Справа № 462/5632/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/952/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, представника
ЛКП «Скнилівок» Марківа П.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 18 жовтня 2013 року у
справі за позовом Львівського
комунального підприємства «Скнилівок»
до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості, -

в с т а
н о в и л а:

В липні 2013 року позивач звернувся суд з
вищезазначеним позовом, в якому
просить стягнути солідарно з
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 3137,08 грн.
боргу, а саме 2305,99 грн. - по оплаті послуг
з централізованого опалення та 831,09 грн.
- по оплаті послуг з утримання будинку і
прибудинкової території. Свої вимоги
мотивує тим, що відповідачі, які
мешкають у квартирі АДРЕСА_1, оплачують
за надані їм житлово-комунальні
послуги лише частково, а тому станом на
01.09.2012 року мають заборгованість у
розмірі 3137,08 грн.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на
користь Львівського комунального
підприємства «Скнилівок» 3137 (три
тисячі сто тридцять сім) гривень 08 коп.
боргу.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь
Львівського комунального підприємства
«Скнилівок» судовий збір у розмірі 229
(двісті двадцять дев'ять) грн. 08 коп.,
тобто по 114 (сто чотирнадцять) гривень 70
коп. судового збору з кожного.

25 жовтня 2013 року апелянтом подано до
суду першої інстанції заяву про
перегляд заочного рішення.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 28 листопада 2013 року заяву
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 18 жовтня 2013 року залишено без
задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_2
Зазначає, що він єдиний власник
квартири АДРЕСА_1 та всю
відповідальність за фінансові
зобов'язання несе особисто, відтак
позивач не повинен був залучати його
доньку ОСОБА_5 до справи у якості
боржника, оскільки вона жодного дня не
проживала та не проживає у цій
квартирі. Вважає, що заявлений позов є
необґрунтованим та безпідставним,
позивач не надав жодного доказу для
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин. Стверджує, що він не
отримував від ЛКП «Скнилівок»
документів, які засвідчують факт
укладання договору, який містить
істотні умови відповідно до ст. 26 ЗУ
«Про житлово-комунальні послуги» та є
підставою для виникнення взаємних прав
і обов'язків. Відсутність договору
також підтверджено постановою у справі
№ 2а-8004/12/1370 Львівського окружного
адміністративного суду, що виключає
можливість ЛКП «Скнилівок» звернення
до суду за захистом прав, оскільки
позовна вимога не є правовою та не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства. Посилається на ст. 15 ЦПК
України, відповідно до якої суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із правових відносин, а не з будь-яких
суспільних зв'язків. З 28 березня 2011 року
по 19 листопада 2012 року позивач
відмовлявся від укладення договору на
утримання житлового будинку на основі
Типового договору, передбаченого
постановою КМУ № 529 від 20.05.2009 року та
ним не надано жодного документа,
реального доказу про надання та якість
послуг. Просить скасувати заочне
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 18 жовтня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
представника ЛКП «Скнилівок» Марківа
П.І., перевіривши матеріали справи, межі
та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
заборгованість відповідачів перед
позивачем за наданні
житлово-комунальні послуги станом на
01.09.2012 року складала 3137,08 грн. (2305,99 грн. +
831,09 грн. = 3137,08 грн.) та, що відповідачами
не було надано суду належних доказів,
які б свідчили про те, що позивач
протягом 2007-2012 років надав їм
житлово-комунальні послуги неналежної
якості. Зокрема зазначив, що між
сторонами відсутній письмовий договір
на обслуговування будинку та
прибудинкової території, оскільки
відповідач ОСОБА_2, отримавши від
позивача два примірника зазначеного
договору, повернув останньому цей
договір без свого підпису, але оскільки
послуги відповідачам з утримання
будинку та прибудинкової території
надавалися, що підтверджується
відповідними договорами, укладеними
між позивачем і підрядними
організаціями та актами виконаних
робіт, а відповідачі у свою чергу
приймали зазначені послуги та частково
їх оплачували, то відсутність
письмового договору не може бути
підставою для звільнення від сплати
вартості отриманих відповідачами
послуг з обслуговування будинку та
прибудинкової території.

Судом встановлено, що відповідачі
зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, яка
складається з двох окремих кімнат
житловою площею 28,8 кв.м. і кухні,
балансоутримувачем зазначеного
будинку є ЛКП «Скнилівок» (а.с. 3
наказного провадження № 2-н-3278/11).
Власником квартири АДРЕСА_1 є
відповідач ОСОБА_2

Згідно з даними відомості про
нарахування та оплату послуг за
центральне опалення борг відповідачів
перед позивачем по оплаті за зазначені
послуги станом на 01.09.2012 року складав
2305,99 грн. (а.с. 6, 7 т. 1).

Відповідно до даних відомості про
нарахування та оплату послуги за
утримання будинку та прибудинкової
території борг відповідачів перед
позивачем по оплаті за зазначені
послуги станом на 01.09.2012 року складав
831,09 грн. (а.с. 8, 9 т. 1).

Судом встановлено, сторонами не
заперечується, що між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 не укладено як
договору про надання послуг з
утримання будинку і споруд та
прибудинкової території, так і
договору про надання послуг з
центрального опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення на підставі Типових
договорів.

В обґрунтування скарги апелянт ОСОБА_2
зазначає, що відсутність вищевказаних
договорів є підставою для відмови
позивачу у задоволенні заявлених ним
позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що для
укладення вищевказаних угод ОСОБА_2
надавались для підписання Типові
договори, але він їх повернув. Останній
Типовий договір, отриманий
відповідачем ОСОБА_2 поданий ним до
суду апеляційної інстанції (а.с. 171-171).

Посилання апелянта на відсутність
договору між ним та позивачем про
надання житлово-комунальних послуг не
звільняє ОСОБА_2 від відповідальності
за оплату цих послуг виходячи з
наступного.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24
червня 2004 року) визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо); 3) послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24
червня 2004 року передбачає, що
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг, крім цього
Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203,
626, 627 визначає загальні засади
цивільного законодавства, зокрема
поняття договору і свободи договору та
формулює загальні вимоги до договорів
як різновиду правочинів (вільне
волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочин між фізичною і юридичною
особами належить вчиняти у письмовій
формі, за виключенням випадків,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочинів є суперечність
їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року передбачено, що
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року передбачений обов'язок
споживача укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року № 529 « Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» (далі -
постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року, постанови № 529
убачається, що умови типового договору,
що набули юридично обов'язкового
значення в силу актів цивільного
законодавства, є обов'язковими для
сторін договору, які не мають права
відступити від їх положень і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року.

Відтак, відсутність між споживачем та
виконавцем житлово-комунальних послуг
договору про надання цих послуг,
укладеного у письмовій формі, не
звільняє споживача від обов'язку
оплачувати отримані та спожиті
житлово-комунальні послуги, а тому
доводи апеляційної скарги - з
посиланням на відсутність між
сторонами спору договору на надання
житлово-комунальних послуг - до уваги
прийматися не можуть.

Слід також зазначити, що позивач
проводив нарахування коштів за
житлово-комунальні послуги, які він
надавав, а на його рахунки відповідач
здійснював часткові платежі за їх
надання, а відтак можна зробити
висновок, що між сторонами були
укладені усні договори.

Судом апеляційної інстанції також
встановлено, що заборгованість в сумі
2305,99 грн. за надані послуги з
центрального опалення за період з
січня 2007 року по вересень 2012 року
утворилась у зв'язку з проведенням
відповідачем ОСОБА_2 часткової оплати
наданих послуг, оскільки ним не
здійснюється оплата двохставкового
тарифу, так як він вважає, що позивач
здійснює його нарахування
безпідставно.

Згідно ст. 67 ЖК України плата за
комунальні послуги (водопостачання,
газ, теплова енергія та інші послуги)
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Оскільки квартира, в якій
зареєстрований відповідач ОСОБА_2,
належить йому на праві приватної
власності, то він зобов'язаний вносити
плату за надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій. ОСОБА_5 в квартирі не
проживає, що підтверджується
матеріалами справи так і поясненнями
ОСОБА_2.

Статтями 20, 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» визначені
права та обов'язки споживача й
виконавця житлово-комунальних послуг.
Зокрема, правом споживача є одержання
вчасно та відповідної якості
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг, а
обов'язком оплата житлово-комунальних
послуг у строки, встановлені договором
або законом. Обов'язком виконавця
надання послуг вчасно та відповідної
якості згідно із законодавством та
умовами договору, а також підготовка та
укладення із споживачем договору про
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Відповідно до п. 12 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у
разі встановлення будинкових засобів
обліку теплової енергії споживач
оплачує послуги згідно з їх
показаннями пропорційно опалюваній
площі (об'єму) квартири (будинку
садибного типу).

Нарахування плати за послуги з
теплопостачання на час спірного
періоду здійснювалося на підставі
рішень виконавчого комітету
Львівської міської ради: № 1189 від 20.10.2006
року «Про двоставковий тариф на
теплову енергію, тариф на підігрів води
та послуги з централізованого опалення
і з підігріву води»; № 930 від 02.09.2008 року
«Про затвердження тарифів на теплову
енергію для опалення та гарячого
водопостачання, враховуючи економічно
обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання»; № 1433 від 29.12.2008 року «Про
внесення змін до рішення виконавчого
комітету від 02.09.2008 року № 930»,
відповідно, колегія суддів вважає, що
районний суд дійшов вірного висновку
щодо підставності позовних вимог у цій
частині.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про незаконність двоставкового
тарифу на постачання теплової енергії,
то такий був встановлений Львівською
міською радою в межах своєї
компетенції на підставі постанови
Кабінету Міністрів України № 955 від
10.07.2006 року «Про затвердження Порядку
формування тарифів на виробництво,
транспортування, постачання теплової
енергії та послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води»,
яка була чинна до 01.06.2011 року та
передбачала встановлення
двоставкового тарифу.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 869 від 1 червня 2011 року «Про
забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги» скасована
постанова КМУ від 10.07.2006 року та
затверджено новий Порядок формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води,
який також передбачає встановлення
двоставкового тарифу на теплову
енергію і зазначені рішення виконкому
Львівської міської ради по питанню
встановлення двоставкового тарифу на
теплову енергію прийняті на реалізацію
вказаної постанови КМУ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
як в ухвалі Львівської міської ради №
2437 від 27.06.2013 року «Про скасування
рішень виконавчого комітету від 20.10.2006
року № 1189, від 08.06.2007 року № 365, від 02.09.2008
року № 930», так і в постанові
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.10.2013 року
по справі № 876/4135/13, якою визнано
протиправним рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради № 1189
від 20.10.2006 року «Про двоставковий тариф
на теплову енергію, тариф на підігрів
води та послуги з централізованого
опалення і підігріву води» не
зазначається про надання таким
документам зворотної дії.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 18 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» у разі порушення виконавцем
умов договору споживач має право
викликати його представника для
складання та підписання акту-претензії
споживача, в якому зазначаються строки,
види, показники порушень тощо,
акт-претензія складається споживачем
та представником виконавця і
скріплюється їхніми підписами.
Частиною 4 ст.18 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачений обов'язок виконавця
вирішити питання про перерахунок
платежів.

Вимогами щодо кількісних і якісних
показників послуг (додаток до Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення та
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 630 від 21 липня 2005
року зі змінами від 17.02.2010 року № 151),
визначено, що температура повітря в
житлових приміщеннях (за умови їх
утеплення) відповідає діючим нормам і
правилам - 18° C (у наріжних кімнатах - 20°
C).

Пунктом 23 Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630,
визначено, що у разі перерви в наданні
послуг, ненадання або надання їх не в
повному обсязі, зниження якості,
зокрема відхилення їх кількісних і
якісних показників від нормативних,
виконавець проводить перерахунок
розміру плати за фактично надані
послуги в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Порядком проведення перерахунків
розміру плати за надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення в разі ненадання їх або
надання не в повному обсязі, зниження
якості, затвердженим постановою КМУ
від 17.02.2010 року № 151, передбачено
зменшення плати за надані послуги у
разі перевищення допустимого строку
відхилення від їх показників на 5
відсотків за кожний градус відхилення
від 18° C до 12° C у житлових приміщеннях (у
наріжних кімнатах - від 20° C до 14° C)
плати за період відхилення (протягом
усього строку відхилення). При
температурі в житлових приміщеннях
нижче ніж 12° C (у наріжних кімнатах -
нижче ніж 14° C) плата за централізоване
опалення не справляється.

У матеріалах справи відсутні
акти-претензії, складені та підписані у
встановленому законом порядку, щодо
надання послуг з центрального опалення
неналежної якості.

Представлені відповідачем два Акти -
претензії за липень та червень 2010 року
стосуються обстеження системи
гарячого водопостачання, а не
центрального опалення, а тому суд не
приймає їх до уваги та не дає їм
правової оцінки (а.с. 209, 210 т. 2).
Акт-претензія щодо якості та кількості
надання житлово-комунальних послуг
оформлений неналежно, про що свідчить й
відсутність підпису на ньому навпроти
прізвища ОСОБА_2 (а.с. 211 т. 2).

Таким чином, розрахунок позивача
ґрунтується на затверджених в
установленому законом порядку тарифах
виконавчим комітетом Львівської
міської ради, які складаються з плати
за фактично спожиту теплову енергію та
річної плати за приєднане теплове
навантаження, які були чинні на час, за
який виникла заборгованість.

У відповідності до ст. 162 ЖК України,
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін. Плата за комунальні
послуги береться крім квартирної плати
за затвердженими в установленому
порядку тарифами. Строки внесення
квартирної плати і плати за комунальні
послуги визначаються угодою сторін.
Наймач зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Згідно Правил утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 року № 76, комунальні
послуги, це результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи в
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, установленому законодавством.

Утримання будинків і прибудинкових
територій це господарська діяльність,
спрямована на задоволення потреби
фізичної чи юридичної особи щодо
забезпечення експлуатації та/або
ремонту жилих та нежилих приміщень,
будинків і споруд, комплексів будинків
і споруд, а також утримання прилеглої
до них (прибудинкової) території
відповідно до вимог нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил згідно із
законодавством.

Згідно відомості про нарахування та
оплату послуги за утримання будинку та
прибудинкової території борг
відповідачів перед позивачем по оплаті
за зазначені послуги станом на 01.09.2012
року становив 831,09 грн. (а.с. 8-9 т. 1).

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
ціни/тарифи на комунальні послуги та
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій формуються
і затверджуються органами виконавчої
влади та органами місцевого
самоврядування відповідно до їхніх
повноважень, визначених законом.

З матеріалів справи, а саме договорів,
укладених між позивачем і підрядними
організаціями, актів про виконанні
роботи, робочих листків виконання
робіт вбачається надання позивачем
комунальних послуг по утриманню,
обслуговуванню будинку та
прибудинкової території, а відповідач
в свою чергу приймав зазначені послуги
та частково їх оплачував. В той же час в
матеріалах справи відсутні рішення
органу місцевого самоврядування про
затвердження тарифів позивачу на
житлово-комунальні послуги за весь
спірний період.

Крім того колегія суддів зазначає, що з
листа директора Департаменту житлової
політики міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 12 березня 2012 року за №
8/10-485-12 (а.с. 265-266 т. 1) вбачається, що за
результатами перевірки, проведеної
відповідно до наказу Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області від
05.03.2012 року за № 388-к «Про комісійну
перевірку за зверненням ОСОБА_2.»
встановлено ряд порушень, серед яких
прибудинкова територія (газони) не
прибрана, засмічена побутовим сміттям,
знаходиться в незадовільному стані;
при визначенні витрат з прибирання
прибудинкової території включено
площу проїжджої частини
внутрішньоквартальної вулиці,
внаслідок чого порушено п. 7 Порядку
формування тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 01.06.2011 року за №
869.

В результаті проведеної перевірки та
на підставі складеного акту перевірки
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області ЛКП «Скнилівок»
видано припис № 28/28-жкг/12 від 15 березня
2012 року з вимогою усунути виявленні
порушення (а.с. 137 т. 2). 14.09.2012 року
Львівське комунальне підприємство
«Скнилівок» звернулось у Львівський
окружний адміністративний суд з
адміністративним позовом до Інспекції
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області про визнання
протиправним і скасування припису,
просило визнати протиправним та
скасувати припис № 28/28-жкг/12, винесений
Інспекцією архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області 15.03.2012
року.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 22.01.2013 року
у справі № 2а-8004/12/1370, яка залишена без
змін ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19 травня 2014
року, у задоволенні адміністративного
позову Львівського комунального
підприємства «Скнилівок» відмовлено
повністю (а.с. 126-132 т. 2).

Також позивачем не надано будь-яких
доказів усунення виявлених порушень
згідно припису.

З метою перевірки доводів апелянта,
щодо невідповідності застосованих
позивачем тарифів до вартості наданих
послуг та відповідно діючих тарифів,
визначених згідно чинного
законодавства, апеляційним судом
неодноразово пропонувалось позивачу -
ЛКП «Скнилівок» надати суду докази
щодо визначеної ним суми позову, а саме
рішення органу місцевого
самоврядування про затвердження
тарифів на підставі яких позивач
проводив нарахування за надані
житлово-комунальні послуги
відповідачу за весь спірний період з
січня 2007 року по вересень 2012 року та, що
дані нарахування здійснювалися у
відповідності до діючих на той час
тарифів, однак позивачем такого надано
не було, з пояснень представника
позивача вбачається, що припис не
виконувався.

А відтак, враховуючи обов'язок сторони
довести суду свої вимоги належними
доказами, позивач не довів
обґрунтованість своїх вимог щодо
розміру заборгованості за надані
комунальні послуги, а саме за утримання
будинку та прибудинкової території.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до переконання, що в
задоволені позовних вимог у частині
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за
послуги з утримання будинку та
прибудинкової території в період з
січня 2007 року по вересень 2012 року в сумі
831,09 грн. слід відмовити за
недоведеністю.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене при неповному з?ясуванні
судом обставин, що мають значення для
справи, з неправильним застосуванням
норм матеріального і процесуального
права, підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову в сумі 2305 грн. 99
копійки.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

З платіжних доручень № 1426 від 19 вересня
2012 року та № 93 від 22 січня 2013 року (а.с. 2,
3 т. 1) видно, що позивач оплатив 229,40 грн.
судового збору за подання позову, тому
він підлягає стягненню з відповідача в
користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 18 жовтня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішенням,
яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь
Львівського комунального підприємства
«Скнилівок» заборгованість з
центрального опалення в сумі 2305 (дві
тисячі триста п'ять гривень 99 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь
Львівського комунального підприємства
«Скнилівок» 229 (двісті двадцять дев'ять
гривень 40 копійок) сплаченого судового
збору.

В решті позову відмовити за
недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.