Провадження №2/748/537/14
Єдиний унікальний № 748/1816/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2014 року
м.
Чернігів

Чернігівський районний суд
Чернігівської області в складі:

головуючої - судді: Хоменко
Л.В.,

при секретарі:
Грибановській В.В.

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Чернігові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_7 до територіальної громади в
особі Іванівської сільської ради
Чернігівського району, ОСОБА_9, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, третя особа
Чернігівська районна державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, визнання
недійсним договору дарування, визнання
за позивачами права власності на
частку у майні колишнього колгоспного
двору та права на обов'язкову частку у
спадщині, -

В С Т
А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з
позовом, у якому просять визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 13
травня 1996 року, видане на ім'я ОСОБА_11
Іванівською сільською радою на
підставі рішення від 30 квітня 1996 року,
визнати недійсним договір дарування,
укладений 30 травня 1996 року між ОСОБА_11
та ОСОБА_3, посвідчений Чернігівською
районною державною нотаріальною
конторою, визнати недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
видане на ім'я ОСОБА_11, визнати за
ОСОБА_1, як за колишнім членом
колгоспного двору право власності на 1/6
частину житлового будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та
право власності на 1/24 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами як обов'язкову частку у
спадщині після смерті матері ОСОБА_11,
визнати за ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_5,
ОСОБА_3 право власності по 1/6 частині
житлового будинку з господарськими
спорудами як за колишніми членами
колгоспного двору, а за ОСОБА_3 ще й
право власності ще на 1/8 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами, як за спадкоємцем за
заповітом після смерті ОСОБА_11

Вимоги обґрунтовують тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_11 19
квітня 2014 року відділом РАЦСу
Чернігівського міського управління
юстиції від 11 квітня 2014 року внесено
зміни до актового запису про смерть, а
саме прізвище померлої зазначено
ОСОБА_11. Після її смерті відкрилась
спадщина на належне померлій майно, а
саме житловий будинок в АДРЕСА_1
Позивачка ОСОБА_1 в межах
шестимісячного строку звернулась до
Чернігівської районної державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. Однак, зазначений
будинок відносився до категорії
колгоспний двір, тому 13 травня 1996 року,
а пізніше і 18 січня 2012 року ОСОБА_11
сільською радою безпідставно було
видано свідоцтво про право власності
на зазначений будинок. Про наявність
цих свідоцтв та про договір дарування ?
частини спірного будинку позивачка
дізналась після смерті матері. Звертає
увагу, що відповідно до вимог чинного
законодавства житловий будинок з
надвірними спорудами відносився до
категорії « колгоспний двір», тому усі
члени колгоспного двору, які були
зареєстровані станом на 01 липня 1990 року
є співвласниками даного майна. Таких
членів двору було шість: ОСОБА_11.(
голова колгоспного двору), ОСОБА_3,
ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_1.( позивачка) та
ОСОБА_7.( позивачка). Крім того, ОСОБА_1 є
інвалідом 3 групи, тому має право на
обов'язкову долю у спадщині у розмірі
1/24 частини. Таким чином свідоцтво про
власності від 13 травня 1996 року має бути
визнано недійсним, та, як наслідок
підлягає визнанню недійсним укладений
договір дарування від 30 травня 1996 року,
оскільки померла ОСОБА_11 на той час
мала право відчужувати лише 1/6 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами, на яку мала право. З
незрозумілих підстав їй видано
свідоцтво про право власності на 11/25
частин житлового будинку.

У подальшому позивачі уточнили
позовні вимоги, у зв'язку з тим, що у
судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_5 народився пізніше і не був
членом колгоспного двору, та просять
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 13
травня 1996 року, видане на ім'я ОСОБА_11
Іванівською сільською радою на
підставі рішення від 30 квітня 1996 року,
визнати недійсним договір дарування,
укладений 30 травня 1996 року між ОСОБА_11
та ОСОБА_3, посвідчений Чернігівською
районною державною нотаріальною
конторою, визнати недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
видане на ім'я ОСОБА_11, визнати за
ОСОБА_1, як за колишнім членом
колгоспного двору право власності на 1/5
частину житлового будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та
право власності на 1/40 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами, як обов'язкову частку у
спадщині після смерті матері ОСОБА_11,
визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/5
частину житлового будинку з
господарськими спорудами як за
колишнім членом колгоспного двору.

У судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві. Зазначила, що після
одруження у 1987 році вона виїхала в с.
Ягідне, прожила там півтора роки, потім
проживала у м. Чернігові( 1990-1991 роки та
знімала квартиру ), але залишалась
зареєстрованою у спірному будинку, там
залишались її речі, вона періодично
приїжджала до матері та допомагала їй.
Порозходились усі діти, але сталось
так, що, і вона повернулась у
батьківський будинок, і сестра ОСОБА_3 З
другим чоловіком позивачка проживала у
мами з 1992 року. У 1996 році мати словесно
поділила хату, одну половину ОСОБА_3,
іншу - їй з матір'ю. На маминій половині
добудовували веранду. Про договір
дарування вона не знала, дізналась на
засіданні суду. Не заперечувала, що про
поділ будинку мама об'явила при всіх
дітях. Вважала, що її донька, будучи
зареєстрованою у будинку на момент
припинення статуту колгоспного двору,
має право на частку у колгоспному
дворі.

Представник позивачки ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримав та вважав, що вони
підлягають задоволенню. При вивченні
документів встановлено, що
господарство відносилось до
суспільної групи колгоспний двір, а
тому, і позивачка, і її донька мають
право на свою частку. Крім того
позивачка ОСОБА_1 має право на
обов'язкову долю у спадщині. Оскільки є
інвалідом ІІІ групи. Свідоцтво про
право власності на спірний будинок
видано неправомірно, а тому
автоматично підлягають скасуванню і
всі наступні правочини. ОСОБА_1 про
договір дарування не знала, не знала і
про свідоцтво, дізналась лише після
смерті матері.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнала, зазначила, що будинок
будувався у 1980-1983 році. ОСОБА_1
одружилась у 1987 році та переїхала в с.
Ягідне, з цього часу у будинку матері
вона не проживала. У подальшому виїхала
у Португалію, а дітей залишила у матері,
яких позивачка допомагала доглядати.
Веранду до частини матері прибудовував
їх брат ОСОБА_1. Заповіт мати склала у 2011
році, стверджує, що вона також не знала
про нього до смерті матері. При
даруванні мати зібрала всіх дітей та
повідомила, що половину будинку дарує
ОСОБА_3, всі про це знали. З того моменту
вона до своєї частини прибудувала ще
три кімнати, тому вважала, що позивачі
до цієї частини будинку взагалі не
мають ніякого відношення.

Представник відповідача ОСОБА_4
вважала, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню Вважала, що
прописка не має значення, має значення
вклад у спільне господарство, а
позивачка у ньому не проживала, її
донька народилась у іншому селі. Крім
того, з моменту припинення статусу
колгоспних дворів 1991 року будинок
зазнав змін: перебудовувався,
добудовувався, позивачка не має до
нього ніякого відношення. Про договір
дарування позивачка знала, оскільки
мати повідомила це при всіх, те що вона
не бачила самого документа, не свідчить
про дотримання строку давності
звернення до суду. Просила відмовити у
задоволенні позовних вимог за
пропуском строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав. Суду
зазначив, що після того, як ОСОБА_1
попросила подивитись документи, зникли
документи на будинок бабусі.

Відповідач ОСОБА_16 позов визнала,
суду показала, що у 1983 - 1985 роках вона
уже працювала у колгоспі. Мати зібрала
усіх та повідомила, що одну половину
будинку віддає ОСОБА_1 і ОСОБА_10, а іншу
ОСОБА_3 і ОСОБА_6. Знає, що у 1996 році, коли
мама поділила хату, їздили до
нотаріуса. Про документи з мамою не
говорили. Про заповіт матері дізналась
після похорон. Не заперечувала, що у
1990-1991 роках у будинку з матір'ю
проживала лише ОСОБА_3, ОСОБА_16
одружилась у 1988 році, а ОСОБА_1 у 1987 році
виїхала в с. Ягідне. З другим чоловіком
ОСОБА_1 жила уже у мами, потім у м.
Городні, потім знову у мами.

Відповідач ОСОБА_10 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав.
Надав пояснення, що він допомагав
матері прибудовувати веранду. Свою
половину будинку мати віддала йому.

Свідок ОСОБА_17 показала суду, що
будинок будував її брат та його дружина
ОСОБА_11 ОСОБА_1, як одружилась у будинку
не жила, приїжджала у гості. За життя
ОСОБА_11 говорила, що зробить заповіт на
ОСОБА_3, вона і половину будинку їй
подарувала, бо ОСОБА_3 весь час жила з
матір'ю та допомагала їй.

Свідок ОСОБА_1 показав суду, що батьки
сторін проживали у старій хаті, почали
будувати нову. Дівчат поодружували зі
старої хати. Хату добудовувала ОСОБА_11
Коли у будинку проживала ОСОБА_3 зі
своїм чоловіком повернулась і ОСОБА_1
зі своїм чоловіком, баба розділила
хату, бо сім'ї в одному будинку не
вжились. Про договір дарування він
нічого не чув.

Представник відповідача -
територіальної громади в особі
Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області та представник третьої особи
Чернігівської районної державної
нотаріальної контори - у судове
засідання не з'явились, надали суду
заяви з проханням розглянути справу
без їх участі, проти задоволення
позову не заперечують.

Вислухавши учасників судового
розгляду, дослідивши письмові докази у
справі, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до довідки від 13
червня 2014 року виконкому Іванівської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області, згідно
погосподарських книг № 13 за 1991-1995 роки,
особовий рахунок № НОМЕР_1 станом на 15
квітня 1991 року разом з ОСОБА_11 були
зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_13,
ОСОБА_14.( а.с. 40, 70)

Тобто, станом на 01 липня 1990 року та 15
квітня 1991 року господарство
відносилося до суспільної групи
"колгоспний двір", де ОСОБА_11 була
головою господарства.

Колгоспний двір за Цивільним
кодексом Української РСР (1963 року)
визначався, як сімейно - трудове
об'єднання осіб, всі або частина яких
були членами колгоспу, брали участь у
суспільному виробництві колгоспу та
спільно вели підсобне господарство. Як
суспільна група, колгоспний двір
існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до
прийняття постанови Верховної Ради
Української РСР № 885 - ХІІ, якою було
введено в дію Закон України '' Про
власність ''.

Відповідно до нормативно -
правових актів, які були чинними на час
існування колгоспного двору, зокрема, ''
Технічних вказівок по веденню книжок
погосподарського обліку в сільських
радах'', такі книжки були основними
документами по визначенню суспільної
групи господарства. Суспільна група
господарства встановлювалась в
залежності від роду занять голови
господарства ( сім'ї).

Закон "Про власність", прийнятий
Верховною Радою УРСР 07.02.1991 р., набрав
чинності 15 квітня 1991 р. Виходячи з
положень ст. 15 Закону "Про власність" та
роз'яснень, викладених у п. 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 20
від 22 грудня 1995 року "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності",
майном колгоспного двору є майно, яке
придбане до 15 квітня 1991 р., і право на
нього в рівних частках мають всі члени
двору, які на вказану дату не втратили
такого права.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
вказано, що положення ст.ст. 17, 18 Закону
України «Про власність» щодо спільної
сумісної власності поширюються на
правовідносини, що виникли після
введення в дію цього закону. До
правовідносин, які виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство, а отже спори щодо майна
колишнього колгоспного двору мають
вирішуватись за нормами, які
регулювали власність цього двору,
зокрема: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглось після припинення його
існування, мають ті члени двору, які до
15 квітня 1991 року не втратили право на
частку у його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею та коштами у веденні спільного
господарства двору. Розмір частки
члена двору визначається виходячи з
рівності часток усіх його членів,
включаючи неповнолітніх та
непрацездатних.

Стаття 126 Цивільного кодексу УРСР
містить аналогічні положення, що
працездатний член колгоспного двору
втрачав право на частку в майні
колгоспного двору, якщо він не менше
трьох років підряд не брав участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_1, хоча і залишалась
зареєстрованою у погосподарському
номері з жовтня 1987 році після одруження
з ОСОБА_19 виїхала в с. Ягідне
Чернігівського району, там же
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась і її
донька ОСОБА_14, яка також була
зареєстрована у погосподарському
номері ОСОБА_11 Тобто вони не менше
трьох років підряд до 15 квітня 1991 року
своєю працею і коштами не брали участі
у веденні спільного господарства
двору, що свідчить про те, що вони
втратили свої частки у майні
колгоспного двору.

Крім того, відповідно до статті
123 ЦК УРСР 1963 року, чинною на час
існування спірних правовідносин,
частка члена колгоспного двору в майні
двору визначалась при виході із складу
двору або при поділі двору. Розмір
частки члена двору встановлювався,
виходячи із рівності часток усіх
членів двору, включаючи неповнолітніх
і непрацездатних.

Виходячи зі змісту статті 124 ЦК УРСР 1963
року, при виході одного або кількох
членів колгоспного двору з його складу,
виділ частки в натурі провадився з
таким розрахунком, щоб не позбавити
двір необхідних для ведення його
підсобного господарства будівель,
худоби та сільськогосподарського
реманенту. Право вимагати виділу майна
при виході із складу двору мали члени
двору, які досягли шістнадцяти років.
Особи віком від п'ятнадцяти до
шістнадцяти років могли вимагати
виділу за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальника, а в
інтересах осіб, що не досягли
п'ятнадцяти років, виділу вимагали їх
батьки (опікуни, піклувальники).

Так, вбачається, що позивачка ОСОБА_1
була зареєстрована, але не проживала у
господарстві з 1987 року по 1992 рік, з
вказаної дати, припинила участь у
веденні спільного господарства двору,
протягом трьох років з часу свого
вибуття, та в подальшому протягом трьох
років від часу припинення існування
колгоспного двору, позивачка, як
колишній член двору у своїх інтересах
та інтересах своєї неповнолітньої
доньки не заявила вимоги про
повернення (виділення) їх часток у
майні колгоспного двору.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п.6 Постанови
'' Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності '' від 22 грудня 1995 року № 20, на
витребування частки з майна колишнього
колгоспного двору, що збереглося на 15
квітня 1991 року, поширюється загальний
трирічний строк позовної давності. У
вказаний період позивачка була
повнолітньою, працездатною,
ліквідація колгоспів, а отже, і
колгоспних дворів була
загальновідомою, тому позивачка не
використала своє право( у своїх
інтересах та інтересах своєї доньки
ОСОБА_7.) в період із 15 квітня 1991 року по
15 квітня 1994 рік включно, доказів на
підтвердження поважності причини
пропуску цього строку суду не надала.

Крім того, із набранням чинності
01 січня 2004 року Цивільного кодексу
України, опублікованого в
установленому законом порядку, тобто
загальнодоступному для громадян, будь -
яка фізична чи юридична особа може
вважати себе власником об'єкта
нерухомого майна, якщо її право
власності на належну їй нерухомість
зареєстровано в органах держаної
реєстрації.

Так, на момент прийняття
рішення виконкомом Іванівської
сільської ради 13 травня 1996 року про
визнання права власності на житловий
будинок в АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_11 у
цьому будинку фактично проживали
ОСОБА_3, ОСОБА_9, як колишні члени цього
колгоспного двору, які не заявляли
вимог щодо виділу їх частки у майні
колгоспного двору. Станом на 15 квітня
1991 року господарство було єдине ( а.с. 70.)
У порівнянні з 1991 роком відбувся
значний приріст та покращення
господарства, тому свідоцтво про право
власності на спірний будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у 1996
році правомірно видано ОСОБА_11 (а.с. 12).
)

За договором дарування від 30
травня 1996 року ОСОБА_11 подарувала
ОСОБА_3 ? частину житлового будинку з
надвірними будівлями в АДРЕСА_1.( а.с. 54,
93-94)

З довідки виконкому Іванівської
сільської ради Чернігівського району
житловий будинок по АДРЕСА_1 після
перейменування вулиць має адресу
АДРЕСА_1( а.с. 91, зворот).

У зв'язку з переобладнанням
житлового будинку на дві квартири,
будівництвом прибудов до житлового
будинку та господарських споруд за
заявою власників ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було
проведено перерахунок ідеальних
часток та видано нові
правовстановлюючі документи. Так,
ОСОБА_3 видано свідоцтво про право
власності на 14/25 ( а.с. 100), а ОСОБА_11 на 11/25
( а.с.101) спірного будинку.

Згідно рішення № 229 та 230
виконкому Іванівської сільської ради
Чернігівського району від 24 листопада
2011 року житловий будинок, що належить
ОСОБА_11 обліковується за адресою
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 (
а.с. 96 зворот, 97).

За повідомленням Чернігівського
РБТІ від 13 червня 2014 року право
власності на житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1 в Чернігівського РБТІ
станом на 13 червня 2014 року
зареєстровано за ОСОБА_3 у частці 14/25 та
за ОСОБА_11 у частці 11/25.( а.с.37). Зазначене
також підтверджується свідоцтвами про
право власності на нерухоме майно ( а.с.
52, 53)

Судом встановлено, що ОСОБА_11
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року( а.с. 5). Після
її смерті відкрилась спадщина на
житловий будинок з господарськими
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 Чернігівської області.

Заповітом, посвідченим 14
листопада 2011 року секретарем виконкому
Іванівської сільської ради ОСОБА_20,
ОСОБА_11 на випадок своєї смерті все
своє майно заповіла дочці ОСОБА_3( а.с. 58)

За повідомленням Чернігівської
районної державної нотаріальної
контори після смерті ОСОБА_11 заведена
спадкова справа, із заявою про
прийняття спадщини 24 квітня 2014 року до
нотконтори звернулась донька ОСОБА_1,
яка прийняла спадщину за законом, 13
травня 2014 року до нот контори
звернулась донька спадкодавця ОСОБА_3,
яка прийняла спадщину за заповітом.
Свідоцтво про право на спадщину не
видавалось ( а.с. 33).

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України
повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця спадкують незалежно від
змісту заповіту, половину частки, яка
належала б кожному з них у разі
спадкування за законом ( обов'язкова
частка).

Так, позивачка ОСОБА_1 має право на
обов'язкову частку як інвалід ІІІ
групи( а.с. 17), і за його реалізацією в
установлений ЦК України шестимісячний
строк звернулась до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини та не позбавлена можливості
реалізувати це право в позасудовому
порядку, оскільки згідно інформації
Чернігівської районної державної
нотаріальної контори від 06 червня 2014
року ( а.с. 33) свідоцтво про право на
спадщину не видавалось.

За таких підстав, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог про виділ
частки у майні колгоспного двору слід
відмовити за пропуском строку позовної
давності, у задоволенні позовних вимог
про визнання недійсними свідоцтв про
право власності на нерухоме майно та
договору дарування слід відмовити за
безпідставністю, оскільки відмовлено у
задоволенні першої вимоги, а в
задоволенні позовної вимоги про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
1/40 частину, як обов'язкову частку у
спадщині після смерті матері ОСОБА_11
слід відмовити за безпідставністю,
оскільки вона не позбавлена можливості
реалізувати своє право у позасудовому
порядку. При цьому, виходячи з
викладеного, слід зазначити, що
обов'язкова частка повинна
обраховуватись із 11/25 частин
зазначеного домоволодіння, на які
померла мала право власності.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою у задоволенні
позовних вимог судовий збір позивачам
не відшкодовується.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 13, 14, 60, 208, 209, 212, 215, 218
ЦПК України, ст. ст. 1241 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В
:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в
задоволенні позовних вимог до
Територіальної громади в особі
Іванівської сільської ради
Чернігівського району, ОСОБА_9, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, третя особа
Чернігівська районна державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 13
травня 1996 року, видане на ім'я ОСОБА_11
Іванівською сільською радою на
підставі рішення від 30 квітня 1996 року,
визнання недійсним договору
дарування, укладеного 30 травня 1996 року
між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений
Чернігівською районною державною
нотаріальною конторою, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 18 січня
2012 року, видане на ім'я ОСОБА_11
Іванівською сільською радою
Чернігівського району Чернігівської
області, визнання за ОСОБА_1, як за
колишнім членом колгоспного двору
права власності на 1/5 частину житлового
будинку з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1 Чернігівського району
Чернігівського області та право
власності на 1/40 частину житлового
будинку з надвірними спорудам, як
обов'язкової частки у спадщині після
смерті матері ОСОБА_11, визнання за
ОСОБА_7 права власності на 1/5 частину
житлового будинку з господарськими по
АДРЕСА_1 Чернігівського району
Чернігівського області спорудами як за
колишнім членом колгоспного двору.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Чернігівської області через
Чернігівський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Головуюча суддя
Л.В. Хоменко