Справа № 265/1277/14-ц
Провадження № 2/265/1027/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарях - Тушкановій Л.В.,
Федоровій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

24.02.2014 року позивач Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернувся до
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області з позовом
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що
відповідно до укладеного договору №б/н
від 26.07.2006 року (надалі - Договір)
відповідач ОСОБА_1 26.07.2006 року отримав
кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. При цьому, як вказує
позивач ПАТ КБ «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 підписом у Заяві
підтвердив свою згоду на те, що
підписана ним Заява разом з Умовами
надання банківських послуг та
Правилами користування платіжною
карткою складають єдиний Договір між
ним та банком.

Також позивач ПАТ КБ «Приватбанк»
зазначив, що порядок та умови погашення
кредиту, погашення заборгованості по
кредиту, сплата нарахованих за період
користування кредитом відсотків,
комісії за користування кредитом та
інші витрати було передбачено
Договором. Крім того, відповідно до
пунктів 3.2., 3.3. Правил надання
банківських послуг, ПАТ КБ
«Приватбанк» мав право в будь-який
момент змінювати (зменшувати або
збільшувати) кредитний ліміт, а згідно
з п.9.12. Умов та правил надання
банківських послуг Договір діяв
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Проте, якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
Договору, він автоматично
продовжувався на такий же термін. Пункт
8.6 Умов надання банківських послуг
також передбачав, що при порушенні
позичальником строків платежів по
кожному з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором більш ніж
на 120 днів, позичальник зобов'язаний був
сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн.
+ 5% від суми позову.

Відповідач ОСОБА_1 своєчасно не надав
ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для
погашення заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами,
тобто порушив зобов'язання за
Договором. У зв'язку з зазначеними
порушеннями зобов'язань за Договором, у
відповідача ОСОБА_1 станом на 31.01.2014
року виникла заборгованість у розмірі
43424,39 гривень, яка складається з
наступного: заборгованість за кредитом
- 9739,46 грн.; заборгованість по процентам
за користування кредитом - 31140,91 грн.;
штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.;
штраф (процентна складова) - 2044,02 грн.
Посилаючись, зокрема на Договір,
ст.ст.526, 530, 1050, 1054 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України), позивач
ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд
стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його
користь заборгованість у розмірі 43424,39
гривень за кредитним договором №б/н
від 26.07.2006 року, яка складається із:
заборгованості за кредитом у розмірі
9739,46 грн.; заборгованості по процентам
за користування кредитом у розмірі
31140,91 грн.; штрафу (фіксована частина) у
розмірі 500,00 грн.; штрафу у розмірі
(процентна складова) 2044,02 грн., а також
судові витрати.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не
визнав, проти їх задоволення
заперечував. У наданих до суду
письмових запереченнях зазначив, що
26.07.2006 року ним дійсно було підписано
заяву про надання йому ПАТ КБ
«Приватбанком» банківських послуг у
вигляді встановлення кредитного
ліміту у розмірі 2400,00 гривень на
кредитній картці НОМЕР_1, строк дії якої
становив 12 місяців, тобто до 26.07.2007 року.

Згодом, через фінансові труднощі,
розрахуватися з ПАТ КБ «Приватбанк»
своєчасно він не зміг, внаслідок чого
виникла заборгованість. Внесення
платежів по картці він припинив з
березня 2009 року.

Вважав, що в задоволенні позовних вимог
ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити, так
як вимоги ПАТ КБ «Приватбанк»
пред'явлено після спливу строк
позовної давності.

Крім того зазначив, що із підписаної
ним заяви випливає, що він просив ПАТ КБ
«Приватбанк» відкрити рахунок та
надати йому кредитну карту, сам же
кредитний договір між ним та ПАТ КБ
«Приватбанк» не укладався. Умови і
правила надання банківських послуг не
мають підпису позичальника, його
реквізитів, відсутня і дата їх
складання або підпис сторін, а також
жодна ідентифікуюча ознака на предмет
їх невід'ємності від заяви
позичальника. Посилаючись, зокрема на
ст.257, 267 ЦК України, просив суд у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_3, що діє на підставі
договору та свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю, під
час судового засідання, також проти
позовних вимог заперечувала. Вважала,
що позивачем ПАТ КБ «Приватбанк»
пропущений строк позовної давності, а
тому у задоволенні позову просила
відмовити.

У судовому засіданні представник
позивача ПАТ КБ «Приватбанк»
Пархоменко М.О., що діє на підставі
довіреності, під час судового
засідання підтримала заявлені позовні
вимоги у повному обсязі та просила їх
задовольнити. Додатково пояснила, що
відповідно до ч.1 ст.628, ч.1 ст.629 ЦК
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені між ними, та умови,
які є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Крім того зазначила, що згідно з ч.1 ст.207
ЦК України, правочин вважається таким,
що вчинений у письмовій формі, якщо
його зміст зафіксовано в одному або
кількох документах. На підставі
вказаних норм закону, 26.07.2006 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір про
отримання кредиту на умовах, які були
затверджені банком і доведені до
відома клієнта, про що свідчить підпис
відповідача ОСОБА_1 на заяві, яка разом
з Умовами надання та Правилами
користування платіжною карткою
складають єдиний договір. Також
просила звернути увагу, що відповідно
до п. 3.13, 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, пролонгація
договору полягає у продовженні його
строку зі збереженням тих умов, на яких
його було укладено.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи
та оцінивши у сукупності надані докази,
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.07.2006 року
відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ
«Приватбанк» із заявою, у якій просив
відкрити рахунок і надати банківські
послуги, а саме: кредитну карту у валюті
гривня; з установленим типом
кредитного ліміту - фінансовий; сумою
кредитного ліміту 2400,00 гривень; базовою
процентною ставкою - 36 процентів із
розрахунку 360 днів на рік; строком дії
кредитного ліміту - відповідає строку
діє картки; порядком погашення
заборгованості - щомісячно платежами у
розмірі 7 процентів від суми
заборгованості. У вказаній заяві,
відповідач ОСОБА_1 своїм підписом
підтвердив, що він ознайомився та
згоден з умовами надання банківських
послуг; правилами користування
платіжною карткою та тарифами банку, а
також виразив згоду з тим, що ця заява
разом з умовами надання банківських
послуг; правилами користування
платіжною карткою та тарифами
складають між ним та банком договір про
надання банківських послуг (а.с.14).

Із вказаної заяви також вбачається, що
26.07.2006 року відповідач ОСОБА_1, і цей
факт ним не заперечувався, отримав від
ПАТ КБ «Приватбанк» картку НОМЕР_1,
строк дії якої було встановлено до
липня 2009 року (а.с.14).

Крім того, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_1 фактично отримав від
ПАТ КБ «Приватбанк» через картку
НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 2400,00
гривень та розпоряджався ними на
власний розсуд. Цей висновок суду
підтверджується випискою по вказаній
картці за період з 10.08.2006 по 31.01.2007 рік
(а.с.47-48) та письмовими запереченнями
відповідача ОСОБА_1 (а.с.73-74).

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України
«Про банки та банківську діяльність» (у
редакції, що діяла на час подання
заяви), на підставі банківської
ліцензії банки мали право здійснювати
такі банківські операції: 1) приймання
вкладів (депозитів) від юридичних і
фізичних осіб; 2) відкриття та ведення
поточних рахунків клієнтів і
банків-кореспондентів, у тому числі
переказ грошових коштів з цих рахунків
за допомогою платіжних інструментів та
зарахування коштів на них; 3) розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик.

При цьому, операції з розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик, в
силу ч.1 ст.49 Закону України «Про банки
та банківську діяльність» (у редакції,
що діяла на час подання заяви),
відносилися до кредитних операцій.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Частина 1 ст.207 ЦК України передбачає, що
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з п.2.8. Положення про порядок
емісії платіжних карток і здійснення
операцій з їх застосуванням,
затверджено постановою Правління
Національного банку України від 19
квітня 2005 р. N 137, залежно від умов, за
якими здійснюються розрахунки за
операціями з використанням платіжних
карток, можуть застосовуватися
дебетова, дебетово-кредитна та
кредитна платіжні схеми. Кредитна
схема передбачає здійснення
розрахунків за виконані клієнтом
операції з використанням платіжної
картки за рахунок коштів, наданих йому
банком у кредит (у межах кредитної
лінії).

Таким чином, враховуючи письмову заяву
відповідача ОСОБА_1, підписану у тому
числі й працівниками ПАТ КБ
«Приватбанк» (ст.експерт та
заст.директора), викладені в цій заяві
умови надання та повернення грошових
коштів у розмірі 2400,00 гривень та
фактичне отримання відповідачем
ОСОБА_1 вказаних грошових коштів через
картку банку, суд приходить до
висновку, що між позивачем ПАТ КБ
«Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1
26.07.2006 року було укладено кредитний
договір на умовах викладених у
вищевказаній заяві. У зв'язку з цим,
доводи відповідача ОСОБА_1 про нібито
не укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ним кредитного договору, суд вважає
безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60
Цивільного процесуального кодексу
України (надалі - ЦПК України), кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає,
що докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відповідно до підписаної відповідачем
ОСОБА_1 заяви, строк дії кредитного
ліміту відповідає строку дії карти
(а.с.14).

Судом встановлено, що строк дії карти
НОМЕР_1 був визначений до липня 2009 року.

Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України, строк,
що визначений місяцями, спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Таким чином, картка НОМЕР_1 діяла до 31
липня 2009 року, а отже й строк дії
кредитного ліміту було також
встановлено до 31 липня 2009 року. Цей
висновок узгоджується з поняттям
«кредит (кредитна лінія, кредитний
ліміт)» та пп.3.1.1. п.3.1. розділу ІІ Умов та
правил надання банківських послуг, які
були додані ПАТ КБ Приватбанк» до
позовної заяви (а.с.15, 24). У зв'язку з цим,
суд вважає безпідставними заперечення
відповідача ОСОБА_1, що строк дії картки
НОМЕР_1 був встановлений на 12 місяців.

Відповідно до підписаної відповідачем
ОСОБА_1 заяви, порядок погашення
заборгованості повинен був
здійснюватися щомісячними платежами у
розмірі 7 процентів від суми
заборгованості (а.с.14). А пунктом 5.4.
розділу ІІ Умов та правил надання
банківських послуг, які були додані ПАТ
КБ Приватбанк» до позовної заяви,
передбачено, що строк погашення
процентів по кредиту - щомісячно за
попередній місяць, а погашення кредиту
- в повному об'ємі, не пізніше
останнього дня місяця, зазначеного на
платіжній карті (а.с.25).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що останнім днем погашення кредиту в
повному об'ємі по картці НОМЕР_1 було 31
липня 2009 року.

З наданих ПАТ КБ «Приватбанк»
документів, а саме: розрахунку
заборгованості за договором б/н від
26.07.2006 року (а.с.7-12) та виписки по
вищевказаній картці за період з 01.01.2002
по 19.03.2014 рік (а.с.47-55) вбачається, що
остання операція по карті НОМЕР_1 була
проведена відповідачем ОСОБА_1 16.03.2009
року. Після цього часу, відповідач
ОСОБА_1 ніяких дій, спрямованих на
погашення заборгованості по кредиту
та/або процентам не вчиняв.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» вперше
звернувся з вказаним позовом до суду 30
травня 2013 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 5 ст.261 ЦК України передбачає, що
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання, перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовна давність по поверненню
кредиту за кредитним договором б/н від
26.07.2006 року сплила 31 липня 2012 року, а
позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1
вже після спливу позовної давності.
Доказів, які б спростовували вказаний
висновок суду, або підтверджували
зупинення перебігу позовної давності
або її переривання на інших підставах
суду не надано.

Суд не приймає до уваги посилання
представника позивача ПАТ КБ
«Приватбанк» на п.9.12 розділу І Умов та
правил надання банківських послуг про
продовження строку дії картки та
договору про надання банківських
послуг, так як ПАТ КБ «Приватбанк», на
думки суду, помилково ототожнює строк
дії договору про надання банківських
послуг зі строком дії кредитного
ліміту по карті, хоча із самої заяви та
Умов та правил надання банківських
послуг вбачається, що вони не є
рівнозначними, а відповідно до ч.4 ст.60
ЦПК України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, вказаний висновок суду
узгоджується із правовою позицією
Верховного Суду України, висловленого
ним у постановах Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 та
від 18.06.2014р. у справі № 6-61цс14, а саме:
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності щодо
місячних платежів починається після
несплати чергового платежу, а щодо
повернення кредиту в повному обсязі -
зі спливом останнього дня місяця дії
картки, а не закінченням строку дії
договору.

Суд також не приймає до уваги посилання
представника позивача ПАТ КБ
«Приватбанк» на пункт 3.13 розділу І Умов
та правил надання банківських послуг
про продовження строку дії картки, так
як вказаний пункт регулює лише вкладні
операції банка, а не кредитні.

Відповідно до ст.267 ЦК України, особа,
яка виконала зобов'язання після спливу
позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Посилання відповідача ОСОБА_1 у
письмових запереченнях на сплив
позовної давності (а.с.73), а також
посилання на сплив позовної давності,
висловлені представником відповідача
ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_3 під час
судового засідання (а.с.85), суд розцінює,
як заяву про її застосування.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Доказів
про поважність причин пропущення
позовної давності суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 57, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимогах
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором б/н від 26.07.2006 року -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
Мельник І.Г.