Ухвала

іменем україни

13 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Парінової І.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УМК» про стягнення
пені, за касаційною скаргою Товариства
з обмеженою відповідальністю «УМК» на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом та просив
стягнути з відповідача на свою користь
пеню у розмірі 32 000 грн у зв'язку з
простроченням виконання договору
інвестування.

В обґрунтування позову зазначив, що 10
березня 2010 року між сторонами було
підписано попередній договір,
відповідно до умов якого сторони взяли
на себе зобов'язання протягом року
укласти належним чином оформлений
договір купівлі-продажу квартири.
Також він, керуючись положеннями ч. 2 ст.
546 ЦК України, в якості забезпечення
виконання зобов'язань за договором
перерахував на поточний рахунок
продавця гарантійну суму у розмірі 560 000
грн 33 коп., яка складає повну вартість
квартири, про що отримав відповідну
довідку.

Відповідно до нового попереднього
договору від 04 травня 2012 року
запланований строк здачі будинку в
експлуатацію перенесено на другий
квартал 2012 року. Крім того, п. 4.2.2 даного
договору сторонами передбачено, що у
разі продовження строку введення
будинку в експлуатацію більше ніж на 3
місяці продавець повинен сплатити
покупцеві неустойку у формі пені у
розмірі 0,1 % від суми сплаченої покупцем
за договором за кожен день
прострочення починаючи з жовтня 2012
року.

При цьому лише 04 грудня 2012 року
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УМК» (далі - ТОВ
«УМК») виконало свій обов'язок щодо
введення будинку в експлуатацію.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду м. Києва від 05 червня 2014 року,
позов задоволено частково, стягнуто з
ТОВ «УМК» на користь ОСОБА_3 грошові
кошти у розмірі 32 000 грн.

Стягнуто з ТОВ «УМК» на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 340 грн та витрати на
правову допомогу у сумі 2 000 грн.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м Києва від 23 січня 2014 року
виправлено описку у резолютивній
частині рішення суду від 20 грудня
2013 року, стягнуто з ТОВ «УМК» на користь
ОСОБА_3 витрати на оплату правової
допомоги у сумі 4 000 грн замість 2 000 грн.

У касаційній скарзі представник ТОВ
«УМК» просить скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 05 червня
2014 року, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 10 березня 2010
року між сторонами було підписано
попередній договір, відповідно до умов
якого сторони взяли на себе
зобов'язання у майбутньому, після
введення будинку в експлуатацію, що
заплановано на другий квартал 2010 року,
укласти основний договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. На
забезпечення виконання зобов'язань за
договором позивач перерахував на
поточний рахунок продавця гарантійну
суму у розмірі 560 000 грн 33 коп., яка
складає повну вартість квартири, про що
отримав відповідну довідку.

Оскільки відповідач у передбачений
термін (другий квартал 2010 року) не був
готовий укладати основний договір
купівлі - продажу квартири, за
домовленістю сторін укладення
основного договору купівлі - продажу
квартири двічі продовжувалося.

Відповідно до нового попереднього
договору від 04 травня 2012 року
запланований строк здачі будинку в
експлуатацію перенесено на другий
квартал 2012 року. Крім того, п. 4.2.2 даного
договору сторонами передбачено, що у
разі продовження строку введення
будинку в експлуатацію більше ніж на 3
місяці продавець повинен сплатити
покупцеві неустойку у формі пені у
розмірі 0,1 % від суми сплаченої покупцем
за договором за кожен день
прострочення починаючи з жовтня 2012
року.

При цьому лише 04 грудня 2012 року ТОВ
«УМК» виконало свій обов'язок щодо
введення будинку в експлуатацію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідачем в
порушення п. 4.2.2 попереднього договору,
в односторонньому порядку без
попередження позивача продовжено
строк введення будинку в експлуатацію,
а тому дійшов правильного висновку про
стягнення з відповідача суми пені у
розмірі 0,1 % від суми договору за кожен
день прострочки виконання договору, що
складає 64 дні за період з 01 жовтня по 04
грудня 2012 року.

Крім того, стягуючи з відповідача на
користь позивача витрати на оплату
правової допомоги у сумі 4 000 грн, суд
першої інстанції виходив із того, що
представником позивача надано
оригінали документів, які свідчать про
сплату позивачем зазначених витрат.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Доводи заявника про незастосування
судами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва» не можуть бути взяті до
уваги, оскільки сторонами передбачено
стягнення пені у вищезазначеному
розмірі в добровільному порядку, а не
на підставі Закону.

Таким чином, судами правильно
встановлено порушення відповідачем
взятих на себе договірних зобов'язань
перед позивачем, а тому ухвалені судові
рішення в частині стягнення пені
відповідають вимогам чинного
законодавства щодо законності й
обґрунтованості та підлягають
залишенню без змін.

Однак, вирішуючи питання про
відшкодування витрат на правову
допомогу, суд не звернув уваги на
наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається до участі у
справі ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь у справі.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави»
затверджено граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, відповідно до
яких в цивільних справах граничний
розмір компенсації витрат, пов'язаних з
правовою допомогою сторін, на користь
якої ухвалено судове рішення, якщо
компенсація сплачується іншою
стороною, не перевищує суму, що
обчислюється, виходячи з того, що
зазначеній особі виплачується

40 відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордера, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на порушення
приписів ст. ст. 212-215 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, не
перевірив, чи була допущена у порядку,
передбаченому ч. 2 ст. 56 ЦПК України, до
участі у справі особа, яка надавала
правову допомогу ОСОБА_3, не
обґрунтував розмір стягнутої допомоги
та не перевірив, чи передбачено
стягнення витрат на оплату правової
допомоги, наданою за довіреністю. Крім
того, суд не звернув уваги, що згідно з
випискою з рахунка кошти в сумі 2000 грн
були сплачені ОСОБА_4, яка не є
учасником даного процесу.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи викладене, судові рішення в
частині вирішення питання про
стягнення витрат, пов'язаних із
наданням правової допомоги, не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «УМК»
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05
червня 2014 року в частині стягнення
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

І.К. Парінова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська