У х в а л а

іменем україни

4 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Кадєтової
О.В., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, третя особа -
сільськогосподарське відкрите
акціонерне товариство «Птахокомплекс
«Яришів», про стягнення заборгованості
за кредитними договорами, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 18 жовтня 2012 року та рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 12 лютого 2014 року, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду з
позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитними договорами.

Позовні вимоги мотивувало тим, що
згідно з кредитним договором №
0 від 19 листопада 2007 року
сільськогосподарське відкрите
акціонерне товариство «Птахокомплекс
«Яришів» (далі - СВАТ «Птахокомплекс
«Яришів») отримало кредит у сумі 800 000
грн., за кредитним договором № 0
від 19 листопада 2007 року - підприємство
отримало 3 200 000 грн., за кредитним
договором

№ 0 від 7 жовтня 2008 року - 500 000 грн.

У забезпечення виконання вказаних
кредитних договорів між банком та
ОСОБА_3 було укладено відповідні
договори поруки.

Через неналежне виконання
позичальником своїх зобов'язань
виникли кредитні заборгованості в
розмірі 138 745 грн. 36 коп., 1 534 392 грн. 59 коп.
та 420 255 грн. 74 коп. відповідно, які
позивач просив стягнути з поручителя.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2012 року
позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку
заборгованості за кредитними
договорами від 19 листопада 2007 року №
у розмірі 138 745 грн. 36 коп. та
неустойку в сумі 5 000 грн., від 7 жовтня
2008 року № 0 у розмірі 420 255 грн.

74 коп. та неустойку в сумі 5 000 грн., від 19
листопада 2007 року № 0
в розмірі 1 534 392 грн. 59 коп. та неустойку
в сумі 5 000 грн. Вирішено питання про
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 12 лютого

2014 року рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від

18 жовтня 2012 року в частині стягнення з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 420 255
грн. 74 коп. заборгованості та 5 000 грн.
неустойки за договором від 7 жовтня 2008
року № 0 та 1 534 392 грн. 59 коп.
заборгованості й 5 000 грн. неустойки за
договором від 19 листопада

2007 року № 0 скасовано, в цій
частині ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог. У
решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2012 року
й рішення апеляційного суду Вінницької
області від 12 лютого 2014 року в частині
стягнення з нього кредитної
заборгованості за договором від 19
листопада 2007 року № скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог банку.

ПАТ «УкрСиббанк» у поданій касаційній
скарзі просить скасувати рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 12 лютого 2014 року та залишити в силі
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2012
року, яке було помилково скасовано,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив із
обґрунтованості та доведеності
позовних вимог.

Скасовуючи частково рішення суду
першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні вимог банку про стягнення
заборгованостей за кредитними
договорами від 7 жовтня 2008 року № 0
та від 19 листопада

2007 року № 0, апеляційний суд
виходив із наявності правових підстав
для припинення дії договорів поруки,
укладених у забезпечення належного
виконання вказаних договорів кредиту
на підставі п. 4 ст. 559 ЦК України. При
цьому суд зазначив, що з вимогами до
поручителя про стягнення кредитної
заборгованості за договором від 19
листопада 2007 року № позивач
звернувся у передбачені законом
строки.

Судом установлено, що між ПАТ
«УкрСиббанк» та СВАТ «Птахокомплекс
«Яришів» 19 листопада 2007 року та 7 жовтня
2008 року були укладені кредитні
договори № , № 0, № 0, за
умовами яких товариство отримало
кредити на суми 800 тис. грн., 3 200 000 грн. та
500 тис. грн.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаними договорами
між банком та ОСОБА_3 були укладені
договори поруки щодо кожного
кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням СВАТ
«Птахокомплекс «Яришів» взятих на себе
зобов'язань, виникли кредитні
заборгованості, розмір яких становить
за договором від 19 листопада 2007 року №
-

138 745 грн. 36 коп. та 5 000 грн. неустойки, за
договором від 19 листопада 2007 року №
0 - 1 534 392 грн. 59 коп. та 5 000 грн.
неустойки, за договором від 7 жовтня 2008
року № 0 - 420 255 грн. 74 коп. та

5 000 грн. неустойки.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального
права поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього
Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якими строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зі змісту договору поруки вбачається,
що строк її припинення не встановлено,
тому згідно з вимогами вищевказаних
норм матеріального права, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання,
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково не пред'явить
вимоги до поручителя.

Отже, підставою для припинення
договору поруки може бути як
здійснення без згоди поручителя зміни
основного зобов'язання, яке
забезпечене порукою, у даному випадку
це збільшення процентної ставки за
користування кредитом, про що зазначав
ОСОБА_3 у своїх запереченнях на позов,
так недотримання кредитором строку
звернення до суду з вимогами до
поручителя.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
вказано, що якщо в договорі поруки такі
умови сторонами не узгоджені, а з
обставин справи не вбачається
інформованості поручителя і його згоди
на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої ст. 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

У цьому випадку поручитель має право на
пред'явлення позову про визнання
договору поруки припиненим.

Відповідно до п. 24 постанови № 5 Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року,
відповідно до ч. 4

ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Відмовляючи в задоволенні вимог банку
про стягнення заборгованостей за
кредитними договорами від 7 жовтня 2008
року

№ 0 та від 19 листопада 2007 року №
0, апеляційний суд виходив із
наявності правових підстав для
припинення дії договорів поруки,
укладених у забезпечення належного
виконання вказаних договорів кредиту
на підставі п. 4 ст. 559 ЦК України. При
цьому суд зазначив, що з вимогами до
поручителя про стягнення кредитної
заборгованості за договором від 19
листопада 2007 року № позивач
звернувся у передбачені законом
строки.

Такі висновки апеляційного суду є
обґрунтованими та узгоджуються з
матеріалами справи, при встановленні
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалене у справі
рішення апеляційного суду відповідає
вимогам чинного законодавства щодо
законності й обґрунтованості та
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 й публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 12 лютого 2014 року залишити
без змін.

договорами передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Д.О. Остапчук