Справа № 534/1386/14-ц
№ 2/534/691/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
Комсомольський міський суд
Полтавської області в складі:
головуючого судді при
секретарі Крикливого В.В.
Клімовій С.І. з участю: позивачаОСОБА_3
відповідачкиОСОБА_4 представника
позивачаОСОБА_5 представника
відповідачаОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Комсомольську справу за цивільним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи:
приватний нотаріус Комсомольського
міського нотаріального округа ОСОБА_7,
Комсомольське міське управління
юстиції, про визнання договору
дарування недійсним та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
встановлення порядку користування
жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із згаданим позовом до ОСОБА_4, в
якому прохає визнати недійсним договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1
(а.с.2).

Свої вимоги мотивує тим, що, укладаючи
зазначений договір, насправді мав на
меті укладення договору довічного
утримання, оскільки в силу похилого
віку та за станом здоров'я потребує
сторонньої допомоги.

Посилаючись на те, що укладений договір
не відповідав його внутрішній волі
щодо правової природи й змісту
правочину, позивач просив визнати
договір дарування недійсним на
підставі частини третьої ст.203 та
статті 229 ЦК України.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_3, в якій прохає зобов'язати
ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у
користуванні спірною квартирою.
Дозволити ОСОБА_4 демонтаж старих
замків та монтаж нових замків на
вхідних дверях спірної квартири.
Вселити ОСОБА_4 до спірної квартири та
встановити порядок користування цією
квартирою (а.с.66).

Свої вимоги мотивує тим, що на підставі
спірного правочину набула право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1. У 2014 році ОСОБА_3 став вимагати
повернення подарованого майна і
перешкоджати їй користуватися ним,
відібрав ключі від вхідних дверей.

Зустрічну позовну заяву прийнято судом
до спільного розгляду із первісним
позовом (а.с.76).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3
наполягав на задоволенні своїх вимог з
підстав, викладених в позовній заяві.
Проти задоволення зустрічного позову
заперечував.

Відповідачка ОСОБА_4 наполягала на
задоволенні зустрічного позову з
підстав, викладених в заяві та проти
задоволення первісного позову
заперечувала.

Будучи належно повідомленими про час і
місце розгляду справи, представник
Комсомольського міського управління
юстиції та приватний нотаріус
Комсомольського міського
нотаріального округа ОСОБА_8, до залу
суду не з'явилися, звернувшись із
заявами про розгляд справи у їх
відсутність. Приватний нотаріус надала
суду письмові заперечення проти
позову, в яких прохала у задоволенні
первісного позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши надані
сторонами докази, судом встановлено, що
25 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір дарування,
згідно з яким позивач подарував, а
відповідач отримав у дар 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. Зазначений договір
посвідчений приватним нотаріусом
Комсомольського міського
нотаріального округа ОСОБА_7 (а.с.5).

02 лютого 2012 року право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 було
зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі
спірного договору дарування (а.с.6).

За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України,
правосуддя у цивільних справах
здійснюється на засадах змагальності
сторін, тому кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень. Обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. У відповідності
до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Заперечуючи проти задоволення
первісного позову відповідачка ОСОБА_4
наполягала на тому, що за два роки до
укладення спірного правочину вона та
позивач ОСОБА_3 розпочали проживати
однією сім'єю, вести спільне
господарство і тому останній
запропонував подарувати їй половину
квартири як співмешканці.

Однак згадані твердження та факт
спільного проживання однією сім'єю
належними та допустимими доказами не
підтверджено, а навпаки,
спростовуються поясненнями ОСОБА_3
Останній зазначив в судовому
засіданні, що на час укладення спірного
правочину йому виповнилося 71 рік, він
мав незадовільний стан здоров'я у
зв'язку із чим потребував сторонньої
допомоги, яку йому запропонувала
ОСОБА_4, яка значно молодша та здоровіша
його. Вони домовилися, що ОСОБА_3
передасть ОСОБА_4 у власність половину
належної йому квартири за те, що вона
буде доглядати його довіку. Згаданий
договір було посвідчено у нотаріуса,
але його дійсний зміст йому зрозуміло
не було. З початку ОСОБА_4 виконувала
умови угоди, допомагала позивачу по
господарству, готувала їжу, прибирала,
прала, відвідувала його у лікарні.
Через рік після укладення договору
ОСОБА_4 перестала приділяти ОСОБА_3
уваги, переїхала у село Пришиб, де
займалася сільським господарством та
іноді відвідувала позивача. Однією
сім'єю вони ніколи не проживали,
спільного господарства не вели і
спільного бюджету не мали.

Коли ОСОБА_3 пригрозив відповідачці
розірвати договір, як він вважав,
довічного утримання, остання
повідомила, що то був договір
дарування, після чого зареєструвалася
в його квартирі.

Суд не має сумнівів у тому, що за станом
здоров'я ОСОБА_3 потребував стороннього
догляду, так як крім того, що на час
укладення спірного договору йому
виповнилося 71 рік, протягом березня -
листопада 2012 року він тричі знаходився
на стаціонарному лікування, що
підтверджується приєднаними до справи
епікризами та історіями хвороби
стаціонарного хворого на його ім'я
(а.с.9,54-63). Цю обставину визнала в
судовому засіданні і відповідачка
ОСОБА_4, пояснивши, що протягом певного
часу за станом здоров'я ОСОБА_3 не міг
себе самостійно обслуговувати і
потребував стороннього догляду.

Відповідачка ОСОБА_4 визнала в судовому
засіданні ту обставину, що після
укладення спірного договору жодного
разу плату за комунальні послуги
отримані за вказаною адресою вона не
сплачувала, витрат по утриманню
нерухомого майна не несла, що у свою
чергу свідчить про те, що в розумінні
позивача ОСОБА_3 ним укладався саме
договір довічного утримання, в іншому
випадку він би не утримував чуже майно
(подаровану 1/2 квартири).

У зустрічний позовній заяві
відповідачка ОСОБА_4 зазначила, що
запропонований нею порядок
користування спільною квартирою існує
з моменту укладення спірної угоди, і
підтвердила цю обставину в судовому
засіданні, що у сукупності з іншими
доказами вказує на хибність її
тверджень про проживання з позивачем
однією сім'єю, і навпаки свідчить про
наявність правовідносин, що склалися у
зв'язку із договором довічного
утримання.

Суд вважає хибними твердження ОСОБА_4
про те, що квартира позивача являється
її єдиним житлом з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_4 визнала ту обставину, що до того
моменту, як позивач забрав у неї ключі
від спірної квартири, вона тривалий час
проживала в селі Пришиб, так як
займається там сільським
господарством. Крім того, ОСОБА_4
визнала в суді, що на праві приватної
власності вона має двокімнатну
квартиру, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК
України згадана обставина не підлягає
доказування. Та обставина, що цю
квартиру вона передала у користування
своїм родичам жодного юридичного
значення не має.

Не заслуговують на увагу і доводи
відповідачки на заперечення
первісного позову про те, що позивач
ОСОБА_3 один мешкає у трикімнатній
квартирі, якої йому забагато, так як
вони не ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Розглянувши справу в межах заявлених
вимог, дослідивши надані сторонами
докази, суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 є
обґрунтованим з наступних підстав.

Так, згідно із частиною третьою статті
203 ЦК України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом
(частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Таким чином, в судовому засіданні
знайшов своє підтвердження факт
відсутності волевиявлення ОСОБА_3 під
час укладення ним договору на
безоплатну передачу у власність
відповідачці 1/2 частини квартири, яка є
його єдиним житлом. Позивач як особа
похилого віку, яка за станом здоров'я
потребує стороннього догляду та
матеріальної допомоги, погоджувався на
передачу нерухомого майна у власність
ОСОБА_4 лише за умови довічного
утримання й, укладаючи спірний договір,
помилився щодо правової природи
правочину, прав та обов'язків, які
виникли після його укладення між ним і
відповідачем.

З огляду на викладене, первісний позов
ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

З наведених вище підстав, суд вважає, що
зустрічний позов ОСОБА_4 є
необґрунтованим і задоволенню не
підлягає.

Питання щодо судових витрат вирішено
судом у відповідності до ст.88 ЦПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.203,229,717 ЦК України, ст.213 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити
повністю.

Визнати недійсним договір дарування 1/2
частки квартири АДРЕСА_1, укладений
ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Комсомольського міського
нотаріального округа, реєстр №111.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в розмірі 307,03 грн.

У задоволенні вимог ОСОБА_4 за
зустрічним позовом про встановлення
порядку користування жилим
приміщенням - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Крикливий