АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа: Служба у справах дітей
Подільської районної у місті Києві
державної адміністрації, про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, за апеляційною скаргою
КохановськогоВадима Сергійовича в
інтересах публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 27 червня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року ПАТ «Альфа-Банк»
звернулося до суду з позовом до до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 27 червня 2014 року у
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі Кохановський В.С.
в інтересах ПАТ «Альфа-Банк»,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Зокрема, апелянт посилається на ті
обставини, що суд першої інстанції
безпідставно застосував до спірних
правовідносин Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 3
червня 2014 року № 1304-VII, не перевіривши
належним чином чи дійсно даний закон
розповсюджує свою дію
________________________________________________

№ апеляційного провадження 22-ц/796/11770/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гребенюк В.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Вербова І.М.

на сторін у справі та чи не підпадає
ОСОБА_2 під суб'єкта відповідальності
за корупційні правопорушення
відповідно до ст. 4 Закону України «Про
засади запобігання і протидії
корупції», що б унеможливило
застосування Закону № 1304-VII.

В суді апеляційної інстанції
представник ПАТ «Альфа-Банк» -
Кохановський В.С. апеляційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники розгляду справи про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлялися в установленому законом
порядку, у судове засідання не прибули,
про причини неявки суд не повідомили, у
зв'язку із чим колегія суддів вважала
за можливе слухати справу у їх
відсутність.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що 26 квітня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк»
(правонаступником прав та обов'язків
якого є позивач ПАТ «Альфа Банк» згідно
статуту товариства) та відповідачем
ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за
умовами якого позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 93 тис.
доларів США зі сплатою процентної
ставки, яка становила 11,5 % річних.

Відповідно до п. 3 кредитного договору,
позичальник зобов'язується в порядку
та на умовах договору повертати кредит,
виплачувати проценти за користування
кредитом, сплачувати неустойку та інші
передбачені платежі.

У відповідності до п. 5.1 кредитного
договору, банк вправі вимагати від
позичальника дострокового виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Незважаючи на взяті на себе за
договором зобов'язання, відповідач
належно їх не виконував, внаслідок чого
станом на 26 вересня 2013 року у
останнього утворилася заборгованість
за кредитом у розмірі 87 190 доларів США 70
центів, що за курсом НБУ в гривневому
еквіваленті станом на 26.09.2013 складає 696
915 грн. 27 коп., 17 595 доларів США 16 центів,
що за курсом НБУ в гривневому
еквіваленті станом на 26.09.2013 складає 140
638 грн. 11 коп., заборгованість за
відсотками, 38 904 грн. 43 коп. - неустойка,
що підтверджено розрахунком. /а.с. 27 -30/

Позивачем здійснювались заходи щодо
врегулювання спору в позасудовому
порядку.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання мають виконуватись
належним чином та у встановлений строк.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається.

Вказані обставини, з посиланням на
належні та допустимі докази,
відповідачами спростовані не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Види забезпечення виконання
зобов'язання визначені ст. 546 ЦК України
і такими є неустойка, порука, гарантія,
застава, притримання, завдаток.

В якості забезпечення виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
погашення кредиту, сплати відсотків та
інших платежів, передбачених
договором, позивач та відповідач
ОСОБА_2 уклали договір іпотеки від 26
квітня 2007 року, згідно умов якого
відповідач передала в іпотеку кредитне
нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1
в

м. Києві. /а.с. 16 - 18/

Згідно з п. 6.2 іпотечного договору,
звернення стягнення на предмет іпотеки
може бути здійснено іпотекодержателем
на підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або із договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
зобов'язання забезпеченого іпотекою,
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. За рахунок предмета іпотеки
він має право задоволити в повному
обсязі свої вимоги з урахуванням
сплати відсотків, неустойки, збитків та
іншого. Звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержагеля.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу.

Відповідно до ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

7 червня 2014 року набув чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

Статетю 1 вказаного Закону
передбаченого, що протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згодивласника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотекизгідно із статтею 5
Закону України «Проіпотеку», якщо таке
майно виступає як
забезпеченнязобов'язань громадянина
України (позичальникаабо майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місцепостійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктомнезавершенного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомогожитлового майна
(об'єктанезавершенного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житловогобудинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згодивласника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавстваабо кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів,
одержанихстягувачем від реалізації
(переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
того, що вказаний Закон розповсюджує
свою дію на правовідносини, які
склались між сторонами спору.

Позичальник одержала кредит в
іноземній валюті, у забезпечення його
виконання передала в іпотеку квартиру,
загальна площа якої не перевищує 37
кв.м., наявність в іпотекодавця у
власності іншого нерухомого чи
житлового майна судом не встановлена.

Згідно зі ст. 4 ЗУ «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

Враховуючи наведене, у вимогах банку
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме спірну квартиру, судом
обґрунтовано відмовлено з підстав,
передбачених ЗУ №1304-VII від 3 червня 2014
року.

З урахуванням викладеного вище, а саме
необхідності відмови в позові в
частині вимог про звернення стягнення
на предмет іпотеки, законними та
обґрунтованими є також висновки суду
щодо відсутності правових підстав для
задоволення вимог про виселення
відповідачів з спірного житлового
приміщення в порядку вимог чинного
житлового законодавства України, так
як зазначені вимоги є нерозривно
пов'язаними з первинними вимогами.

Доводи апеляційної скарги в частині
помилковості висновків суду щодо
необхідності застосування до спірних
правовідносин норм Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», які
зводяться до трактування приписів
цивільного процесуального права та
того, що рішенням суду звернення
стягнення на предмет іпотеки фактично
не відбувається, оскільки виконання
рішення здійснюється поза межами
судового розгляду на стадії
виконавчого провадження, не беруться
до уваги колегією суддів.

Стадія виконання судового рішення не
можлива без самого судового рішення,
яким визначаються певні зобов'язальні
наслідки правого характеру для сторін
спору. Ухвалення рішення всупереч норм
чинного законодавства з підстав
трактування особливостей стадій
цивільного судочинства є неможливим з
огляду на приписи цивільного
процесуального закону та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі».

Посилання апеляційної скарги з приводу
обставин того, що позичальник ОСОБА_2
ймовірно може бути суб'єктом
відповідальності у розумінні вимог
Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції» є
припущеннями сторони позивача та не
беруться до уваги колегією суддів з
огляду на приписи статті 60 ЦПК України.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, не відносяться до підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Підстав до скасування рішення суду
передбачених ст. 309 ЦПК України при
апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу КохановськогоВадима
Сергійовича в інтересах публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 27 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко