У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської
І.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Черкаської
міської ради, виконавчого комітету
Черкаської міської ради, треті особи:
Черкаське міське управління земельних
ресурсів, Комунальне підприємство
«Черкаське обласне об'єднане бюро
технічної інвентаризації», державне
підприємство «Черкаський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» про визнання
угод купівлі-продажу недійсними,
скасування державних актів та
встановлення меж земельних ділянок, за
зустрічним позовом ОСОБА_7 в інтересах
якого діє ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, що належить на праві
власності та встановлення межі між
суміжними земельними ділянками,
вивчивши матеріали справи, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 24 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2007 року ОСОБА_5. звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
недійсним пункт 37 рішення Черкаської
міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 року в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_9 земельної ділянки розміром 591
кв.м, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1; визнати недійсною угоду
купівлі-продажу вказаної земельної
ділянки від 6 лютого 2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7; визнати недійсною угоду
дарування зазначеної земельної
ділянки від 17 серпня 2004 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7; скасувати державний акт на
право приватної власності на вказану
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_7; встановити межу між суміжними
земельними ділянками по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2

Позов мотивовано тим, що на підставі
договору дарування від 5 червня 1986 року
позивачу на праві приватної власності
належить Ѕ частина житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд,
розташованих на земельній ділянці
розміром 402 кв.м за адресою:
АДРЕСА_2. Вказана земельна ділянка
згідно з рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради № 523
від 29 серпня 1983 року закріплена в
постійне користування за даним
будинковолодінням, на даний час - не
приватизована. У вересні 2006 року
позивач зверталася до виконавчого
комітету Черкаської міської ради щодо
приватизації частини земельної
ділянки по АДРЕСА_2. В приватизації
земельної ділянки їй було відмовлено,
оскільки суміжна земельна ділянка, що
знаходиться по АДРЕСА_1 на той час вже
була приватизована і був виданий
державний акт на право приватної
власності на ім'я ОСОБА_9 Державний акт
виданий на підставі технічної
документації, складеної з грубими
порушеннями (помилки співробітників ДП
«Черкаський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»).
З'ясувалося, що межа сусідньої
земельної ділянки проходить не
відповідно до технічної документації,
а через належні позивачу нерухомі
будівлі: цегляний гараж та сарай.
Отримавши земельну ділянку у приватну
власність, ОСОБА_9 продала її
ОСОБА_11, який в свою чергу, на підставі
договору дарування передав цю земельну
ділянку відповідачу - ОСОБА_7 Позивач
вказувала на те, що власником
зазначеної земельної ділянки є
ОСОБА_7, який не проживає в АДРЕСА_1 і
даний будинок ним не використовується.
Вона постійно проживає в АДРЕСА_2 і не
може приватизувати належну їй частину
землі.

Ухвалою Соснівського районного суду
від 29 квітня 2010 року провадження у
справі в частині вимог про визнання
недійсним п. 37
рішення Черкаської міської ради від 18
серпня 1998 року та щодо визнання
частково недійсним державного акту на
право приватної власності земельну
ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_7
закрито. Роз'яснено позивачу, що
вирішення таких вимог віднесено до
адміністративної юрисдикції.

Вказана ухвала сторонами не
оскаржувалась та набрала законної
сили.

У травні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом, в якому просив
відновити його право приватної
власності на земельну ділянку площею 591
кв.м; зобов'язати ОСОБА_5. не чинити йому
перешкод в користуванні земельною
ділянкою площею 591 кв.м; зобов'язати
ОСОБА_5. повернути 12 кв.м земельної
ділянки, якими вона незаконно
заволоділа; встановити межу між
суміжними земельними ділянками по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_5.
знести з його земельної ділянки
надвірні споруди сарай та прибудову до
автогаражу, які побудовані без
відповідного дозволу.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_7 на
праві приватної власності належить
житловий будинок з надвірними
спорудами та земельна ділянка площею 591
кв.м по АДРЕСА_1. ОСОБА_7 виданий
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку
від 4 квітня 2006 року. ОСОБА_5. є суміжним
землекористувачем. ОСОБА_7 вважає, що
ОСОБА_5. самовільно захопила частину
його земельної ділянки площею 12 кв.м, в
обґрунтування чого посилався на
висновок судової будівельно-технічної
експертизи від 24 квітня 2009 року.

У листопаді 2013 року ОСОБА_5.
звернулася до суду з заявою про
збільшення позовних вимог, в якій знову
просила визнати п. 37 рішення Черкаської
міської ради № 714 від 18 серпня 1998 року в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_9 земельної ділянки, розміром 591
кв.м, яка знаходиться у м. Черкаси по
АДРЕСА_1, недійсним та скасувати його.

Ухвалою Соснівського районного суду
м. Черкаси від 10 грудня 2013 року
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 та
цивільну справу за позовом ОСОБА_7
об'єднано в одне провадження для
спільного розгляду.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 25 грудня 2013 року
первісний позов задоволено частково.
Визнано пункт 37 рішення виконавчого
комітету Черкаської міської Ради № 714
від 18 серпня 1998 року в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_9 земельної ділянки розміром 591
кв.м, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 недійсним та скасовано його.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
26 лютого 2000 року, згідно якого ОСОБА_9
продала зазначену земельну ділянку
ОСОБА_6 Визнано недійсним договір
дарування від 17 серпня 2004 року,
посвідчений Першою Черкаською
державною нотаріальною конторою,
реєстровий № 1-2639, згідно з яким ОСОБА_6
подарував ОСОБА_7 земельну ділянку
площею 591 кв. м по АДРЕСА_1. Скасовано
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку від 4
квітня 2006 року, виданий на ім'я ОСОБА_7
на вказану земельну ділянку. У
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. В задоволенні позову
ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 24 липня 2014 року
рішення районного суду змінено.
Рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсним та
скасування пункту 37 рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 року в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_9 земельної ділянки розміром 591
кв.м, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 скасовано. В цій частини
провадження у справі закрито. Рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_5
скасовано з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих вимог.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат. В іншій частині рішення
суду залишено без змін.

ОСОБА_5, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подала касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов ОСОБА_5 виходив з
того, що 18 серпня 1998 року Черкаською
міською радою в порушення вимог
ст..ст.17, 30 ЗК України, що діяв на час
прийняття оспорюваного рішення, було
передано у приватну власність ОСОБА_9
земельну ділянку, яка частково
знаходиться під належними позивачу
будівлями, що є неприпустимим. Рішення
Черкаської міської ради №714 від 18
серпня 1998 року в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_9
земельної ділянки розміром 591 кв.м по
АДРЕСА_1 у м. Черкаси, не
може вважатися таким, що відповідає
вимогам законодавства, а тому підлягає
скасуванню, оскільки порушує права і
інтереси ОСОБА_5 Оскільки договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
26 лютого 2000 року та договір дарування
від 17 серпня 2004 року, вчинені на
підставі недійсного рішення, порушують
законні права та інтереси ОСОБА_5,
суперечать вимогам цивільного і
земельного законодавства, то є
підстави для визнання їх недійсними.
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку
від 4 квітня 2006 року виданий ОСОБА_7 на
підставі недійсного договору
дарування підлягає скасуванню.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_5.
про визнання пункту 37 рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської ради №714 від 18 серпня 1998 року
місцевий суд виходив з того, що ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року постанова Соснівського районного
суду м. Черкаси від 5 листопада 2012 року
скасована і провадження у справі за
позовом ОСОБА_5. про визнання рішення
міської ради про приватизацію
земельної ділянки частково недійсним -
закрито. Апеляційним адміністративним
судом було встановлено, що даний спір є
цивільно-правовим, а тому не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов висновку, що в даному
випадку справа підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства, тому
наявність ухвали суду від 29 квітня 2010
року про закриття провадження у
цивільній справі в частині позовних
вимог не є перешкодою для вирішення
даного спору по суті. Крім того, згідно
первісних вимог ОСОБА_5. просила
вирішити спір на підставі ст.152 ЗК
України, а згідно заяви про збільшення
позовних вимог - на підставі ст. 21 ЦК
України, тобто з інших підстав.

Вирішення спору стосовно
встановлення межі між земельними
ділянками не входить до компетенції
суду, у зв'язку із чим, місцевий суд
відмовив у задоволенні цих позовних
вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині скасування рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської ради про передачу у приватну
власність земельної ділянки та
закриваючи провадження в цій частині,
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що у заяві про збільшення
позовних вимог ОСОБА_5. посилалася на ті
ж самі підстави та ст. 152 ЗК України, що і
в позовній заяві при зверненні до суду.
Додаткове посилання в цій заяві на ст. 21
ЦК України не є зміною підстав позову,
оскільки дана норма закону глави 3 ЦК
України визначає право та способи
захисту цивільних прав і інтересів
громадян, а не підстави для визнання
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування. Крім того, згідно із
вимогами ч. 2 ст. 31 ЦПК України письмову
заяву про зміну предмету або підстави
позову позивач має право подати до
початку розгляду судом справи по суті.
Разом з тим, заява була подана
ОСОБА_5. після 6 років розгляду справи
судом. Ухвала суду від 29 квітня
2010 року про закриття провадження у
справі набрала законної сили,
сторонами не оскаржена та не скасована,
а відповідно до вимог ч.3 ст.206 ЦПК
України у разі закриття провадження у
справі повторне звернення до суду з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав не допускається.

Скасовуючи рішення місцевого суду в
частині визнання недійсними договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
26 лютого 2000 року та договору дарування
від 17 серпня 2004 року, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні цих вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що ОСОБА_5. не
доведено в чому полягає
невідповідність вказаних правочинів
вимогам закону на момент їх вчинення.
Застосування судом першої інстанції
вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, укладеного 6 лютого 2000 року,
тобто до набрання чинності ЦК України
(2003 року) безпідставне.

З урахуванням того, що справа в
частині вимог позивача про визнання
недійсним п.37 рішення Черкаської
міської ради №714 від 18 серпня 1998
року провадженням закрита, а інших
підстав для визнання недійсними
вказаних правочинів у позові не
наведено, апеляційний суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для їх задоволення.

Вказані висновки суд апеляційної
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи та узгоджуються з
нормами матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Ухвалою Соснівського районного суду
м. Черкаси від 29 квітня 2010 року
провадження у справі в частині вимог
ОСОБА_5. про визнання незаконним та
скасування рішення органу місцевого
самоврядування закрито. Зазначена
ухвала сторонами не оскаржувалась та
набрала законної сили.

В подальшому, позивач звернулася до
суду з заявою від 25 листопада 2013 року
про збільшення позовних вимог з
посиланням на рішення Конституційного
суду України від 1 квітня 2010 по справі №
10-рп/2010 та просила визнати незаконним і
скасувати пункт 37 рішення Черкаської
міської ради № 714 від 18 серпня 1998 року.

Суд першої інстанції прийняв дану
заяву та розглянув спір по суті.

Разом з тим, не врахував наступне.

Частиною п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
визначено, що суд своєю ухвалою
закриває провадження у справі, якщо
справа не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства.

Стаття 206 ЦПК України встановлює
наслідки закриття провадження у справі
та передбачає, що у разі закриття
провадження у справі повторне
звернення до суду з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав не
допускається.

За таких обставин та з урахуванням
наявності ухвали Соснівського
районного суду м. Черкаси від 29 квітня
2010 року про закриття провадження у
справі в частині вимог про визнання
недійсним п. 37 рішення Черкаської
міської ради від 18 серпня 1998 року, яка
набрала законної сили і не скасована,
суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
скасування рішення суду першої
інстанції в частині вирішення вказаних
вимог та закрив провадження у справі у
цій частині.

Крім того, посилання суду першої
інстанції на те, що позивач збільшила
позовні вимоги та змінила підстави
позову вбачаються необґрунтованими,
оскільки в заяві про збільшення
позовних вимог ОСОБА_5. посилалася на ті
ж самі підстави та ст. 152 ЗК України для
задоволення її позову в цій частині
вимог, що і у позовній заяві, поданої
при зверненні до суду. Додаткове
посилання у цій заяві на ст. 21 ЦК
України не є зміною підстав позову,
оскільки дана норма визначає право та
способи захисту цивільних прав та
інтересів громадян, а не підстави для
визнання недійсним рішення органу
місцевого самоврядування.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_5. є власником на
підставі договору дарування від 5
червня 1986 року Ѕ частини будинку
АДРЕСА_2, яка розташована на земельній
ділянці, розміром 402 кв.м.

На підставі висновків судових
будівельно-технічних експертиз
встановлено, що у її фактичному
користуванні перебуває земельна
ділянка, розміром 415 кв.м, що на 13 кв.м
більше.

Доказів про те за рахунок чого
земельна ділянка позивача збільшилася
у розмірах на 13 кв.м, та доказів про
узаконення вказаної площі у
встановленому законом порядку
матеріали справи не містять.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 24
квітня 2009 pоку, яка була проведена у
встановленому законом порядку за
ухвалою суду, експерт дійшов до
висновку про те, що межа між
домоволодіннями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1
проходить частково через будівлі
гаражу та сараю, що належать позивачу,
внаслідок їх перебудови без
відповідного узаконення.

Попередньому власнику частини
будинку по АДРЕСА_2 - батьку позивача, у
1983 році було надано дозвіл на
будівництво гаражу, розміром 3 м х 5 м,
при тому, що на момент проведення
експертизи був встановлений його
розмір 3,9 м х 6,95 м.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції не прийняв до уваги висновок
експертизи від 24 квітня 2009 pоку, а
обґрунтував свою позицію посиланням на
висновки експертизи, що проводилася в
іншій справі, при цьому, оцінюючи
вказані докази не врахував вимог ст.ст.
58, 59 ЦПК України про належність та
допустимість доказів.

Визнаючи недійсними договори
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від 6 лютого 2000 pоку, що
укладений між ОСОБА_9 та
ОСОБА_6, договір дарування вказаної
земельної ділянки від 17 серпня 2004 p.,
укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 і скасовуючи державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1, в м. Черкаси,
виданий на ім'я ОСОБА_7, суд першої
інстанції виходив з того, що вони
вчинені на підставі недійсного рішення
Черкаської міської ради та не
відповідають вимогам ст. ст. 203,215 ЦК
України.

Разом з тим, в чому саме полягає
невідповідність вказаних правочинів
вимогам закону на момент їх вчинення не
обґрунтував і у рішенні не зазначив.

Крім того, безпідставно застосував
норми ст.ст. 203, 215 ЦК України до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, укладеного 6 лютого
2000 року, тобто до набрання чинності ЦК
України (2003 року).

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної
інстанції дав належну оцінку
встановленим місцевим судом
обставинам з урахуванням зібраних у
справі доказів, у зв'язку із чим дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для скасування
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову ОСОБА_5.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, не спростовують
висновків суду, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення. При вирішенні
даної справи апеляційним судом
правильно визначений характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосовано закон, що їх регулює, повно
і всебічно досліджено матеріали справи
та надано належну правову оцінку
доводам сторін і зібраним у справі
доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337
ЦПК України касаційну скаргу слід
відхилити і залишити оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції без
змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 24 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук судді В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова
І.М. Фаловська