Номер провадження: 22-ц/785/8647/14
Головуючий у першій інстанції Пучкова
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кравця Ю.І.

при секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою

- ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного
суду м.Одеси від 20 травня 2014 року про
відмову у прийнятті до провадження та
до спільного розгляду з первісним
позовом уточненої зустрічної позовної
заяви,

за апеляційними скаргами:

- ОСОБА_2,

- ОСОБА_3 та ОСОБА_4

- ОСОБА_5 та ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду
м.Одеси від 17 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про
визначення порядку користування
квартирою, зобов`язання не
перешкоджати у проживанні,
зобов`язання ОСОБА_2 передати ключі від
вхідної двері, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
виселення, за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання
права власності на 1/2 частку квартири,
припинення права власності, визнання
права власності, присудження грошової
компенсації, за позовною заявою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права
власності, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
районного суду з позовом, який
неодноразово уточнював та в якому
просив визначити порядок користування
належною йому на праві власності
квартирою АДРЕСА_1 у м. Одесі,
зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не
перешкоджати йому у проживанні в
квартирі, зобов'язати ОСОБА_2 передати
ключі від вхідної двері квартири,
виселити з цієї квартири громадян
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на вселення та
проживання яких він не надавав своєї
згоди.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з
зустрічною позовною заявою, яку надалі
уточнювала до ОСОБА_7 про визнання її
права власності на 1/2 часину квартири
АДРЕСА_1 у м.Одесі, припинення права
власності ОСОБА_7 на 1/2 частину
вказаної квартири, визнання її права
власності на усю квартиру, присудження
грошової компенсації, посилаючись на
своє право на цю квартиру.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися
з позовною заявою, яку неодноразово
уточнювали до ОСОБА_7 про визнання за
кожною з них права власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1 у м.Одесі.

Ухвалою Київського районного суду
м.Одеси від 20 травня 2014 року у прийнятті
до провадження та до спільного
розгляду з первісним позовом уточненої
зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 -
відмовлено.

Рішенням Київського районного суду
м.Одеси від 17.07.2014 року позовну заяву
ОСОБА_7 задоволено.

Визначено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, за яким у
користування ОСОБА_7 визначається
кімната, площею 17, 6 кв.м., ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - кімната, площею 11, 9 кв.м.; кухня,
коридор, комірна, ванна кімната, туалет
цієї квартири - у загальному
користуванні.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не
перешкоджати ОСОБА_7 в проживанні у
квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_7
ключі від квартири АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири
АДРЕСА_1, без надання іншого житлового
приміщення.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 -
відмовлено.

У позовній заяві ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_7 про визнання за кожною права
власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1
- відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Київського
районного суду м.Одеси від 20 травня 2014
року та з рішенням Київського
районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року,
ОСОБА_2 звернулася до апеляційного
суду. В апеляційній скарзі стоїть
питання про скасування ухвали суду про
відмову у прийнятті до провадження та
до спільного розгляду з первісним
позовом уточненої зустрічної позовної
заяви та рішення суду, яким вирішено
справу по суті. ОСОБА_2 просить
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 -
відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2
задовольнити. Визнати поважними
причини пропуску строку звернення до
суду, здійснити поділ спільної
сумісної власності - квартири; визнати
за нею право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, припинити право
власності на 1/2 частину квартири, яка
належить ОСОБА_7; присудити за ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за
1/2 частину квартири, визнати за ОСОБА_2
право власності на квартиру; стягнути з
ОСОБА_7 на її користь витрати на
утримання 1/2 частини квартири у
розмірі 80732 гривні; визначити порядок
виконання рішення суду шляхом
зарахування витрат на утримання 1/2
частини квартири у розмірі 80732 грн. до
вартості грошової компенсації за 1/2
частину квартири у розмірі 211557,13 грн.;

посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні ухвали та
ухвалення рішення норм матеріального і
процесуального права

Не погоджуючись з рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 17.07.2014 року,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до
апеляційного суду і просять скасувати
вищезазначене рішення та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_7 відмовити, а позов ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 задовольнити, визнавши за
кожною з них право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1

посилаючись на порушення судом першої
інстанції при ухваленні рішення норм
матеріального і процесуального права.

Не погоджуючись з рішенням Київського
районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до
апеляційного суду і просять скасувати
вищезазначене рішення та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_7 відмовити;

посилаючись на порушення судом першої
інстанції при ухваленні рішення норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційних скарг та заперечень на них,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовної заяви та доводів
апеляційних скарг, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення . першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами
справи підтверджено, що:

- ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрували свій
шлюб у 1979 році, від шлюбу мають двох
повнолітніх дочок: ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2;

- 03.02.1993 року шлюб між подружжям було
розірвано;

- У грудні 1985 року ОСОБА_7 став членом
житлово-будівельного кооперативу
«Київський-18»;

- ОСОБА_7 на підставі довідки, виданої
житлово-будівельним кооперативом
«Київський-18» 24.09.1992 року за № 81-к про
сплату паю та паєнакопичення, є
власником квартири загальною площею 48,
3 кв. АДРЕСА_1

- Належне ОСОБА_7 нерухоме майно
зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» у
реєстровій книзі за № 3к за реєстровим
номером 285, стор.178 від 05.11.1992 року;

- На цей час ОСОБА_7 не мешкає у належній
йому квартирі, де залишились проживати
його колишня дружина ОСОБА_2, їхні дочки
ОСОБА_3, ОСОБА_4, та без дозволу власника
вселилися до його дочки та колишньої
дружини ОСОБА_5, ОСОБА_6;

- Позивачу перешкоджають у
користуванні та володінні належною
йому квартирою.

Ухвалюючи рішення про
задоволення вимог ОСОБА_7 про
визначення порядку користування
квартирою, зобов`язання не
перешкоджати у проживанні та передати
ключі від вхідної двері, про виселення,
відмовляючи у прийнятті уточненої
зустрічної позовної заяви та
відмовляючи у зустрічному позові
ОСОБА_2 по суті раніше заявлених вимог
про визнання права власності на 1/2
частку квартири, припинення права
власності, визнання права власності,
присудження грошової компенсації,
відмовляючи у позові заявленому ОСОБА_3
та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права
власності в порядку набувальної
давності, суд першої інстанції виходив
з того, що:

- ОСОБА_7 є власником квартири
загальною площею 48, 3 кв. м. АДРЕСА_1 і
його тривале не проживання і не
утримання ним квартири не припиняє
його права власності на дане майно.
Тому для відмови у позовних вимогах про
зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не
перешкоджати ОСОБА_7 у проживанні у
квартирі АДРЕСА_1 власником якої він є,
відсутні правові підстави, а сам позов
є обґрунтованим та доведеним. Також є
обґрунтованими позовні вимоги про
зобов'язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_7
ключі від належної йому квартири
АДРЕСА_1

- ОСОБА_7, як власник квартири не надавав
згоди на вселення у належну йому
квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_6, до дочки
ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2
відповідно;

- Відповідно до ст. 72 СК України, до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

На час розірвання шлюбу сторін у 1993 р.
був чинним КпШС України, відповідно до
частини 3 ст. 28 якого, для вимог про
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю розлученого подружжя, також
було встановлено трьохрічний строк
позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

- ОСОБА_7 неодноразово надавав
відповідну заяву про застосування
такого строку, який вважає пропущеним
ОСОБА_2 ще з серпня 1996 року;

- Сплата ОСОБА_2 вартості комунальних
послуг за період з 1998 року, за яку вона
просить стягнути з ОСОБА_7 грошову
компенсацію, не спростовує твердження
ОСОБА_7 про застосування строків
позовної давності. Крім того, сама
ОСОБА_2 наполягає, що ОСОБА_7 не проживає
в квартирі більш, ніж 10 років, а відтак
не користується світлом, водою,
тепловою енергією. Проживаючи у
квартирі без дозволу власника ОСОБА_7
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також користуються
комунальними послугами. З більшості з
наданих квитанцій про сплату
комунальних послуг вбачається, що
платником є саме ОСОБА_7;

- Посилання ОСОБА_2 на те, що власник
нерухомого майна ОСОБА_7 не утримував
належну йому квартиру, не є підставою
для припинення його права власності.

- Доводи ОСОБА_2, що вона, як співвласник
квартири бажає припинити право
власності ОСОБА_7 у відповідності до
ст. 365 ЦК України, не можуть бути
прийнятими до уваги, оскільки з
чотирьох пунктів, визначених у частині
1 цієї статті, жоден не може бути
застосований до спірних правовідносин.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК
України, суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду. Цієї
норми закону ОСОБА_2 виконано не було.

- Присудження з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_7 грошової компенсації у розмірі
різниці вартості кімнати, площею 11,9 кв.
м. у спірній квартирі, посилання на
неможливість проживання двох сімей у
цій квартирі та що це суперечить
інтересам сторін та їхніх дітям, є
безпідставними та недоведеними. Також
недоведеними є посилання ОСОБА_2, що
вона зробила капітальний ремонт у
спірному будинку. Доказів отримання
нею дозволу від власника будинку на
такі дії та саме необхідності
капітального ремонту, як і доказів
проведення ремонту, суду не надано;

- Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на набуття
ними права власності на 1/4 частину
спірної квартири кожною в порядку
набувальної давності у зв`язку із
тривалим проживанням на цій жилплощі,
добросовісністю, відкритістю,
безперервністю володіння, та на те, що
їхня мати ОСОБА_2 також користується
цією квартирою і вважає себе, як і вони,
власником, не мають юридичного
значення за заявленими ними позовними
вимогами в порядку ст. 344 (набувальна
давність) та 397 (суб`єкти права
володіння чужим майном) ЦК України,
оскільки за правовідносинами, що
існують між сторонами, у зазначених
позивачів не виникло право власності
на частку нерухомого майна.

Такі висновки суду відповідають
матеріалам справи, засновані на
законодавстві.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
власником спірної квартири є ОСОБА_7,
який 24.09.1992 року отримав довідку про
виплату паю, як член ЖСК. Тривале не
проживання власника у квартирі після
розірвання шлюбу, проживання у
квартирі протягом 20 років його
колишньої дружини і їх спільних дітей
протягом 20 років після припинення
сімейних відносин не припиняє право
власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Разом з тим, ОСОБА_2 у передбачений
законом строк про поділ майна,
набутого під час шлюбу в тому числі
квартири, за яку виплачувався пай під
час шлюбу, не звернулася. Кінцевий
строк звернення до суду з позовом щодо
поділу квартири сплив у серпні 1996 року
навіть з урахуванням часу, коли ОСОБА_2
дізналася або мала дізнатися про те, що
квартира зареєстрована на праві
власності за її колишнім чоловіком
серпень 1993 року, що не заперечувалося
самою ОСОБА_2 в засіданні судової
колегії. Не знання законодавства не
відноситься до поважних причин, а
відтак не є достатньою підставою для
поновлення строку.

Районний суд правильно встановивши
вказані обставини справи, прийшов до
обґрунтованого висновку, про
відсутність підстав для поновлення
строку звернення до суду.

Також, суд, встановивши, що ОСОБА_7, як
власнику спірної квартири, створюються
перешкоди у її користуванні та
обмежується його доступ до квартири,
мотивовано захистив його право та
усунув перешкоди у володінні та
користування кватирою, зобов`язавши
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати
ОСОБА_7 в проживанні у квартирі,
зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_7
ключі від належної йому квартири.

Висновок суду про задоволення вимог
ОСОБА_7 щодо встановлення порядку
користування спірною квартирою і
виділення йому кімнати площею 17,6 кв. м.,
а колишній дружині і дочкам - кімнати11,6
кв. м. заснований на положеннях ч.1 ст. 405
ЦК України, яка передбачає право
власника житла визначати житлове
приміщення, яке колишні члени його
сім`ї мають право займати.

При цьому, як пояснив представник
позивача в засіданні судової колегії, в
даний час ОСОБА_7 має іншу сім`ю і
малолітню дитину, з якою проживає у с.
Утконосовка Ізмаїльського району
Одеської області. Однак його малолітня
дитина потребує лікування, що
обумовлює приїзд до м. Одеси і потребу
у житлі в межах міста. Він не ставить
ціллю позбавлення житла колишньої
дружини та своїх дорослих дочок.
Незручності пов`язані з встановлення
порядку користування мають поважні
причини.

Районний суд вірно встановивши, що
ОСОБА_7, як власник квартири не надавав
згоди на вселення у належну йому
квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_6, до дочки
ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2
відповідно, прийшов до правильного
висновку щодо виселення вказаних осіб
без надання іншого житлового
приміщення, що передбачено ч. 3 ст. 116 ЖК
України.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду про
безпідставність і недоведеність вимог
ОСОБА_2 про стягнення з неї на користь
ОСОБА_7 грошової компенсації у розмірі
різниці вартості кімнати, площею 11,9 кв.
м. у спірній квартирі з посилання
ОСОБА_9 на неможливість проживання двох
сімей у цій квартирі, що це суперечить
інтересам сторін та їхніх дітям.

Також обгрунтованим є висновок
районного суду щодо доведеності ОСОБА_2
про здійснення нею капітального
ремонту в контексті із висновком суду
щодо безпідставності її вимог про
стягнення з ОСОБА_7 частини вартості
ремонтних робіт із заліком даної суми в
рахунок компенсації вартості частки
квартири у праві власності ОСОБА_7

Набувши висновку про відмову у
задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення
з ОСОБА_7 вартості сплачених нею з 1998
року комунальних послуг, районний суд
вірно встановивши, що ОСОБА_7 у цей
період у квартирі не проживав і
комунальними послугами не
користувався та не сплачував за
комунальні послуги, набув правильного
висновку, що заявлена вимога не
спростовує твердження ОСОБА_7 про
застосування позовної давності, що
відповідає матеріалам справи і
засновано на законодавстві.

Правильним є висновок суду першої
інстанції про не виникнення у ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 права власності в порядку
набувальної давності на ? частину
квартири за кожною, оскільки з
матеріалів справи вбачається про
обізнаність даних позивачів щодо
власника даної квартири, що суперечить
диспозиції норми статті 344 ЦК України,
яка окрім того, не може застосовуватися
щодо невиділеної в окрему одиницю
частки у майні.

Крім того з матеріалів справи
вбачається, що 16.04.2014 року Київський
районний суд м. Одеси після переходу до
судових дебатів, їх проведення,
видалився до нарадчої кімнати для
оголошення рішення. Проте після виходу
з нарадчої кімнати, суд відновив
провадження та повернувся до розгляду
справи для додаткової перевірки в
межах з'ясування питання про те чи є
кімнати у спірній квартирі
ізольованими, що відповідає ч. 2 ст. 195
ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 ЦПК України
розгляд справи у випадку,
встановленому ч.2 ст. 195 ЦПК України
проводиться виключно в межах обставин,
що потребують додаткової перевірки.

24.04.2014 року до суду звернулася ОСОБА_2 з
уточненою зустрічною позовною заявою,
де виклала нові вимоги, якими змінила і
предмет і підстави зустрічного позову.

При таких обставинах районний суд в
судовому засіданні 20.05.2014 року
обґрунтовано постановив ухвалу, яку
виклав окремим процесуальним
документом, про відмову у прийнятті до
провадження та до спільного розгляду з
первісним позовом уточненої
зустрічної позовної заяви і розглядав
зустрічний позов з вимогами що були
викладені до видалення суду в нарадчу
кімнату після закінчення судових
дебатів 16.04.2014 року для ухвалення
рішення у справі, яке не проголошено у
зв`язку із поновленням судом розгляду
справи у зв`язку із потребою у
з`ясуванні обставин щодо ізольованості
кімнат у спірній квартирі.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
висновків суду першої інстанції не
спростовують, фактично зведені до
переоцінки доказів та спрямовані на
вільне тлумачення норм законодавства,
яке при розгляді справи правильно
застосовано районним судом.

Інших доводів в апеляційній скарзі не
наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 312, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 20 травня 2014 року про відмову у
прийнятті до провадження та до
спільного розгляду з первісним позовом
уточненої зустрічної позовної заяви -
залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 17 липня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

Ю.І. Кравець