АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2014
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк
І.М.

секретар: Скрипник С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 27 серпня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості.

Посилалося на те, що відповідно до
укладеного договору № б/н від 11.01.2006
року ОСОБА_1 11.01.2006 року отримав
кредит у розмірі 10 600 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконання
зобов'язання за кредитним договором
відповідач ОСОБА_1 станом на 30.04.2014 року
має заборгованість - 31 513,81 грн. яка
складається з наступного: 5 810,69 грн. -
заборгованість за кредитом; 23 726,27 грн. -
заборгованість по процентам за
користуванням кредитом, а також штрафи
відповідно до пункту 8,6 умов та правил
надання банківських послуг: 500 грн. -
штраф (фіксована частина); 1 476,85 грн. -
штраф (процентна складова).

На основі викладеного, позивач просив
стягнути з відповідача ОСОБА_1 на
користь ПАТ КБ " ПриватБанк"
заборгованість у розмірі 31 513,81 грн. за
кредитним договором № б/н від 11.01.2006
року та судові витрати по справі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 27 серпня 2014 року
позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість у
розмірі 31 513,81 гривень.

Вирішено питання про судовий збір.

На дане рішення суду відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду скасувати і постановити
нове рішення, яким в задоволенні
позову ПАТ КБ «Приватбанк» до нього
відмовити за безпідставністю та
застосувати позовну давність, строк
якої сплив у даному спорі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду постановлене з порушенням норм
матеріального права, при
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Зокрема, що
кредитний ліміт був встановлений в
сумі 2050 грн., а не 10600 грн., що позивачем
пропущено строк позовної давності.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Такий висновок суду ґрунтується на
нормах матеріального права та на
підставі поданих сторонами доказів.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем 11.01.2006 року
був укладений кредитний договір №б/н,
за умовами якого банк надав
відповідачу кредит у розмірі 2050 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Як вбачається із виписки по
картрахунку, що відповідачу 19.01.2007 року
був збільшений кредитний ліміт до 6000
грн., 23.12.2008 року - до 10600 грн.

Відповідно до договору держатель
картки зобов'язаний щомісяця в строки,
визначені правилами, здійснювати
погашення заборгованості у вигляді
обов'язкового мінімального платежу,
складові якого зазначаються в тарифах.

При цьому, ОСОБА_1 висловив згоду на
укладення кредитного договору, саме у
такій формі, про що свідчить підпис на
заяві позичальника, яка разом з
пам'яткою клієнта, умовами, правилами і
тарифами в цілому складає договір
надання банківських послуг.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 належним чином не виконував
умови договору, внаслідок чого станом
на 30.04.2014 року утворилась
заборгованість в розмірі 31 513,81 грн., в
тому числі: - 5 810,69 грн. - заборгованість
за кредитом; 23 726,27 грн. - заборгованість
по процентам за користуванням
кредитом, а також штрафи відповідно до
пункту 8,6 умов та правил надання
банківських послуг: 500 грн. - штраф
(фіксована частина); 1 476,85 грн. - штраф
(процентна складова).

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що кредитний
ліміт був встановлений в 2050 грн.

Так, із заяви на отримання кредитного
ліміту вбачається, що дійсно кредитний
ліміт встановлений в 2050 грн. (а.с.9).

Відповідно до п.3.2 та п.3.3 Умов та Правил
надання банківських послуг клієнт дає
свою згоду, що кредитний ліміт
встановлюється за рішенням банку, і
клієнт дає право банку в будь-який
момент змінити (зменшити або збільшити)
кредитний ліміт Підписання даного
договору є прямою і безумовною згодою
Позичальника щодо прийняття будь-якого
розміру кредитного ліміту,
встановленого банком, відповідно до
п.3.3 Умов та Правил надання банківських
послуг.

Пунктом 5.6 Положення про організацію
операційної діяльності в банках
України, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 18 червня 2003 року №254 передбачено, що
виписки з особових рахунків клієнтів є
підтвердженням виконаних за день
операцій і призначаються для видачі
або відсилання клієнту.

Як вбачається із виписки по
картрахунку, що відповідачу 19.01.2007 року
був збільшений кредитний ліміт до 6000
грн., 23.12.2008 року - до 10600 грн.

Є безпідставними посилання апелянта на
те, що суд не застосував строк позовної
давності.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Відповідно до заяви, що міститься в
матеріалах справи, відповідач
ознайомлений та погоджується з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжної картки та
Тарифами банку (далі - Умови).

Згідно п.9.12 Умов, договір діє протягом 12
місяців з моменту укладення. Якщо на
протязі такого строку жодна з сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
пролонгується на той самий строк (а.с.10).

Отже, укладений сторонами правочин
передбачає автоматичну пролонгацію
договору на новий строк, якщо жодна із
сторін не висловила бажання його
розірвати.

З виписки по картрахунку вбачається, що
відповідач користувався кредитною
карточкою до липня 2011 року. Так, 05.05.2011
року він здійснив погашення
заборгованості в сумі 445 грн., 07.06.2011
року - в сумі 400 грн., 06.07.2011 року - в сумі
400 грн.

Відповідно до ст..264 ЦК України перебіг
строку позовної давності
переривається вчиненням особою дій, що
свідчить про визнання нею боргу або
іншого обов»язку.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно зазначив, що строк позовної
давності не пропущений.

Крім того, судом також встановлено, що
ОСОБА_1 не звертався до банку із
письмовою заявою про закриття
кредитного рахунку №б/н від 11.01.2006 р. і
не повертав у банк платіжну картку,
видану на його ім'я, а здійснював
зняття коштів з даної картки та
здійснював погашення заборгованості,
що підтверджується розрахунком
заборгованості. (а.с.6).

Твердження апеляційної скарги про те,
що суд не пере провірив правильність
нарахування відсотків та пені за
прострочення кредиту є безпідставними,
оскільки суд повно та всебічно
встановив обставини справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України
відповідач не надав суду належні та
допустимі докази на спростування
висновків суду першої інстанції, не
надав свій розрахунок пені та
відсотків.

З огляду на викладені обставини
колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 27 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий: підпис

Судді: підписи