Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.Гончара В.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 03
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_6, мотивуючи свої
вимоги тим, що 02 листопада 2006 року між
сторонами укладено договір № IFVWSE00001345,
згідно умов якого відповідач отримав
кредит у розмірі 10 000 грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 20 жовтня 2009 року.
Відповідач свої зобов'язання за
договором належним чином не виконав, у
зв'язку з чим станом на 25 травня 2013 року
утворилася заборгованість в сумі 34 142
грн 86 коп., а саме: заборгованість за
процентами за користування кредитом - 11
404 грн 94 коп., пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за кредитним
договором - 21 387 грн 92 коп., яку позивач
просив стягнути на свою користь з
ОСОБА_6

Рішенням Верховинського районного
суду Івано-Франківської області від 03
липня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від
03 грудня 2013 року рішення
Верховинського районного суду
Івано-Франківської області від 03 липня
2013 року скасовано. Ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» 11404 грн 94 коп.
заборгованості за відсотками та 6 390 грн
23 коп. пені. В задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судом встановлено, що 02 листопада 2006
року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
укладено договір № IFVWSE00001345, згідно
умов якого позивач надав відповідачу
кредит у сумі 10 000 грн, а відповідач
зобов'язався повернути кошти в
обумовлені сторонами кредитного
договору строки, а саме: до 20 жовтня 2009
року, зі сплатою 24 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Позивач повністю виконав свої
зобов'язання перед відповідачем щодо
надання кредиту.

ОСОБА_6 ухиляється від виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором, в
результаті чого станом на 25 травня 2013
року заборгованість перед банком
склала 34 142 грн 86 коп., з яких:
заборгованість за процентами за
користування кредитом - 11 404 грн 94 коп.,
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за кредитним договором - 21
387 грн 92 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено існування
кредитної заборгованості, оскільки не
зазначено з якого тіла кредиту
нараховувалася така заборгованість, та
як утворювалася заборгованість по
інших платежах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
часткове задоволення позову,
апеляційний суд, дійшов висновку, що
внаслідок порушення ОСОБА_6 умов
кредитного договору, утворилася
заборгованість перед позивачем, яка
підлягає стягненню, врахувавши при
цьому наданий банком розрахунок
кредитної заборгованості.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
таке.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України
визначено зміст мотивувальної частини
рішення суду. Так, у вказаній частині
рішення мають зазначатися мотиви, з
яких суд вважає встановленими
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення сторін у справі, з
посиланням на закон, на підставі якого
вирішено справу, а також процесуальний
закон, яким суд керувався при її
вирішенні. Тобто у цій частині рішення
має міститися мотивоване
обґрунтування щодо кожного доводу
сторін по суті справи.

Зміст рішення суду апеляційної
інстанції визначений ст. 316 ЦПК України,
у мотивувальній частині якого також
повинно бути зазначено мотиви зміни
рішення, скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення; встановлені судом першої
інстанції та неоспорені обставини, а
також обставини, встановлені
апеляційним судом, і визначені
відповідно до них правовідносини; чи
були і ким порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких особа звернулася до суду;
назви, статті, її частини, абзацу,
пункту, підпункту закону, на підставі
якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

Суди зазначених вимог не дотрималися і
ухвалили судові рішення, які не
відповідають вимогам статей 215, 315 ЦПК
України.

Стягуючи на користь позивача з ОСОБА_6
заборгованість за договором кредиту,
апеляційний суд обмежився лише
формальними посиланнями на її
обґрунтованість, при цьому не
встановив та у рішенні не зазначив
період, за який здійснюється стягнення,
з чого складається сума
заборгованості, яка стягується, не
надав оцінки правильності чи хибності
розрахунку заборгованості, наданого
позивачем, і не навів власних
розрахунків цієї суми.

Судом не взято до уваги, що згідно
розрахунку кредитної заборгованості,
наданої ПАТ КБ «ПриватБанк»,
заборгованість за тілом кредиту у
ОСОБА_6 відсутня. Отже, не з'ясовано,
яким чином і за який строк
нараховувалися відсотки за
користування кредитними коштами, та
пеня за просторочення виконання
зобов'язань.

Крім того, відповідно до п. 6.1
кредитного договору від 02 листопада 2006
року № IFVWSE00001345 строк дії договору
встановлюється з дати його укладення
до повного виконання сторонами
зобов'язань за цим договором.

Пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору на
позичальника покладено зобов'язання
повернути кредит в строки та розмірах,
що встановлені графіком погашення
кредиту, але в будь-якому випадку не
пізніше 02 жовтня 2009 року.

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
відповідно до графіку платежу, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
23 квітня 2014 року у справі № 6-29цс14, яка,
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач посилався на пропуск
позивачем строку позовної давності
щодо вимог про стягнення
заборгованості. Вирішуючи спір, суди
попередніх інстанцій на зазначені вище
норми закону уваги не звернули, не
надали цим доводам належної оцінки, не
з'ясували строки повернення коштів за
кредитним договором та дату здійснення
відповідачем останнього платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Верховинського районного суду
Івано-Франківської області від 03 липня
2013 року та рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 03
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.І.
Амелін В.П. Гончар І.К. Парінова В.О.
Савченко