Справа № 740/520/14 Провадження №
22-ц/795/2255/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Хандога В. М. Доповідач - Зінченко С. П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко
С.П.,суддів:Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,при
секретарі:Шкарупі Ю.В.,за
участю:представника позивача ОСОБА_5,
представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщення суду апеляційні
скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення
Ніжинського міськрайонного суду від 09
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання майна
спільною сумісною власністю і поділ
майна та за зустрічним позовом ОСОБА_8
до ОСОБА_7 про встановлення факту
окремого проживання та ведення
окремого господарства,

в с т а н о в и в:

В січні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до
суду з позовом, в якому, після уточнення
позовних вимог, остаточно просила
визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя автобус
марки Рута-25, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, 2009 року випуску,
мисливську рушницю ИЖ-27 М, 12 кал,
визнати за нею право власності на 12
частину зазначеного майна та припинити
це право власності, стягнути на її
користь відповідну компенсацію. Також,
просила визнати за нею право власності
на 12 частину вартості будівельних
матеріалів та робіт у прибудові до
житлового будинку по провулку
Таборному №33 в м. Ніжині вартістю 30 668
грн.50 коп. у гаражі вартістю 46604 грн. грн.
та у недобудованій будівлі бані -
вартістю 13390 грн., стягнути з
відповідача відповідну компенсацію,
припинивши її право власності.

В лютому 2014 року ОСОБА_8 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою, в
якій просив суд встановити факт
окремого проживання та неведення
спільного господарства з ОСОБА_7 з 26
квітня 2005 року по 22 серпня 2012 року.
Позивач зазначав, що майже з дня
реєстрації шлюбу вони зі ОСОБА_7
проживали окремо, остання була
прописана за іншою адресою, з 2006 року з
нього стягуються аліменти на утримання
сина. Позивач також наполягав на тому,
що всі будівельні роботи у
домоволодінні по провулку Таборному, 33
ним були проведені особисто та за
власні кошти.

Рішенням Ніжинського міськрайонного
суду від 09 жовтня 2014 року позов ОСОБА_7
задоволено частково. Визнано об'єктом
спільної власності

подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 автобус
марки «Рута- 25» вартістю 169187 грн.40 коп.,
рушницю ИЖ-27М 12 кал. вартістю 3 500 грн.,
будівельні матеріали та роботи
використані: у прибудові до будинку,
який розташований в м. Ніжині, по
провулку Таборному, 33, вартістю 61337 грн.;
гаражу- вартістю 93 208 грн.,
недобудованої будівлі бані - вартістю
26780 грн. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_7 84 593 грн. 70 коп., що складає 1/2
частину вартості проданого ним після
розірвання шлюбу автобуса «Рута-25»; 1750
гр. вартості 1/2 частини рушниці ИЖ-27М 12
кал. № 072723269, залишивши право власності
на неї за ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_7
право власності на 1/2 частину вартості
будівельних матеріалів і робіт: у
прибудові до житлового будинку по
провулку Таборному №33 в м. Ніжині
вартістю 30 668 грн.50 коп.; у гаражі
вартістю 46604 грн. грн. та у
недобудованій будівлі бані - вартістю
13390 грн., які також знаходяться за
адресою провулок Табірний №33 в м.
Ніжині. В задоволенні решти вимог
ОСОБА_7 та в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_8 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
дане рішення суду змінити та ухвалити
нове рішення, яким стягнути на її
користь 12 частину вартості будівельних
матеріалів та робіт, припинивши її
право власності на них. Посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи. Вважає, що суд безпідставно
відмовив у розподілі будівельних
матеріалів і робіт, використаних у
спірному незавершеному будівництві.
Зокрема вказує, що поділу підлягають
будь-які види майна, неподільні речі
присуджуються одному із подружжя, тому
висновки суду про неможливість такого
розподілу є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на невідповідність
висновків обставинам справи, просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні вимог ОСОБА_7 та
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі. Апелянт наполягає на
тому, що ним було доведено факт не
проживання разом з позивачем та
ведення з нею спільного господарства,
що всі споруди були побудовані за його
особисті кошти і не являються об'єктом
права спільної сумісної власності.
Апелянт не погоджується із вартістю
автобуса, що була визначена висновком
експерта.

Заслухавши суддю, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони з 29
травня 2004 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який був
розірваний за рішенням суду від 22
серпня 2012 року. Від шлюбу мають сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
відповідачем-позивачем ОСОБА_8 не було
доведено факту роздільного проживання
та ведення окремо господарства в
період шлюбу та на час придбання
спірного майна, тому все придбане
майно, в тому числі будівельні
матеріали, є спільним майном подружжя
та підлягає поділу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
ОСОБА_7 просила провести поділ
придбаного під час шлюбу зі ОСОБА_8
майна - автобуса марки Рута-25, державний
номер НОМЕР_1, мисливську рушницю ИЖ-27 М,
незавершеної будівництвом прибудови
до будинку, гаражу та бані,
розташованих за адресою АДРЕСА_1.

Вирішуючи даний спір в частині вимог
про поділ незавершених будівництвом
споруд, суд виходив з того, що спірні
будівлі побудовані самовільно, тому
поділу підлягають лише будівельні
матеріали, вкладених у це будівництво,
відповідач заперечує проти
компенсації їх вартості позивачці,
тому за кожним необхідно визнати право
власності на 12 частину їх вартості.

З таким висновком не погоджується
апеляційний суд, оскільки він не
грунтується на нормах закону, що
регулює спірні правовідносини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 3 ст. 331 ЦК України до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Оскільки доведено, що спірні об'єкт
незавершеного будівництва - прибудова
до будинку, гараж та баня зведені
сторонами під час шлюбу, то відповідно
до наведених вимог ст. 60 СК України та ч.
3 ст. 331 ЦК України, вони (сторони) до
завершення будівництва є власниками
матеріалів, які були використані в
процесі цього будівництва, і їх частки
у праві власності на ці будівельні
матеріали є рівними.

Експертом у висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної згідно ухвали Ніжинського
міськрайонного суду від 19 березня 2014
року, визначено, що вартість
будівельних матеріалів у спірних
незавершених будівництвом прибудові
становить 61337 грн., бані - 26 780 грн. та
гаражі - 93208 грн.

Апеляційний суд повністю погоджується
із висновком суду про визнання за
кожною із сторін права власності на 12
частину будівельних матеріалів, які
були використані в процесі будівництва
спірних будівель.

Відповідач ОСОБА_8 заперечував
сплатити позивачу грошову компенсацію
за належну їй 12 частину будівельних
матеріалів, що використані у
незавершеному будівництві, а тому суд
першої інстанції відмовив в
задоволенні вимог ОСОБА_7 про стягнення
на її користь відповідної грошової
компенсації.

Зазначеного висновку, суд дійшов з
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 71 СК
України присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема, на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків передбачених
Цивільним кодексом України.

Отже, з врахуванням того, що позовні
вимоги ОСОБА_7 зводяться до поділу
прибудови до будинку, гаражу та
недобудованої будівлі бані, а не самого
житлового будинку, та враховуючи
приписи ст. 364, 365 ЦК України про те, що
виділ у натурі частки, що належить
ОСОБА_7 у спільному сумісному майні
подружжя, є неможливим, спільне
володіння та користування майном також
є неможливим, вимоги ОСОБА_7 про
припинення її права власності на 12
частину стягнення на її користь
компенсації будівельних матеріалів,
які були використані в процесі
будівництва спірних будівель, та
стягнення на її користь компенсації
підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційна скарга
ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_8, суд першої інстанції
виходив з недоведеності ним факту
окремого проживання зі ОСОБА_7 під час
шлюбу та ведення окремого
господарства.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_7 не було надано
беззаперечних доказів на
підтвердження факту окремого
проживання з позивачем на час
придбання та створення спірного майна,
суд першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні таких позовних
вимог.

Показам свідків, які були допитані в
суді першої інстанції, судом було
надано об'єктивну оцінку. Суд прийшов
до вірного висновку що сторони
проживали разом, вели спільне
господарство.

Доводи апелянта ОСОБА_8 про те, що судом
не вірно було визначено вартість
спірного автобуса, не заслуговують на
увагу. Відповідно до роз'яснень,
викладених в п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 „Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вартість
майна, що підлягає поділу, визначається
за погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсною
вартості на час розгляду справи.
Сторонами не було досягнуто згоди щодо
вартості автобуса, а тому суд першої
інстанції, визначаючи його вартість,
вірно виходив із даних судової
експертизи від 12.05.2014 року № 1171/1172/14-24.

Апеляційний суд приходить до висновку,
що судом першої інстанції при розгляду
вимог про встановлення факту окремого
проживання та ведення окремого
господарства обставини справи
з'ясовані в обсягу, необхідному для
правильного вирішення спору,
відповідно до встановлених обставин,
правильно визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють. У
зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_8
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 60, 70, ч. 4 ст. 71 СК
України, ст.ст. 331, 365 ЦК України, ст.ст. 303,
307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду від 09 жовтня 2014 року в частині
визнання за ОСОБА_7 права власності на 12
частину вартості будівельних
матеріалів і робіт у прибудові до
житлового будинку вартістю 30668 грн. 50
коп., у гаражі вартістю 46604 грн. та у
недобудованій бані вартістю 13390 грн. по
АДРЕСА_1 та в частині відмови у
задоволенні інших позовних вимог
скасувати.

Припинити право власності ОСОБА_7 на 12
частину будівельних матеріалів і
робіт, використаних у прибудові до
житлового будинку вартістю 30668 грн. 50
коп., у гаражі вартістю 46604 грн. та у
недобудованій бані вартістю 13390 грн.,
визнавши за ОСОБА_8 право власності на
вказану частину будівельних
матеріалів та робіт по АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7
грошову компенсацію вартості 12 частини
будівельних матеріалів та робіт в сумі
90 662 грн. 50 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_7
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: