Справа №592/6378/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Литовченко О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1913/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 43
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В. , Маслова В. О. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою її
представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
треті особи: Сумська міська рада,
виконавчий комітет Сумської міської
ради, ОСОБА_6, про встановлення порядку
користування житловим приміщенням,

в с т
а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 вересня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
свого представника ОСОБА_4, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким встановити такий порядок
користування житловим приміщенням №
233; 235 у житловому будинку АДРЕСА_1 між
співвласниками: коридор (кімната №1),
площею 2,2 кв. м, санвузол (кімната №2) - 2,1
кв. м, кухню (кімната №3) - 6,0 кв. м,
житлову кімнату (№4) - 8 кв. м виділити
ОСОБА_3 та ОСОБА_6; туалет (кімната №5) - 4,1
кв. м, житлову кімнату (кімната №6) - 13,6
кв. м виділити ОСОБА_5

Вказує, зокрема, що суд першої
інстанції не врахував, що рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 01 лютого 2006 року, яким було
розірвано шлюб між сторонами, їх
спільна дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
залишений на вихованні матері -
позивача.

З 2006 року по сьогоднішній день,
позивачка і син - третя особа живуть
разом та ведуть спільне господарство
окремо від відповідача у відокремленій
кімнаті №233 колишнього гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1. Син є повнолітнім, не
заперечує проти спільного проживання з
нею.

Суд не дослідив того факту, що син
знаходиться на вихованні та проживає
разом з матір'ю у частині житлового
приміщення №233; 235, а саме - колишній
кімнаті гуртожитку №233 вже вісім років,
і проживання в іншій частині житлового
приміщення або разом з відповідачем є
неможливим.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
позивача та її представника, які
підтримали скаргу з мотивів, в ній
викладених, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

16 червня 2014 року позивач звернулась до
суду з позовом, мотивуючи вимоги, які
уточнила в послідуючому, тим, що їй, її
колишньому чоловікові ОСОБА_5 та їх
синові ОСОБА_6 на праві спільної
часткової власності належить житлове
приміщення № 233; 235 у житловому будинку
АДРЕСА_1. Вказане житлове приміщення
було перетворене в одну квартиру
шляхом об'єднання двох сусідніх кімнат
у гуртожитку (кімнат №233 та №235). На
даний час, згідно технічного паспорту,
вказана квартира складається з:
житлової кімнати (кімната №4) площею 8
кв. м; житлової кімнати (кімната №6) -13,6
кв. м; кухні (кімната №3)- 6,0 кв. м;
санвузлу (кімната №2) - 2,1 кв. м; туалету
(кімната №5) - 4,1 кв. м; коридору (кімната
№1) - 2,2 кв. м. Згідно свідоцтва про право
власності серії САК №581708 від 04 квітня
2014 року, кожному з власників належить 1/3
частина житлового приміщення.

Вона з відповідачем з 11 серпня 1994 року
по 15 лютого 2006 року перебувала у шлюбі,
від якого мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу вони всі
мешкають в одній квартирі, ведуть
окремо один від одного домашнє
господарство.

Вона з сином проживають в квартирі,
яка раніше була кімнатою №233
гуртожитку, яка складається з коридору
(кімната №1) площею 2,2 кв. м; санвузлу
(кімната №2) - 2,1 кв. м; кухні (кімната №3) -
6,0 кв. м; житлової кімнати (кімната №4) -
8,1 кв. м., а відповідач проживає в іншій
частині квартири, яка раніше була
кімнатою №235 гуртожитку та складається
з туалету (кімната №5) площею 4,1 кв. м;
житлової кімнати (кімната №6) - 13,6 кв. м.

За час подружнього життя для сплати
комунальних та інших видів платежів
був оформлений один особовий рахунок
на її ім'я. Після розлучення відповідач
відмовився від сплати своєї частки за
комунальні послуги, а тому вона
фактично має сплачувати всі платежі за
відповідача.

Всі претензії від обслуговуючих
організацій щодо наявності
заборгованості направляються на її
ім'я, а тому у неї виникла необхідність
для оформлення окремого від
відповідача особового рахунку,
оскільки комунальні платежі
розраховуються виходячи з площі, на
якій мешкає особа.

Просила встановити порядок
користування квартирою № 233; 235 у
житловому будинку АДРЕСА_1 між
співвласниками: коридор (кімната №1)
площею 2,2 кв. м; санвузол (кімната №2)- 2,1
кв. м; кухню (кімната №3) - 6,0 кв. м;
житлову кімнату (кімната №4) - 8,1 кв. м
виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_6; туалет
(кімната №5) площею 4,1 кв. м; житлову
кімнату (кімната №6) - 13,6 кв. м виділити
ОСОБА_5 (а.с.2-3, 39-40).

Ухвалою суду від 1 липня 2014 року до
участі в справі залучені Сумська
міська рада і виконавчий комітет
Сумської міської ради (а. с. 16).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що не є
можливим виділення у спільне
користування ОСОБА_3 та її
повнолітньому сину ОСОБА_6 однієї жилої
кімнати площею 8,1 кв. м, зважаючи на те,
що відповідно до ч.2 ст. 50 ЖК України не
допускається заселення однієї кімнати
особами різної статі, старшими за
дев'ять років, крім подружжя, в той час,
як в користуванні іншого співвласника
ОСОБА_5 залишається житлова кімната
площею 13,6 кв. м, крім того, позивачі
наполягають на залишенні в їх
користуванні побутових приміщень, в
тому числі кухні та ванної кімнати,
заперечуючи проти спільного
користування ними.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та з копії свідоцтва про
право власності на житло від 04 квітня
2014 року і технічного паспорту на
житлове приміщення вбачається, що
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та їх сину ОСОБА_6 на
праві спільної часткової власності по
1/3 частині належить житлове приміщення
посімейного заселення №233; 235, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 36,1 кв. м та
складається з: житлової кімнати №4
площею 8,1 кв. м, житлової кімнати №6 -13,6
кв. м; кухні №3 - 6,0 кв. м; санвузлу №2 - 2,1
кв. м; туалету №5 - 4,1 кв. м; коридору №1 -
2,2 кв. м (а.с.4-7).

У вказаному житловому приміщенні №233;
235 зареєстровані та проживають всі три
співвласники (а.с.8, 9, 14).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 01 лютого 2006 року
розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
зареєстрований у відділі РАЦС
Сумського міськвиконкому 11
серпня 1994 року, актовий запис №1223 (а.с.10,
11).

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність
двох або більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Позивачка посилається на те, що
необхідність встановлення порядку
користування житлом, що знаходиться у
власності трьох співвласників в рівних
частинах, та послідуючого розподілу в
зв'язку з цим особових рахунків
викликана небажанням відповідача
сплачувати кошти за утримання своєї
частки житла та спожиті ним комунальні
послуги, і вона вимушена сама
сплачувати їх в повному обсязі,
оскільки на неї відкритий особовий
рахунок.

На підтвердження вказаних доводів
ОСОБА_3 надала суду копію ухвали
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 25 червня 2010 року, якою прийнято
відмову ТОВ «Керуюча компанія
«Коменерго-Суми» від позову до неї про
стягнення заборгованості по сплаті
послуг з утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій, провадження в
справі закрито в зв'язку сплатою нею
всієї заборгованості (а.с. 23-25).

Апеляційна скарга містить також
посилання на те, що сам відповідач не
заперечує проти поділу рахунків та
звертався з заявою про це в 2006 році до
міськвиконкому (а.с.26).

Проте вказані обставини суд
обгрунтовано не взяв до уваги,
враховуючи положення ч. 2 ст. 50 ЖК
України, згідно якої при наданні жилих
приміщень не допускається заселення
однієї кімнати особами різної статі,
старшими за дев'ять років, крім
подружжя, та роз'яснення, які містяться
в п. 14 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року №20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», відповідно до яких
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Пленум Верховного Суду України в п. 16
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» (з наступними змінами і
доповненнями) роз'яснив, що, в силу ст. 104
ЖК України суд вправі задовольнити
вимоги члена сім'ї наймача про поділ
жилого приміщення, якщо жилу площу, що
припадає на нього (або з урахуванням
укладеної угоди про порядок
користування жилим приміщенням), може
бути виділено у вигляді ізольованого
приміщення, яке складається з однієї
або кількох кімнат, розмір якого не
менше встановленого для надання одній
особі.

При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення розміром меншим за жилу
площу, що припадає на нього. Однак поділ
не може бути допущений, коли це
призведе до штучного погіршення
житлових умов позивача і викличе
необхідність постановки його на облік,
як такого, що потребує поліпшення
житлових умов.

Позивачка посилається на те, що суд не
врахував, що син після розірвання шлюбу
залишився на її утриманні та 8 років
проживає з нею однією сім'єю.

З огляду на зміст ч. 2 ст. 50 ЖК України,
суд прийшов до обгрунтованого висновку
про неможливість встановлення такого
поряду користування житлом, на якому
наполягає позивачка, враховуючи, що син
сторін - третя особа в справі є
повнолітнім, а вона вимагає виділити їм
у спільне користування житлову кімнату
площею 8, 1 кв. м, а відповідачеві -
житлову кімнату площею 13, 6 кв. м, при
тому, що кожен співвласник має право на
користування 7, 2 кв. м жилої площі.

Суд вірно відмовив у задоволенні
позову і з огляду на те, що п. 3.1
постанови виконавчого комітету
Сумської обласної ради народних
депутатів і обласної ради професійних
спілок від 26 грудня 1984 року № 383 «Про
правила обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм житлових приміщень в
Сумській області» передбачено, що
такими, що потребують поліпшення
житлових умов, визнаються громадяни, у
яких на кожного члена сім'ї припадає
менше 6 кв. м жилої площі.

Не є підставою для задоволення позову і
посилання позивачки на те, що між
сторонами склався порядок
користування житлом, на якому вона
наполягає, кімната, якою
користується вона з сином, поділена на
дві частини, де вона обладнала кухню і в
ній проживає сама, а син проживає в
кімнаті площею 8, 1 кв. м, а відповідач
перегородив свою кімнату, облаштував в
ній кухню, встановив електричну плитку,
має окремий туалет, проте не бажає
відображати це в технічній
документації, а також на те, що спірне
житлове приміщення знаходиться в
колишньому гуртожитку, а тому
відповідач має можливість
користуватись побутовими місцями
загального користування - душем,
кухнею, за що вони здійснюють окрему
плату (а.с.53).

В даному випадку неможливо визначити
порядок користування спірною
квартирою з дотриманням рівних прав
кожного із співвласників на володіння,
користування та розпорядження
належною йому часткою як у житлових
приміщеннях, так і в приміщеннях
загального користування в належному
саме їм житловому приміщенні, оскільки
правовий режим спільної часткової
власності враховує інтереси всіх її
учасників і забороняє обмеження прав
одних учасників за рахунок інших.

З огляду на вказані обставини доводи
позивачки про те, що встановлення
порядку користування необхідне для
розподілу особового рахунку, також є
безпідставними, оскільки за умови
відмови відповідача як одного з трьох
співвласників від сплати своєї
частини витрат на утримання житла та
комунальних послуг, позивачка не
позбавлена можливості захистити своє,
як вона вважає, порушене право, іншим
шляхом.

Доводи скарги про те, що суд не
витребував оригіналу свідоцтва про
право власності з Державної
реєстраційної служби, є
безпідставними, оскільки обставини, що
підтверджуються вказаним свідоцтвом,
сторонами не оспорюються і не є
предметом спору в даній справі, а тому у
суду не було підстав сумніватись в
належності такого доказу, як копія
вказаного свідоцтва.

Обставини, на які посилається позивач,
були предметом дослідження суду першої
інстанції і отримали об'єктивну оцінку.
Позивач не навела у апеляційній скарзі
фактів, які б підтвердили
необґрунтованість рішення суду,
свідчили б про наявність підстав для
задоволення скарги.

За таких обставин оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її
представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 24 вересня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -