Справа № 757/7284/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/9339/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Новак
Р.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 серпня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі:
головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Стрижеуса А.М.

при
секретарі:Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Печерського районного
суду м.Києва від 19 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до Держави
Україна, в особі Державної
казначейської служби України про
відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Держави Україна, в особі
Державної казначейської служби
України про відшкодування моральної
шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
неодноразово звертався до судів
першої, апеляційної та касаційної
інстанцій та жоден з них не дотримався
Конституції України, Цивільного
кодексу України та інших нормативних
актів, внаслідок чого було прийнято
неправосудні судові акти, що в свою
чергу завдало йому моральної шкоди, яку
останній оцінює у 75 000 грн.

Заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 19 травня 2014
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до Держави Україна, в
особі Державної казначейської служби
України про відшкодування шкоди.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі. В апеляційній скарзі послався
на порушення та неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В судове засідання сторони не
з'явилися, про день та час розгляду
справи були повідомлені у
встановленому законом порядку.
Зважаючи на положення ч.2 ст.305 ЦПК
України колегія суддів вважала за
можливе розглянути справу у їх
відсутність.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано доказів
завдання йому моральної шкоди, в
судовому засіданні не знайшов свого
підтвердження факт порушення прав
позивача, завдання йому моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру діями чи
бездіяльністю відповідача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправними діяннями відповідача та
вини відповідача в її заподіянні.

Виходячи з наявних у матеріалах
справи, документів, які були надані
суду апеляційної інстанції, колегія
суддів вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
полягають у тому, що суд не застосував
норми Конституції та не виконав
ст.ст.23,1166,1167,117, ч.6 ст.1176 ЦК України.

Проте такі доводи колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки вони
не ґрунтуються на нормах матеріального
права, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів
справи, постановою Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 3 червня 2008 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені повністю.
Зобов'язано управління Служби безпеки
України в Кіровоградській області
провести перерахунок призначеної
пенсії за вислугу років ОСОБА_3.
Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України в
Кіровоградській області відповідно до
перерахунку УСБУ в Кіровоградській
області здійснити виплату пенсії
ОСОБА_3

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 9 грудня 2009 року постанову
Світловодського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 3 червня 2008
року скасовано та винесено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 11
липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_3
залишено без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня 2009
року залишено без змін.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007
року «Про незалежність судової влади»,
відповідно до частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені.

Виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
з таким предметом.

Частиною 5 ст. 1176 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі внаслідок
постановлення судом незаконного
рішення в цивільній справі,
відшкодовується державою в повному
обсязі в разі встановлення в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, складу злочину за
обвинувальним вироком суду, що набрав
законної сили.

За змістом вказаної норми, шкода
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок постановлення судом
незаконного рішення, відшкодовується
державою лише тоді, коли в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, встановлено склад
злочину обвинувальним вироком суду, що
набрав законної сили. Скасування
незаконного рішення суду є
обов'язковою умовою відшкодування
шкоди, оскільки законність рішення не
може встановлюватись в інших
процесуальних формах, ніж ті, що
передбачені процесуальним
законодавством.

Належних та допустимих доказів,
передбачених ч. 5 ст. 1176 ЦК України
позивачами у передбаченому ст.ст.10, 60
ЦПК України порядку, суду не надано

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про недоведеність позовних
вимог.

Посилання апелянтів на необхідність
застосування положень ч. 6 ст. 1176 ЦК
України про відшкодування шкоди на
загальних підставах колегія суддів
вважає необґрунтованим, оскільки
обставини, якими позивачі
обґрунтовують позовні вимоги, є
незаконність, як вони вважають, судових
рішень, тоді як ч. 6 ст. 1176 ЦК України
регулює порядок відшкодування шкоди,
завданої фізичній або юридичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду.

Статтею 23 ЦК України визначено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної ( немайнової )
шкоди», визначено, що відповідно до
загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди,
протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Враховуючи вказані положення та
виходячи із матеріалів справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність в матеріалах справи
доказів на підтвердження факту
заподіяння позивачам моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права при ухваленні заочного рішення, а
саме відсутність згоди позивача на
таке вирішення справи, не можуть бути
підставою для скасування рішення,
оскільки рішення по суті є законним і
обґрунтованим А правильне по суті
рішення не може бути скасованим лише з
одних формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості та безпідставності
заявленого позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку, правильно
застосував норми матеріального права й
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення. Доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Печерського районного
суду м.Києва від 19 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: