АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 629/1663/13-ц
Головуючий 1 інст. -
Провадження № 22ц/790/1573/14
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді
- КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії
- ЯЦИНИ В.Б.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі
- Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
Лозівського міжрайонного прокурора
Харківської області на рішення
Лозівського міськрайонного суду
Харківської області від 19 липня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Виконавчого комітету Лозівської
міської ради Харківської області,
третьої особи Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області про визнання права
власності на нежитлову будівлю,-

в с т а н о в
и л а :

Позивач ОСОБА_3. звернувся з
вказаним позовом, в якому просив
визнати за ним право власності на
нежитлову будівлю, літ. А-1, загальною
площею 69,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 19 липня 2013 року позовні
вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, Лозівський міжрайонний
прокурор Харківської області в
інтересах держави в особі виконавчого
комітету Лозівської міськради
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення скасувати, прийняти
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду першої інстанції винесено
без повного з`ясування обставин, що
мають значення для справи та з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Вказує, що підставою представництва
прокуратурою у суді інтересів
виконавчого комітету Лозівської
міської ради є наявність порушень
державних інтересів, а визнання права
власності за ОСОБА_3 є порушенням
законодавства, так як земельна ділянка
використовувалася і використовується
без правовстановлюючих документів, що
тягне за собою ненадходження до
місцевого бюджету передбаченої
законодавством плати за землю.

Зазначає, що на підставі рішення
виконавчого комітету Лозівської
Міської ради № 176 від 26.03.2013 позивач за
власні кошти побудував на земельній
ділянці вищевказану нежитлову будівлю.

Вважає, що суд при вирішенні даної
справи не надав оцінку питанню
дотримання ОСОБА_3 порядку нового
будівництва, а саме питанню наявності
дозвільної документації на
будівництво та за наслідками
будівництва - документам, що
засвідчують здачу спірного об'єкта в
експлуатацію.

Вказує, що суд не прийняв до уваги
факт відсутності в матеріалах справи
будь-яких доказів того, що позивач
коли-небудь набував або право
власності, або право користування
земельною ділянкою, на якій збудоване
спірне нерухоме майно, тобто, не
досліджено правомірність забудови та
використання земельної ділянки, а
також норм чинного законодавства, що
призвело до прийняття рішення з
помилковим застосуванням норм права.

Також зазначає, що в матеріалах
справи не міститься докази отримання
позивачем містобудівних умов і
обмежень забудови земельної ділянки,
містобудівного обґрунтування,
розроблення проектної документації,
отримання дозволів на виконання
підготовчих та будівельних робіт.

Стверджує, що суд, визнаючи
законним будівництво нежилого
приміщення, вирішив питання, яке
відноситься до компетенції виконавчої,
а не судової влади, що підтверджується
інформаційним листом ВССУ № 24-150/0/4-13
від 28.01.2013 року.

Зазначає, що позивач не надав суду
дозволу на будівництво нежитлових
приміщень, належної проектної,
технічної документації, погодженої з
органами містобудування та
архітектури, дозволу на здійснення
реконструкції, позитивного висновку
попередньої експертизи (перевірки)
проектної та іншої документації на
відповідність нормативним актам з
пожежної безпеки, як того вимагає чинне
законодавство, також ним не доведено
додержання порядку набуття права на
спірну будівлю.

Вважає, що застосування такого
способу захисту як визнання права
власності можливо лише в тих випадках,
коли право власності вже існує, але з
певних причин не визнається
відповідачем.

Вказує, що виникнення права
власності на спірне нерухоме майно
було можливо лише тільки після
отримання дозволу на будівництво на
об'єкт нерухомості, прийняття його в
експлуатацію та проведення державної
реєстрації зазначеного майна.

Також стверджує, що порушення
права чи законного інтересу або спір
щодо них повинні існувати на момент
звернення до суду, проте, з боку
відповідача відсутнє порушення прав
позивача, оскільки останній, або треті
особи станом на дату подання позову та
на дату розгляду справи з вимогою про
визнання права власності на вказане у
позові нерухоме майно або з заявою про
реєстрацію права власності на них до
виконкому Лозівської міськради
взагалі не звертався.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає що скарга
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Постановлюючи оскаржуване
рішення суд першої інстанції виходив з
того, що іншого порядку визнання права
власності на самочинне будівництво
законом не передбачено.

Погодитися з таким висновком не
можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Як вбачається з матеріалів
справи, гр. ОСОБА_3 здійснив самочинне
будівництво нежитлової будівлі літ.
«А-1», загальною площею 69,8 кв. м., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету
Лозівської міської ради Харківської
області від 26 березня 2013 року № 176 (а.с.
20) надано згоду ОСОБА_3 на розміщення
тимчасової споруди для провадження
підприємницької діяльності -
торговельного павільйону з реалізації
продовольчих товарів за вищевказаною
адресою терміном на 5 років.

В матеріалах справи також
міститься технічний паспорт станом на
15 квітня 2013 року, виданий ТОВ
«Харківське БТІ» (а.с. 6) та схематичний
план земельної ділянки з додатками (а.с.
6-8), які свідчать про те, що ця будівля є
самочинною.

З висновків про оцінку вартості
вищевказаної нежитлової будівлі (а.с.9),
виконаних ТОВ «Альянс», її вартість
становить 146 600,00 грн.

З технічного висновку за
результатами дослідження нежитлової
будівлі (а.с.49-61) виконаного 17.07.2013 року
вбачається, що дана будівля відповідає
загальнобудівельним вимогам
будівельних норм та правил в частині
надійності будівельних конструкцій та
відноситься до другої категорії
технічного стану (задовільний) і може
використовуватись в якості нежилої
будівлі торгового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
визначені підстави, за якими
будівництво (реконструкція) житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна визнається
самочинним, а саме: якщо вони збудовані
або будуються на земельній ділянці, що
не була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України, право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна), якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ч.ч.З, 5 ст.376 ЦК
України, право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки, у
встановленому порядку, особі під уже
збудоване нерухоме майно, в разі, якщо
це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 34 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», виконання будівельних
робіт дозволяється після реєстрації
повідомлення або декларації про
початок виконання будівельних робіт чи
видачі Інспекцією дозволу на виконання
будівельних робіт.

Згідно ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», датою прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта є дата реєстрації декларації
про готовність об'єкта до експлуатації
або видачі сертифіката. Експлуатація
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію
забороняється.

Аналогічні висновки закріплені і
у п. 11, 12 Постанови Кабміну від 13.04.2011
року № 461, якою затверджено прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, датою прийняття в
експлуатацію об'єкта є дата реєстрації
декларації або видачі сертифіката та
експлуатація об'єктів, не прийнятих в
експлуатацію, забороняється.

Матеріали справи не містять
доказів, що позивачем ОСОБА_3
здійснювалось будівництво у
встановленому законом порядку з
наданням дозволу на виконання
будівельних робіт.

Інформація про наявність у
позивача дозвільних документів на
право виконання будівельних робіт з
будівництва об'єкту та вводу його в
експлуатацію у встановленому
законодавством порядку відсутня.

Таким чином, обов'язкові
передумови набуття права власності
позивачем не виконані.

Здійснення сторонами будівництва
будівлі - без правової документації та
без отримання дозволу на будівельні
роботи, є порушенням вищевказаних норм
права, то слід вважати, що позивач
здійснив самочинне будівництво
нерухомого майна на яке вони згідно ч.2
ст.376 ЦК України не набувають права
власності.

Відповідно до ст.392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою собою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Крім цього, позивач не надав суду
доказів , що було порушено його право в
результаті протиправних дій
відповідача, внаслідок чого воно
зазнало зменшення або ліквідації, що
позбавляє позивача можливості
здійснити, реалізувати це право
повністю або частково, тоді як,
відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання. Порушення
цивільного права є результатом
протиправних дій порушника, внаслідок
чого воно зазнало зменшення або
ліквідації, що позбавляє його носія
можливості здійснити, реалізувати це
право повністю або частково.

Із заперечень відповідача ВК
Лозівської МР Харківської області (а.с.
30) вбачається, що відповідач не
заперечує проти заявлених позовних
вимог.

02.07.2013 року третьою особою на
стороні відповідача було подано відзив
по справі (а.с. 35), де Інспекція ДАБК у
Харківській області зазначила, що
проти задоволення позову заперечує.

Таким чином, звернення до суду
позивача було викликано не порушенням
його прав відповідачем, а з метою
уникнення належного оформлення
здійсненого самочинного будівництва у
відповідності із встановленим
законодавством порядку для проведення
будівельних робіт.

Само по собі визнання
відповідачем позову має значення лише
у випадку наявності для того законних
підстав. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд відмовляє у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
розгляд справи.

За змістом ст. 213,214 ЦПК України,
суд першої інстанції при розгляді дано
справи повинен був перевірити дійсні
обставини справи та з'ясувати чи давали
вони підстави для застосування
крайньої міри щодо самочинного
будівництва в даному випадку.

Суд першої інстанції зазначених
вимог процесуального законодавства не
виконав і допустив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

За таких підстав рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Лозівського
міжрайонного прокурора Харківської
області задовольнити.

Рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 19 липня 2013 року - скасувати
і ухвалити нове.

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга може
бути подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -