Дата документу 28.10.2014
Справа № 320/633/14-а
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року.
м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний
суд Запорізької області у складі:

головуючого судді
Пономаренко Л.Е.,

при секретарі
Дітьковської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського
міськрайонного суду з позовними
вимогами до ОСОБА_2, в яких просить
припинити право власності на ? частину
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1, загальною площею 693,74 кв.м, що
належить їй ОСОБА_1, визнати право
власності на ? частину цієї земельної
ділянки за ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на
її користь компенсацію вартості ?
частини земельної ділянки в розмірі 52749
гривень.

В подальшому на підставі заявленого
клопотання ухвалою суду від 13.10.2014
позов в частині припинення права
власності та визнання права власності
на земельну ділянку був залишений без
розгляду.

Рішення приймалось в частині заявлених
позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 компенсації вартості
земельної ділянки в розмірі 52749
гривень.

В судовому засіданні позивач
підтримала заявлені позовні вимоги та
пояснила, що є власницею земельної
ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею
693,74 кв.м, право власності на яке
придбала шляхом приватизації. Рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
від 03.02.2012 між нею та ОСОБА_2 був
поділений в натурі належний ним на
праві власності житловий будинок
АДРЕСА_1. Окрім того, цим рішенням було
встановлено порядок користування
земельною ділянкою для обслуговування
будинку з виділенням кожному зі
співвласників земельних ділянок. В
подальшому рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 25.06.2014 право
власності на належну їй земельну
ділянку було припинено та визнано за
ОСОБА_2 право власності на земельні
ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4 кв.м, за
ОСОБА_1 - право власності на 137,6 кв.м та
150,9 кв.м, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право
спільної сумісної власності на 92 кв.м
та 25 кв.м. Зазначила, що таким чином її
позбавили право власності на земельну
ділянку не вирішивши питання про
відшкодування вартості належного їй
майна.

В судовому засіданні відповідач проти
позову заперечив та пояснив, що
відповідно до ст.61 п.5 Сімейного кодексу
України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації, тому спірна
земельна ділянка була поділена між
колишнім подружжям в межах норм
діючого законодавства, за відповідачем
вже визнано право власності на частину
спірної земельної ділянки.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд прийшов до наступних
висновків.

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну діянку, ОСОБА_1 є
власницею земельної ділянки,
розташованої в АДРЕСА_1, площею 693,74 кв.м
з цільовим призначенням - присадибна
ділянка на підставі рішення
Мелітопольської міської ради від 29.03.2005
№1/2.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 03.02.2012 між
колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було поділено в натурі належний ним
житловий будинок АДРЕСА_1 та визначено
порядок користування земельною
ділянкою, що його обслуговує. ОСОБА_2
виділено в особисте користування
земельні ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4
кв.м, ОСОБА_1 - земельні ділянки площею
137,6 кв.м та 150,9 кв.м., в загальне
користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділено
земельні ділянки площею 92 кв.м та 25 кв.м.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 25.06.2014 було
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на частину
земельної ділянки. Зазначеним рішенням
за ОСОБА_2 було визнано право власності
на ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4 кв.м; за
ОСОБА_1 було визнано право власності на
земельні ділянки площею 137,6 кв.м та 150,9
кв.м; за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право
спільної сумісної власності на
земельні ділянки площею 92 кв.м та 25 кв.м
по АДРЕСА_1; право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1, площею 693,74 кв.м,
зареєстроване за ОСОБА_1 - припинено.

За змістом позовних вимог та наданих в
судовому засіданні пояснень, позивач,
не заперечуючи проти права відповідача
на отримання частини земельної ділянки
у відповідності до ст..120 Земельного
кодексу України, вважає, що її
позбавили права власності на майно, яке
має відповідну ціну та вартість якого
повинна бути їй компенсована.

Конституція України гарантує кожному
громадянину України право на землю
(стаття 14). Це право громадяни
реалізують в процесі безоплатної
приватизації землі.

Право на безоплатну приватизацію може
бути використано громадянином лише
один раз по кожному виду використання
(ч. 4 статті 116 Земельного кодексу
України).

У випадку приватизації ділянки одним з
подружжя, другий не втрачає права на
безоплатну приватизацію.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_1 використала своє гарантоване
Конституцією України право на
безоплатну приватизацію та в
подальшому такого права позбавлена,
тобто може отримати земельну ділянку з
відповідним призначенням лише на
підставі цивільно-правових угод.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на п. 5 ст.61 Сімейного
кодексу України, яким передбачалось, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є житло, набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної
власності, у тому числі приватизації,
оскільки зазначена норма була введена
в дію Законом України «Про внесення
зміни до статті 61 Сімейного кодексу
України щодо об'єктів права спільної
сумісної власності подружжя» 11.01.2011 та
виключена на підставі Закону України
«Про внесення змін до Сімейного
кодексу України щодо майна, що є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка» від 17.05.2012.

Навпаки, в статті 57 Сімейного кодексу
України до переліку майна, що є
особистою власністю подружжя
визначена і земельна ділянка, набута
нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки.

Відповідач заперечував проти
стягнення вартості земельної ділянки,
зазначаючи, що таке стягнення можливе
лише при примусовому припиненні права
на земельну ділянку.

Дійсно, статтею 143 Земельного кодексу
України визначено вичерпний перелік
підстав припинення прав на землю, до
яких не відноситься перехід права
власності на підставі статті 120
Земельного кодексу України.

Однак, статтею 153 Земельного кодексу
України передбачено, що власник не може
бути позбавлений права власності на
земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України. Пунктом другим цієї
статті зазначено, що у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України, допускається викуп
земельної ділянки. При цьому
власникові земельної ділянки
відшкодовується її вартість.

Держава прийняла на себе обов'язок
захищати приватну власність,
забезпечувати її недоторканність.
Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

Скориставшись своїм правом на
приватизацію, ОСОБА_1 отримала у
власність майно, яке має відповідну
ціну. Позбавлення її права на частку
належного їй майна, фактично позбавило
її і цієї власності в грошовому
еквіваленті.

Факт того, що земельна ділянка, що
перейшла у власність ОСОБА_2 має
відповідну ціну не заперечувалась
також і самим відповідачем.

Так, 10 жовтня 2014 ним на ім'я ОСОБА_1 було
направлено нотаріально посвідчену
заяву з пропозицією придбати у нього цю
земельну ділянку за 50000 гривень.

Враховуючи, що відповідачем таким
чином визнана вартість отриманої ним у
власність земельної ділянки, суд
вважає, що саме така сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.3, 8, 10, 60, 212-215ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошової компенсації - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2, інн
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (мешкає:
АДРЕСА_1, іннНОМЕР_2) грошову
компенсацію за земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що
перейшла у власність ОСОБА_2 на
підставі рішення Мелітопольського
міськрайонного суду від 25.06.2014 по
справі №320/4800/14-ц в розмірі 50000
(п'ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Запорізької області через
Мелітопольський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ:
Л. Е. Пономаренко