У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2014 року
м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
Фаловської І.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
Рокитнівського районного відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Рівненській області,
треті особи: Головне управління
Державної казначейської служби
України в Рівненській області, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_9 на рішення
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 9 грудня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 4
лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, який
мотивував тим, що 5 липня 2005 року
слідчим прокуратури Сарненського
району Рівненської області порушено
кримінальну справу за фактом
дорожньо-транспортної пригоди,
внаслідок якої загинув його
неповнолітній син - ОСОБА_10, 1990 року
народження. В ході досудового слідства
було встановлено, що 21 липня 2005 року
ОСОБА_6, керуючи службовим автомобілем
«ВАЗ-21063» Рокитнівського районного
відділу управління Міністерства
внутрішніх справ України в Рівненській
області (далі Рокитнівське РВ УМВС
України у Рівненській області), рухався
по вулиці Незалежності в смт Рокитне
Рівненської області у напрямку від
адміністративного приміщення
райвідділу міліції до автовокзалу. При
цьому, ОСОБА_6, під час руху порушив
вимоги п.п. 11.2, 11.3, 12.2, 12.3, 12.4, 13.1 Правил
дорожнього руху України. ОСОБА_6 виїхав
на смугу зустрічного руху, створив
небезпеку для зустрічного транспортну,
у зв'язку з чим, не зміг виконати
зустрічний роз'їзд з мотоциклом МТ-10 та
автомобілем «УА3-31512». ОСОБА_6 не вжив
заходів до зменшення швидкості руху та
несвоєчасно застосував екстрене
гальмування, у зв'язку з чим, допустив
зіткнення керованого ним автомобіля з
мотоциклом МТ-10, та в подальшому з
автомобілем «УА3-31512» внаслідок чого
син позивача ОСОБА_10 одержав відкриту
черепно-мозкову травму у вигляді
перелому основи та склепіння черепа,
крововиливу під тверду мозкову
оболонку, багатоуламковий перелом
правого стегна у верхній його третині,
множинні садна, від яких останній помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 у Рівненській міській
лікарні. Постановою слідчого від 18
березня 2005 року позивача ОСОБА_5
визнано потерпілим. Постановою
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 16 липня 2010 року
ОСОБА_6 звільнено від кримінальної
відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК
України внаслідок акту амністії.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 наказом
№ 104 о/с від 19 серпня 2004 року
прийнятий на службу
державтоінспектором ДАІ
Рокитнівського райвідділу міліції, а
Рокитнівський РВ УМВС України в
Рівненській області є володільцем
джерела підвищеної небезпеки, яким
керував ОСОБА_6, позивач вважає, що саме
Рокитнівський РВ УМВС України в
Рівненській області повинен
відшкодувати завдану шкоду, оскільки
її завдано протиправними діями ОСОБА_6

Вказує на те, що матеріальна шкода
полягає у пошкодженні мотоцикла марки
МТ-10, який після дорожньо-транспортної
пригоди прийшов у непридатний стан та
його вартість становить 1290 грн. Суть
завданої моральної шкоди внаслідок
втрати сина визначається душевними та
фізичними стражданнями, які зазнав
позивач та його родина. Завдана
моральна шкода носить триваючий
характер та є непоправною. Моральну
шкоду позивач визначав у розмірі 500 000
грн.

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області
від 9 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 4 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача, не
погоджуючись з даними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
відмовляючи у задоволенні позову
виходив з того, що ОСОБА_6 не перебував у
службових відносинах з відповідачем,
що виключає юридичну відповідальність
останнього за завдану водієм шкоду, а
автомобіль, яким він керував в момент
дорожньо-транспортної пригоди,
знаходився на балансі
автогосподарства відділу ДАІ УМВС
України в Рівненській області. Станом
на 5 липня 2005 року ОСОБА_6 знаходився у
службових відносинах з УМВС України в
Рівненській області, а не
безпосередньо з відповідачем, що
виключає застосування при розв'язанні
цивільно-правового спору норм ст. 1172, ч.2
ст. 1187 ЦК України.

Місцевий суд дійшов висновку, що
належними відповідачами у справі є
автотранспортне господарство ВДАІ
УМВС у Рівненській області, на балансі
якого перебував автомобіль ВАЗ-21063 та
УМВС України в Рівненській області,
працівниками якого під час виконання
ними своїх трудових (службових)
обов'язків заподіяно шкоду. Разом з тим,
позивач наполягав на додержанні правил
ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності
цивільного судочинства і вимагав
захисту свого права виключно одним
відповідачем - Рокитнівським РВ УМВС
України в Рівненській області.

З урахуванням того, що при
попередньому розгляді справи вже
залучалися вказані особи у якості
співвідповідачів, разом з тим, за
заявами ОСОБА_5, поданими в ході
розгляду справи, вимоги до них залишені
судом без розгляду на підставі п.5 ч.1
ст.207 ЦПК України, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що у
місцевого суду не вбачалося
процесуальної необхідності у
повторному виконанні ст. 33 ЦПК України.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судами
без належного з'ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права
рішення місцевого та апеляційного
судів не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 21 липня 2005 року о
00 годин 15 хвилин, ОСОБА_6, керуючи
службовим автомобілем «BA3-21063» д.н.
НОМЕР_3, рухався по вулиці Незалежності
в селищі Рокитне Рівненської області у
напрямку від райвідділу міліції до
автовокзалу. При цьому, ОСОБА_6, під час
руху порушив вимоги п.п.11.2, 3,12.2,12.3,12.4,13.1
Правил дорожнього руху України.
Рухаючись зі швидкістю 69,8 - 72,9 км/год,
виїхав на смугу зустрічного руху,
створив небезпеку для зустрічного
транспорту, у зв'язку з чим, не зміг
виконати зустрічний роз'їзд з
мотоциклом МТ-10 д.н. НОМЕР_4 та
автомобілем «УАЗ-31512» д.н. НОМЕР_2.
ОСОБА_6 не вжив заходів для зменшення
швидкості руху та несвоєчасно
застосував екстрене гальмування, в
силу чого допустив зіткнення
керованого ним автомобіля з мотоциклом
МТ-10, та в подальшому з автомобілем
«УАЗ-31512» внаслідок чого син позивача
ОСОБА_10, який знаходився на мотоциклі
від отриманих травм помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

5 серпня 2005 року за фактом загибелі
ОСОБА_10 під час дорожньо-транспортної
пригоди слідчим прокуратури порушено
кримінальну справу за ознаками
злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК
України. 18 березня 2005 року позивача
визнано потерпілим у кримінальній
справі.

Постановою Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 16
липня 2010 року, яка набрала законної
сили, ОСОБА_6 звільнено від
кримінальної відповідальності за ч.2
ст.286 КК України на підставі акту
амністії, а провадження у кримінальній
справі у відношенні нього закрито.

Позивач ОСОБА_5, батько померлого
ОСОБА_10, звернувся до суду з позовом про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Вказана справа неодноразово
розглядалася судами першої,
апеляційної та касаційної інстанцій.

В останнє, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 лютого 2013 року рішення
судів попередніх інстанції скасовано з
направленням справи до місцевого суду
на новий розгляд.

При новому розгляді справи в суді
першої інстанції позивач уточнив
позовні вимоги та просив стягнути
матеріальну та моральну шкоду з
Рокитнівського РВ УМВС України в
Рівненській області на підставі
ч.1 ст.1172, ч.2 ст.1188 ЦК України.

Судами встановлено, що автомобіль
ВАЗ-21063 знаходився на балансі
автогосподарства ВДАІ УМВС України в
Рівненській області і був закріплений
на підставі наказу ВДАІ УМВС України в
Рівненській області від 26 серпня 2004
року №108 за ОСОБА_6 Належним на праві
власності ОСОБА_5 мотоциклом МТ-10 під
час ДТП керував працівник
Рокитнівського РВ УМВС України в
Рівненській області - дільничний
інспектор міліції ОСОБА_7, який також на
момент ДТП виконував службові
обов'язки, доставляючи ОСОБА_10 до
приміщення районного відділу
внутрішніх справ. Автомобіль УАЗ-31512
д.н. НОМЕР_2 експлуатувався
Рокитнівським РВ УМВС України у
Рівненській області.

Вирішуючи даний спір суди попередніх
інстанцій не виконали у повному обсязі
вказівок, викладених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 лютого 2013 року, не
визначились з характером
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню, не
з'ясували питання розміру
відповідальності кожного з
володільців джерел підвищеної
небезпеки, внаслідок зіткнення яких
заподіяна шкода.

Судами не встановлено хто саме має
відповідати за завдану шкоду та на
підставі якої саме статті.

Не спростовано доводів позивача, що
на підставі ст.1172, ч.2 ст.1188 ЦК
України за завдану шкоду має
відповідати саме Рокитнівський РВ УМВС
України у Рівненській області, як
володілець джерела підвищеної
небезпеки. Не перевірено доказів, на
які посилався позивач в обґрунтування
тих обставин, що автомобіль «ВАЗ 21063»
перебував в користуванні та
експлуатації Рокитнівського РВ УМВС
України у Рівненській області на
підставі адміністративного акту. Також
не перевірено обставин та доказів, на
які посилався позивач на підтвердження
факту перебування ОСОБА_6 у службових
відносинах саме з Рокитнівським РВ МВС
України у Рівненській області.

Фактично судами допущено
однобічність дослідження доказів та
неповноту встановлення обставин, на
які посилалися сторони в обґрунтування
своїх вимог і заперечень, та які мають
істотне значення для правильного
вирішення справи, що в свою чергу
призвело до поверхневого вирішення
спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України, їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 9 грудня
2013 року, ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 4 лютого
2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. судді Висоцька
В.С. Колодійчук В.М. Умнова О.В.
Фаловська І.М.