Головуючий у 1 інстанції Одерій С.М.
Суддя - доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Попової С.А.,
Кочегарової Л.М.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 12
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4, про визнання договору
купівлі-продажу частини квартири
недійсним,

в с т а
н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1
звернувся з указаним позовом до суду,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
з метою ухилення від виконання
зобов'язань перед ним, 11 квітня 2011 року
уклали фіктивний договір
купівлі-продажу ? частини квартири
АДРЕСА_1. Позивач просив визнати
вказаний договір купівлі-продажу
недійсним.

Заочним рішенням
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя від 12 листопада у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа : ОСОБА_4, про
визнання договору купівлі-продажу ?
частини квартири АДРЕСА_1 недійсним
відмовлено. Скасована накладена
ухвалою Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 5 вересня 2013 року
заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення скасувати, позов
задовольнити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_1, який просив скаргу
задовольнити, заперечення ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню за таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 11 квітня
2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу 1/2
частини квартири АДРЕСА_1. Договір
нотаріально посвідчений та того ж дня
зареєстрований в Державному реєстрі
правочинів. Право власності на частку
квартири ОСОБА_3 також зареєструвала
(а.с.43,54).

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові
про визнання даного договору
недійсним, суд першої інстанції
виходив з того, що зміст договору
свідчить про досягнення сторонами
згоди з усіх істотних умов договору
купівлі-продажу, волевиявлення сторін
співпадало і було спрямоване саме на
укладення договору купівлі-продажу 12
частки квартири.

З висновками суду не можна не
погодитися.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК).

Статтею 657 ЦК України визначено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває у
податковій заставі.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК
України якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації,
право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу нерухомого
майна підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, якими передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Пленум Верховного Суду України у п. 24
постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину, але у разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

За змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК України,
звертаючись до суду, позивач на власний
розсуд обирає один з визначених ст. 16 ЦК
України чи встановлений іншим законом
або договором спосіб захисту
цивільного права. Обравши способом
захисту визнання правочину недійсним,
позивач, у силу ст. 10 ЦПК України,
зобов'язаний довести правову та
фактичну підстави недійсності
правочину.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1
послався на те, що спірний договір є
фіктивним, оскільки відповідач ОСОБА_2
має перед ним непогашені зобов'язання
за договором позики і укладення
договору по відчуженню частки
квартири АДРЕСА_1 проведено боржником
з метою неповернення грошових коштів.

Відповідно ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у
шлюбі з 3 серпня 1993 року до 2 липня 2010
року, від шлюбу мають дочку ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу - 22 липня
1995 року, ОСОБА_2 за біржовим
контрактом № 4391 купив у ОСОБА_6
квартиру АДРЕСА_1

15 січня 2007 року, ОСОБА_7, діюча в
інтересах ОСОБА_1, уклала з ОСОБА_2
договір іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом, за умовами якого ОСОБА_2
отримав в борг у ОСОБА_1 44 000 грн., які
зобов'язався повернути частками до 15
липня 2007 року. На забезпечення договору
іпотеки, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1.

15 січня 2007 року між сторонами
було укладено нотаріально посвідчений
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом передачі
ОСОБА_2 іпотекодержателю права
власності на вказану квартиру.

Рішенням Іллічівського
районного суду м.Маріуполя від 22
грудня 2010 року було задоволено
частково позов ОСОБА_3 та визнано
частково недійсним, посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
договір іпотеки від 15.01.2007 року,
укладений між ОСОБА_1, в інтересах
якого за довіреністю діяла ОСОБА_7, та
ОСОБА_2, в частині умов іпотеки,
предметом якої визначена квартира
АДРЕСА_1, і умов задоволення вимог
іпотекодержателя за рахунок предмету
іпотеки.

Визнано недійсним,
посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя від 15.01.2007 року,
укладений між ОСОБА_1, в інтересах якого
за довіреністю діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_2,
укладений з метою забезпечення
вимог іпотеко держателя, відповідно до
умови іпотеки, предметом якої
визначена квартира АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу за договором позики
від 15.01.2007 року у розмірі 44 000 грн., а
також суму нарахувань відповідно до
індексів інфляції на суму боргу у
розмірі 25 168 грн., суму трьох процентів
річних від простроченої суми у розмірі
3 851 грн., а всього 73 019 грн.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення решти штрафних санкцій по
договору позики від 15.01.2007 року,
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

В частині позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з неї
суми боргу зі штрафними санкціями,
відшкодування моральної шкоди та
звернення стягнення на квартиру
АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір у розмірі 730 грн. 19
коп., та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120 грн.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_1, про
визнання угоди купівлі-продажу
дійсною, поділ сумісного майна
подружжя - задоволено.

Визнано дійсним угоду
купівлі-продажу (біржовий контракт
№4391) квартири АДРЕСА_1, укладений 22.07.1995
року на Маріупольській Універсальній
товарній біржі за №4391 між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 12 частину квартири
АДРЕСА_1, як на частину майна, набутого
подружжям під час шлюбу.

Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 16 березня 2011
року, яке залишено без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 вересня 2011 року, рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 22
грудня 2010 року, в частині відмови у
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
процентів від суми позики та неустойки
(пені), скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій
частині задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 проценти від суми позики в
розмірі 15 403 грн. за період з 15 січня 2007
року до 15 червня 2010 року та неустойку в
розмірі 8 030 грн.

Це ж рішення, в частині
судового збору на користь держави,
змінено і стягнуто з ОСОБА_2 судовий
збір на користь держави 847 грн.35 коп.

В решті частини рішення
залишено без змін.

Зі справи вбачається, що
згідно витягу з реєстру прав власності
від 8 квітня 2011 року, право власності на
12 частку спірної квартири було
зареєстровано за ОСОБА_2 за підставі
дублікату договору купівлі-продажу від
22 липня 1995 року Маріупольської
універсальної товарної біржі, виданого
11 січня 2011 року Азовською товарною
біржею, та за ОСОБА_3 на 12 частку
квартири - на підставі рішення
Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 22 грудня 2010 року (а.с.44).

11 квітня 2011 року за договором
купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, і посвідченим приватним
нотаріусом ОСОБА_8, ОСОБА_2 продав, а
ОСОБА_3 купила 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1. З вказаного договору
вбачається, що відбувалася передача
майна, а саме 1/2 частини квартири та
ключів від неї. Згідно п.18 договору
умови договору відповідають повністю
волевиявленню сторін цього договору,
дійсним намірам та сторонами
підтверджено, що договір не носить
мнимої та удававної угоди, а також не є
зловмисною угодою (а.с.43).

Згідно даних витягу з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, на момент укладення
договору дарування, спірна квартира
під арештом чи забороною відчуження не
перебувала.

12 квітня 2011 року за ОСОБА_3 було
зареєстровано право власності на 12
частку квартири, на підставі договору
купівлі-продажу від 11 квітня 2011 року,
про що свідчить Витяг про державну
реєстрацію прав власності № 29634404 (а.с.
64).

Отже, оформлення права
власності на квартиру за ОСОБА_3 та
передача їй квартири і ключві від неї,
свідчить про реальність укладеного
правочину і, оскільки, договір було
зареєстровано у встановленому законом
порядку за покупцем, то з цього моменту
у покупця виникло право власності на
спірне майно. За таких обставин, доводи
ОСОБА_1 про те, що майно на виконання
умов договору не було передано,
необґрунтовані та спростовуються
наявними в матеріалах справи доказами.

На підставі договору
купівлі-продажу від 31 липня 2013 року
ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1. Відомості про право власності
ОСОБА_4 того ж дня внесені до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно (а.с.64-66).

Судом також встановлено, що на час
укладення оспорюваної угоди, укладеної
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ніякого арешту
або заборони на відчуження квартири
АДРЕСА_1 накладено не було, оскільки
згідно ухвали Іллічівського райсуду
м.Маріуполя від 1 квітня 2011 року арешт
був знятий у зв'язку з набранням
законної сили рішенням Іллічівського
райсуду м. Маріуполя від 22 грудня 2010
року.

Таким чином, з урахуванням
обставин справи та норм матеріального
права, колегія дійшла висновку, що суд
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно встановив обставини справи
та відповідні їм правовідносини та
дійшов обґрунтованого висновку, що
позивач не довів своїх доводів щодо
фіктивності укладеного між
відповідачами договору
купівлі-продажу від 11 квітня 2011 року.
Обставини, на які він посилається,
спростовуються наданими доказами,
яким суд першої інстанції дав належну
оцінку.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

ОСОБА_1, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен був
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто, тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача. Таких
доказів позивач ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду не
надав.

У зв'язку з цим, доводи
апеляційної скарги позивача про те, що
фактично угода від 11 квітня 2011 року
здійснена без наміру правових
наслідків, без наміру здійснити
відчуження, а з метою, щоб на квартиру
не було звернуто стягнення в рахунок
погашення боргу, є непереконливими.

В судовому засіданні апеляційного
суду ОСОБА_1 показав, що після
ухвалення рішення про стягнення з
ОСОБА_2 боргу, він заходів по зверненню
рішення до виконання деякий час не
здійснював, а коли подав виконавчий
лист до державної виконавчої служби, то
дізнався, що ОСОБА_2 майна на праві
власності не має. За таких обставин,
доводи ОСОБА_1 про те, що угода
здійснена з метою ухилення ОСОБА_2 від
повернення боргу є безпідставними,
оскільки не встановлено факту ухилення
ОСОБА_2 від виконання судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається також на необхідність
скасування судового рішення, оскільки
ОСОБА_2 іншого житла не має і він до сих
пір проживає у спірній квартирі. Проте,
ці доводи є неспроможними, оскільки
будь-яких доказів на підтвердження цих
обставин апеляційному суду не надано.

Між тим, в судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_4 пояснив, що
після укладення договору
купівлі-продажу з ОСОБА_3, він
поселився до квартири, зареєструвався
та проживає в ній на теперішній час.

Оскільки, в рішенні повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, рішення суду постановлено з
дотримання норм матеріального і
процесуального права, то колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1
та скасування рішення від 12 листопада
2013 року.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст.308
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 12 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Ігнатоля
Т.Г.

судді
Попова
С.А.

Кочегарова Л.М.