Справа № 396/986/14-ц
Провадження № 2/396/330/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2014 року Новоукраїнський районний
суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Музика
Олена Василівна

за участю секретаря:
Ганічкіної К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новоукраїнка справу за
позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє
представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в
інтересах якої діє представник ОСОБА_4
про стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
повного розрахунку, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
відповідача ОСОБА_3 з позовом про
стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
повного розрахунку, посилаючись на те,
що позивач уклала з відповідачем 29.07.2011
року трудовий договір про роботу
продавцем непродовольчих товарів в
магазині в с.Рівному Новоукраїнського
району з оплатою мінімальної
заробітної плати, який був
зареєстрований в Новоукраїнському
районному центрі зайнятості.

З 22.04.2013 року ОСОБА_3 перестала
виплачувати заробітну плату ОСОБА_1, а в
червні 2013 року відповідач зробила в
магазині інвентаризацію наявності
товару в магазині і при цьому виявила
нестачу товару на загальну суму більше
ніж 40 000 гривень. Позивач не погодилась
з нестачею товару та таку значну суму,
так як ОСОБА_3 мала вільний доступ до
магазину за її відсутності, мала
запасний комплект ключів та сама
торгувала в магазині.

Крім того, позивач неодноразово
наполягала на проведенні розрахунку з
нею, але роботодавець ОСОБА_3 їй
відмовляла в цьому та не віддала
трудову книжку належним чином
оформлену, внаслідок чого позивач
немає змоги оформитись на роботу.

17.06.2013 року позивач письмово звернулась
до відповідача з проханням звільнити
її за згодою сторін. Заяву надіслано
поштою, але відповідач відмовилась
отримувати лист і він був повернутий
позивачу, тому позивач була змушена
звернутись до суду з даним позовом, щоб
захисти свої порушені права.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що позов
підтримує в повному обсязі мотивуючи
його тим, що 29.07.2011 року вона уклала
трудовий договір з ОСОБА_3. Договір між
ними було укладено добровільно, але
існувала усна домовленість про те, що в
договорі буде вказано час її роботи з
13.00 до 17.00 год., а на справді вона буде
працювати звичайний робочий день з
ціллю зменшити сплату податків. З 22.04.2013
року ОСОБА_3 перестала сплачувати їй
зарплату, мотивуючи це тим, що після
проведення ревізії існує нестача
товару в магазині в розмірі 40 000 гривень
і в цій нестачі вона вважає винною саме
ОСОБА_1 Жодних актів ревізії вона не
підписувала і тому винною себе не
вважає в нестачі товару.

Представник позивача ОСОБА_2 суду
пояснила, що позов та пояснення
позивача підтримує в повному обсязі та
додала, що позивач являється інвалідом
за станом здоров»я і їй на лікування
потрібні кошти, так як вона раз на пів
року проходить лікування в лікарні. З
22.04.2013 року позивач знаходиться без
засобів для існування, так як не
отримує заробітну плату та немає
можливості влаштуватися на роботу бо
відповідач ОСОБА_3 відмовляє позивачці
зробити запис в її трудовій книжці про
звільнення з роботи за згодою сторін і
просить суд стягнути всі суми, що
належать сплатити при звільненні

Відповідач ОСОБА_3 позов визнала
частково та суду пояснила, що ОСОБА_1
дійсно у неї працювала з 23 липня 2011 року
по 12 червня 2013 року на посаді продавця
продовольчих товарів. З 12 червня 2013
року позивач перестала виходити на
роботу. Жодних листів від ОСОБА_1, щодо
розірвання трудового договору на її
адресу не надходило. Визнає позовні
вимоги в частині сплати заробітної
плати за період з 22.04.2013 року по 11.06.2013
року, так як позивач дійсно
відпрацювали вказані дні і повинна
отримати винагороду за це, але не
з»являлась до магазину, на її телефонні
звінки не відповідала. Інші позовні
вимоги не визнає.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
визнала частково та суду пояснила, що
трудові відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
дійсно існують і не припинялись, цей
факт вони не спростовують тому
доказуванню він не підлягає.
Відповідач ОСОБА_5 належним чином
виконувала свої зобов»язання перед
ОСОБА_1, що стосується виплати
заробітної плати. 11.06.2013 року ОСОБА_1
останній раз була на своєму робочому
місці. 12.06.2013 року позивач прийшла до
магазину і у відсутність ОСОБА_3
забрала свою трудову книжку та і
відомості, що стосувалися виплат
заробітної плати та відпускних
працівникам, які працювали в ПП
«ОСОБА_6.». 17.06.2013 року ОСОБА_6 було
написано заяву до РВ УМВС України в
Кіровоградській області про те, що
громадянкою ОСОБА_1 були викрадені
документи в магазині «Любава» і тому
відповідач неможе надати суду частину
документів, що стосуються виплати
заробітної плати своїм працівникам.
ОСОБА_3 було визнано потерпілою в
кримінальному провадженні внесеному в
ЄРДР за №0000819 від 17.06.2013 року.
Позивач жодного разу не зверталась, ні
усно ні письмово, до відповідача з
проханням розірвати вищезгадані
трудові відносини. ОСОБА_3 в свою чергу
також не виживала ніяких заходів, щодо
розірвання трудових відносин з ОСОБА_1,
так як остання являється інвалідом
третьої групи і вона не бажала її
звільняти за порушення трудових
відносин. Визнають позовні вимоги в
частині сплати заробітної плати за
період з 22.04.2013 року по 11.06.2013 року в
розмірі 955, 35 грн., що стосується
позовних вимог про виплату компенсації
за невикористану відпустку та
середнього заробітку за час затримки
виплат з 17.06.2013 року по 13.01.2014 року то
вважає їх необґрунтованими, так як це
можливо зробити лише після розірвання
трудового договору. Позивач з власної
ініціативи не з»влялась на своє робоче
місце і жодного разу не зверталась до
ОСОБА_3 з вимогою зробити запис в
трудовій книжці про її звільнення. Тому
просить суд в цій частині позовних
вимог відмовити за необґрунтованістю.

Свідок ОСОБА_7, суду пояснила, що
проживає по АДРЕСА_1, навпроти магазину
де працювала позивач та знайома з нею з
того моменту, як вона влаштувалась туди
на роботу з 2012 року. Позивач працювала з
08.00 до 17.00 год. кожного дня, майже без
вихідних. Заробітну плату їй завжди
затримували, трудову книжку на її
прохання відмовилися віддавати та не
розрахувалась в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_8, суду пояснила, що
працювала разом з ОСОБА_1 в ПП «ОСОБА_3.»
на посаді продавця. Особисто вона
працювала в відповідачки на протязі
майже чотирьох років і заробітну плату
отримувала два рази на місяць і завжди
отримували відпускні про, що ставила
свої підписи в відомостях. В травні 2013
року ОСОБА_1 у її присутності отримала
заробітну плату та розписалась в
табелі. Також їй відомий факт того, що в
2012 році їй зателефонувала ОСОБА_1 та
повідомила, що вона знаходиться в
лікарні і просила це передати власниці
ОСОБА_6 Позивач хворіла майже місяць і
весь цей час за неї працювала ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що працює
продавцем в ПП «ОСОБА_3.» на посаді
продавця. Вперше вона познайомилась з
ОСОБА_1 08 червня 2013 року, коли прийшла на
стажування до магазину. З 10-го по 12-те
червня 2013 року позивач разом з
відповідачкою робили ревізію в
магазині, після якої виявилась нестача
товару в розмірі 40 000 гривень.
Наступного дня ОСОБА_1 прийшла до
магазину, щоб перерахувати ревізію, але
через деякий час повідомила, що буде
йти додому, так як втомилась взявши з
собою трудовий договір, зошити та ще
якісь документи. Після даного випадку
ОСОБА_3 неодноразово телефонувала
ОСОБА_1 з проханням прийти та вирішити
даний конфлікт, але ОСОБА_1 більше
жодного разу до магазину не прийшла.
Додала також, що заробітну плату вона
особисто отримує два рази в місяць
розписуючись при цьому у відомості.
Відпустку за минулий рік вона ще не
використала.

Надаючи оцінку дослідженим в судовому
засіданні доказам, суд приходить до
переконання, що позов підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

На підставі поданих сторонами і
всебічно, повно та об'єктивно
з'ясованих в судовому засіданні
доказів встановлені наступні
обставини.

З оглянутого трудового договору за
№7 від 29.07.2011 р. вбачається, що між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено
безстроковий договір між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю на виконання роботи
продавця непродовольчих товарів з
повною матеріальною відповідальністю.
Відповідно до п.п. 3.4.5.6 вищезазначеного
договору фізична особа зобов»язується:
виплачувати працівнику мінімальну
заробітну плату за фактично
відпрацьований час; час виконання
робіт установлюється з 13.00 до 17.00
години; вихідні дні надаються неділя,
понеділок; тривалість щорічної
відпустки 24 календарних дні згідно
графіка протягом року (а.с.5-6).

З оглянутих протоколу про прийняття
заяви про вчинення кримінального
правопорушення та витягу з
кримінального провадження внесеного в
ЄРДР за №0000819 від 17.06.2013 року
вбачається, що ОСОБА_3 звернулась із
заявою до РВ УМВС України в
Новоукраїнському районі з приводу
нестачі товару та зникнення документів
в магазині «Любава», що розташований в
с.Рівне по вул.Кірова,122 на суму 40708,76
грн. (а.с.60-63).

З наданої позивачем трудової книжки за
НОМЕР_1 встановлено, що 29.07.2011 року ПП
ОСОБА_3 прийняла на роботу продавця
непродовольчих товарів ОСОБА_1 На час
розгляду справи запису, щодо
розірвання трудових відносин не
зазначено (а.с.102-106).

Відповідно до наданої Новоукраїнським
районним центром зайнятості
інформації від 15.05.2014 року за №04-211432/03
вбачається, що трудовий договір від
29.07.2011 року укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 зареєстрований у центрі
зайнятості 29.07.2011 року за №7
станом на 15.05.2014 року з реєстрації не
знято (а.с.93).

В судовому засіданні встановлений та
не оспорювався сторонами факт того, що
на час розгляду справи туровий договір
між сторонами не розірваний.

У відповідності до ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов»язаний видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Також встановлено, що відповідач не
заперечує проти розірвання
вищевказаного трудового договору в
адміністративному порядку за згодою
сторін. Після розірвання трудового
договору у встановленому законом
порядку, згодна виплатити компенсацію
за невикористану відпустку позивачці
ОСОБА_1, але заперечила проти
задоволення даних позовних вимог в
судовому порядку, так як вважає їх
необґрунтовано пред»явленими до суду,
так як позивач на час розгляду справи
незвільнена. З заявою про її звільнення
не зверталась.

З оглянутої в судовому засіданні заяви
про звільнення позивача за згодою
сторін та виплати їй компенсацій та
рекомендованих повідомлень про
направлення ОСОБА_3 вищевказаної заяви
вбачається, що адреса на яку було
направлено дану заяву вказано вул.
Кірова, 126 с.Рівне (а.с.7-9).

Відповідно до довідки виданої
виконавчим комітетом Рівненської
сільської ради Новоукраїнського
району від 03.05.2014 року за №2051
встановлено, що за адресою АДРЕСА_2
знаходиться ринок «Берегиня» (а.с.92).

Тому суд, заслухавши пояснення сторін,
свідків та проаналізувавши
вищезазначені документи прийшов до
висновку про те, що твердження
позивачки та її представника про те, що
позивач неодноразово зверталась як
усно так і письмово до відповідача про
розірвання трудового договору не
знайшло свого підтвердження в судовому
засіданні, так як адреса на яку позивач
надсилала заяву про її звільнення
рекомендованим повідомленням вказана
не адреса проживання чи роботи
відповідача ОСОБА_10 а зазначена адреса:
АДРЕСА_2, за якою знаходиться ринок
«Берегиня» в с.Рівному.

Відповідно до ст.116 КЗпП України
вказано, що при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. В разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
нею суму.

В той же час, згідно до ст.117 КЗпП
України зазначено, що в разі невиплати
з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Таким чином виходячи з того, що в
судовому засіданні встановлено факт
того, що працівник ОСОБА_1 на час
розгляду справи незвільнена, тому
позовні вимоги що стосуються
компенсації за невикористану
відпустку з 29.07.2011 року по липень 2013
року в розмірі 1771,11 грн., середнього
заробітку за час затримки виплат з
17.06.2013 року по 13.01.2014 року в розмірі 7204,66
грн., є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Відповідно до акту перевірки за
№11-19-061/0525 за дотриманням законодавства
про працю від 25.07.2012 року, який було
складено державним інспектором праці
ОСОБА_11 у присутності ФОП ОСОБА_3
зазначено, що з наданих табелів обліку
робочого часу за 2012 рік та трудових
договорів встановлено, що робочий час
працівників складає 4 год. на день та 20
год. на тиждень час виконання робіт з
08.00 до 12.00 год. (ОСОБА_8.) та з 13.00 до 17.00
год. (ОСОБА_1.), що відповідає вимогам
ст.50 КЗпП України та п.4 трудового
договору «табелі обліку робочого часу»
ведуться відповідно до вимог ст.30 ЗУ
«Про оплату праці» та наказу
Держкомстату від 05.12.2008 року №489.
Відповідно до п.5 трудового договору
працівниці надаються два дні
відпочинку на тиждень у суботу та
неділю. Пункотом 6 трудового договору
визначена тривалість та час надання
щорічної оплачуваної відпустки, що
складає 24 календарних дні, щорічно (80-82).

Твердження позивача та її представника
стосовно того, що відповідач ОСОБА_3
порушувала трудове законодавство
примушуючи її працювати понаднормовий
час, не надаючи вихідних та не
виплачуючи вчасно заробітну платню,
спростовуються як поясненнями свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_12 так і актом перевірки за
№11-19-061/0525 від 25.07.2012 року де інспектором
з праці не було знайдено порушень.

При розгляді позовної вимоги, щодо
зобов»язання відповідача сплатити
заробітну плату за період з 22.04.2013 року
по 17.06.2013 року в розмірі 2032 ,99 грн., суд
вважає, що дана позовна вимога підлягає
частковому задоволенню, оскільки в
судовому засіданні було доведено те, що
позивач ОСОБА_1 дійсно працювала і не
отримала заробітну плату за період з
22.04.2013 року по 11.06.2013 року, а не так як
було зазначено в позовній заяві та в
поясненнях представника позивача з
22.04.2013 року по 17.06.2013 року.

Відповідно до вимог Постанови Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100
«Про затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком. Середньоденна
(годинна) заробітна плата
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі
(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Пунктом «л» ч.1 Постанови передбачено,
що, крім випадків, зазначених в
п.п.»а»-«й» в інших випадках, коли
згідно з чинним законодавством виплати
провадяться виходячи із середньої
заробітної плати. Середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Постанови передбачено, що
нарахування виплат у всіх випадках
збереження середньої заробітної
плати провадиться виходячи з розміру
середньоденної (годинної) заробітної
плати.

Пунктом 8 Постанови передбачено, що
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути
оплаченізасереднімзаробітком.Середнь
оденна (годинна) заробітна плата
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі
(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а
у випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Тому суд при проведенні розрахунку
випали заробітної плати за період з
22.04.2013 року по 11.06.2013 року враховує
середній заробіток посилаючись на
довідку відповідача про середній
заробіток позивача, який вираховується
з двох останніх повних відпрацьованих
місяців, які передували звільненню
позивача. В даному конкретному випадку,
це являється не момент звільнення
позивача ОСОБА_1, а час коли позивач
працювала останній робочій день є
11.06.2013 року.

В довідці, яка була надана пенсійним
фондом України щодо застрахованої
особи ОСОБА_1 ( а.с. 64) зазначено
відомості за звітний 2013 рік, для
нарахування пенсії, де зазначено
середньомісячний заробіток за період з
квітня 2013 року по травень 2013 року в сумі
1158 грн.

Середній заробіток вираховується з
двох останніх повних відпрацьованих
місяців, які передували звільненню
позивача. І, оскільки в червні 2013 року
позивач працювала неповний місяць, то
останніми двома повними
відпрацьованими позивачем місяцями є
квітень та травень, то середній
заробіток становить: 579 грн. Час
невиплати заробітної плати становить
кількість робочих днів за період з
22.04.2013 року по 11.06.2013 року: в квітні -7,
травні - 19, червні - 7, а всього 33 дні.
Виходячи з цього, середньоденний
заробіток позивача становить: 28,95 грн. х
33 (кількість відпрацьованих робочих
днів в квітні, травні та червні 2013 року)
= 955 грн. 35 коп., розмір за час невиплати
заробітної плати, яка і підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог, тому суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
держави судові витрати в розмірі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
ст.ст. 74-75, 95, 116-117, 233-234 КЗпП України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
заробітну плату за період з 22.04.2013 року
по 11.06.2013 року в розмірі 955 (дев»ятсот
п»ятдесят п»ять) гривні 35 копійок.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судові витрати в розмірі 243 (двісті
сорок три) гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Головуючий:
О. В. Музика