Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Київської
міської ради, ОСОБА_4 про визнання права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування за законом, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 18 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 17 жовтня 1996 року він є
власником ј частини будинку АДРЕСА_1.
Власником інших ѕ частин будинку була
його мати ОСОБА_5 Крім того, на підставі
розпорядження Київської міської
державної адміністрації від 15 вересня
1997 року йому і його матері передано у
спільну приватну власність земельну
ділянку площею 0,0759 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
померла. За життя вона склала заповіт
від 19 грудня 1996 року, на
підставі якого ѕ частин будинку
заповіла ОСОБА_6 ОСОБА_6 вчасно прийняв
спадщину. Частина земельної ділянки,
яка належала на праві власності ОСОБА_5,
заповітом охоплена не була, тому вона
підлягає спадкуванню спадкоємцями за
законом на загальних підставах. На
думку ОСОБА_3 він фактично прийняв
спадщину, оскільки до смерті матері
вони проживали разом, здійснював
нагляд за земельною ділянкою, після
смерті - продовжував проживати у своїй
частині будинку, доглядати за
земельною ділянкою. Ураховуючи
викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити
його позовні вимоги.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 18 лютого 2014 року,
залишеними без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 22
травня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 3/8 частин земельної
ділянки площею 0,0759 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 і визнаючи за ним право
власності на 3/8 частин земельної
ділянки в порядку спадкування за
законом після смерті його матері, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що оскільки спірна земельна
ділянка була передана ОСОБА_5 і ОСОБА_3 у
спільну приватну власність, то у силу
положень ст. 42 ЗК України (1990 року), який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, розмір їх часток у праві
спільної власності на землю
визначається пропорційно розміру
часток у спільній частковій власності
на будинок. ОСОБА_5 була власником
ѕ частин будинку, тому їй на праві
власності належало і ѕ частин спірної
земельної ділянки, яка залишилася не
заповіданою і спадкується
спадкоємцями за законом на загальних
підставах. ОСОБА_3 прийняв спадщину
після смерті матері, до складу якої
входить ѕ частин спірної земельної
ділянки, шляхом фактичного вступу в
управління та володіння зазначеною
земельною ділянкою. Крім нього
спадщину прийняв і ОСОБА_4 - син
померлої спадкодавиці, шляхом подання
у визначений законодавством строк до
державної нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини. Отже
спадкоємцями ѕ частин земельної
ділянки, яка є спадковим майном, є
позивач ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних
частках.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Установлено, що на підставі свідоцтва
про право власності від 17
жовтня 1996 року та свідоцтва про право
на спадщину за законом від 17
жовтня 1996 року ОСОБА_5 є власником ѕ
частин будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є власником ј частини
зазначеного будинку (свідоцтво про
право на спадщину за законом від 17
жовтня 1996 року).

Згідно з розпорядженням Київської
міської державної адміністрації від 15
вересня 1997 року № 1426 ОСОБА_5 і ОСОБА_3
передано у спільну приватну власність
земельну ділянку площею 0,0759 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, для
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд.

24 березня 1999 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3
отримали державні акти на право
приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її
смерті відкрилась спадщина на: ѕ частин
будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 0,0759 га, на якій розташований
зазначений будинок.

27 січня 2000 року Четвертою Київською
державною нотаріальною конторою
заведено спадкову справу, згідно з якою
спадщину на ѕ частин будинку АДРЕСА_1
прийняв ОСОБА_6 згідно заповіту,
складеного ОСОБА_5 19 грудня 1996 року,
спадщину на земельну ділянку прийняли
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як спадкоємці першої
черги у порядку спадкування за законом.

10 квітня 2001 року ОСОБА_6 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом і на підставі договору
дарування від 14 березня 2003 року
подарував ѕ частин зазначеного будинку
ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР (1963 року),
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин, розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЗК України (1990 року),
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин, громадяни, яким жилий
будинок, господарські будівлі та
споруди і земельна ділянка належать на
праві спільної сумісної власності,
використовують і розпоряджаються
земельною ділянкою спільно.
Використання і розпорядження
земельною ділянкою, що належить
громадянам на праві спільної часткової
власності, визначаються
співвласниками цих об'єктів і
земельної ділянки пропорційно розміру
часток у спільній власності на даний
будинок, будівлю, споруду.

Якщо згоди на
використання та розпорядження
спільною земельною ділянкою не
досягнуто, спір вирішується судом (ч. 4
ст. 42 ЗК України (1990 року), яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин).

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 01 січня
2002 року, згідно з положеннями чинної до
цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача
від відчужувача переходить належне
йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст. 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року і - згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
пункті 18-1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» розмір земельної
ділянки, необхідний для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
визначається шляхом проведення за
клопотанням сторін експертизи з
врахуванням чинних нормативних
документів у галузі будівництва,
санітарних норм та правил тощо.

Вирішуючи спір суд першої інстанції на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, не надав оцінки тому, що
оскільки спірна земельна ділянка була
надана позивачу і його матері у спільну
приватну власність, то вони є
співвласниками цієї земельної ділянки
без визначення часток, угоди про
порядок користування спільною
власністю, передбаченої положеннями
ст. 42 ЗК України (1990 року) між
співвласниками не було, тому при
вирішенні питання спадкування частини
земельної ділянки, що належала
спадкодавцю, необхідно визначити
частину, яка підлягає спадкуванню, а
також частину, яка необхідна для
обслуговування будинку і
прибудинкової території, у порушення
ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції
не роз'яснив позивачу його право на
уточнення позовних вимог, на заявлення
клопотання про призначення експертизи
для визначення розміру земельної
ділянки, який є необхідним для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, що мають важливе
значення для вирішення цієї справи.

Отже, суд першої інстанції не
визначився із характером спірних
правовідносин, не встановив, яка
правова норма підлягає застосуванню,
не з'ясував всі обставини справи, не
дослідив всі докази та не надав їм
оцінки. З'ясування цих обставин має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська