та моральну
шкоду у розмірі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення судом норм
процесуального права, ставиться
питання про зміну ухваленого рішення в
частині розміру відшкодування
матеріальної шкоди та визначити розмір
матеріальної шкоди з урахуванням
інфляції в сумі 22 554 грн. та стягнути з
відповідача витрати на правову
допомогу в розмірі 3 800,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3, з тих же підстав
ставить питання про скасування даного
рішення та ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають до
задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності квартира
АДРЕСА_1 належить позивачу на праві
приватної власності.

04.10.2013 року в будинку АДРЕСА_2 трапилось
залиття внаслідок аварії на системі
центрального опалення.

Згідно акта про залиття представників
організації, яка обслуговує
внутрішньо-будинкові системи опалення
та горячого водопостачання ЖБК
«Мотозаводець» від 10.10.2013 року,
причиною залиття, що трапилось на
ситемі ЦО є несанкціоноване втручання
мешканців кв. № 63 у роботу системи
(заміна радіаторів, трубопроводів,
тощо).

Висновки і рекомендації комісії -
відшкодування збитків за рахунок
винної особи, а саме власника кв.
АДРЕСА_2.

Відповідно до висновку про вартість
проведення відновлювального ремонту
квартири АДРЕСА_1 після її залиття від 11
листопада 2013 року, вартість
відновлювального ремонту квартири
складає 21 354 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 21 354 грн.
та моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. а
також витрат за проведення експертної
грошової оцінки в сумі 1 200 грн., суд
першої інстанції прийшов до висновків,
що позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода,
завдана неправомірними діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України та
роз'яснень, викладених в п. п. 7, 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року (зі
змінами, внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 25
травня 2001 року) „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", заподіяна моральна
(немайнова) шкода відшкодовується у
повному обсязі тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені
противоправними діями (бездіяльністю)
інших осіб.

Встановивши вищевказані обставини
справи та проаналізувавши норми права,
які регулюють виниклі спірні
правовідносини, суд першої інстанції
цілком законно та обґрунтовано дійшов
висновку про наявність вини
відповідача в заподіянні позивачу
матеріальної шкоди, яка, в силу вимог
закону, підлягає відшкодуванню в
повному обсязі.

При цьому, слід зазначити що як в суді
першої так і в суді апеляційної
інстанції відповідач не заперечувала
сам факт залиття, проте не
погоджувалась з визначеними актом
причинами залиття, однак жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження інших причин залиття та
розміру заподіяної позивачу майнової
шкоди не надала, а тому суд правомірно
виходив із наявних у справі доказів,
які, в їх сукупності, дають підстави для
висновку як про вину відповідача, так і
про розмір майнової шкоди.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги відносно того що
акт є не належним доказом є
необґрунтованими, оскільки
відповідачем не спростовано ці дані
іншими належними і допустимими
доказами. Невідповідність акту вимогам
Правил утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства від 17 травня 2005 року № 76,
не спростовує факт залиття квартири
позивача та не є підставою для відмови
у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, слід зазначити, що
відповідач не скористалась наданим
процесуальним законом правом на
звернення до суду з клопотанням про
призначення у справі судової
будівельно-технічної експертизи з
метою визначення причин залиття та
розміру майнової шкоди, що було
роз'яснено відповідачу судом першої
інстанції.

Таким чином відповідач в супереч вимог
ч. 2 ст. 1166 ЦК України, у відповідності до
якої особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини, не довела належними і
допустимими доказами відсутність
своєї вини в заподіянні шкоди майну
позивачів.

Твердження апелянта про те, що суд не
допитав свідків на правильність
ухваленого рішення, яке ґрунтується на
письмових доказах, не впливає.

Інші доводи скарги аналогічні доводам
позовної заяви, яким суд першої
інстанції, повно та всебічно
дослідивши обставини справи, дав
належну оцінку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення з відповідача на
користь позивача витрат на правову
допомогу суд першої інстанції прийшов
до висновку що надані позивачем
квитанції не можуть бути належним
доказом підтвердження понесених
витрат на правову допомогу у сумі 3 800
грн., оскільки з огляду на вимоги
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави», в
матеріалах справи відсутній
розрахунок вартості юридичних послуг
відповідно до пропорційного часу
роботи адвоката у зв'язку з наданням
правової допомоги у даній справі.

З такими висновками колегія суддів
також погоджується з огляду на
наступне.

Згідно ч. 1 ЗУ «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні на користь якої ухвалено
судове рішення іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні під час вчинення
окремих процесуальних дій, поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні

Граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом справ,
затверджено ПКМУ № 590 від 27.04.2006 року
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних і адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави», згідно додатку до якої
граничний розмір витрат, пов'язаних з
правовою допомогою стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення у
цивільній справі, у випадку, якщо
компенсація сплачується іншою особою,
не повинен перевищувати суму що
обчислюється з огляду на те що
зазначеній особі виплачується 40%
розміру мінімальної заробітної плати
за годину її роботи.

Як вбачається з наданих позивачем
квитанції до прибуткового касового
ордеру № 20 від 21.11.2013 року №7 від
26.02.2014 року та №10 від 19.03.2014 року, в них
відсутній розрахунок вартості
юридичних послуг відповідно до
пропорційного часу роботи, що
унеможливлює визначення порядку
компенсації відповідно до вимог
вищезазначених актів.

Доданий до апеляційної скарги акт
прийому-передачі наданих послуг від
18.06.2014 року не може бути прийнятий судом
до уваги, оскільки він не є фінансовим
документом та не підтверджує сплату
судових витрат за участь адвоката при
розгляді справи.

Суд першої інстанції також
обґрунтовано прийшов до висновків про
відмову у задоволенні позовних вимог
про стягнення інфляційних витрат з
огляду на те, що відносини, які
утворились між сторонами, не є
грошовими зобов'язаннями, а тому на них
не розповсюджуються вимоги ст. 625 ЦК
України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки відносини між сторонами
утворились з приводу залиття квартири,
то висновки суду першої інстанції в цій
частині відповідають нормам
матеріального права.

Таким чином, твердження апеляційних
скарг про незаконність та
упередженість судового рішення
матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду
міста Києва від 05 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: