Справа № 455/1662/13
Головуючий у 1 інстанції: Бонецький
Провадження № 22-ц/783/5745/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бойко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, її представника
-ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 23 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа - нотаріус ОСОБА_6 про
визнання правочину недійсним,-

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
недійсним договір дарування, укладений
15.11.2008 року між нею та її донькою -
відповідачем ОСОБА_4, з тих підстав що
цей договір був укладений нею під
впливом обману зі сторони відповідача,
яка мала на меті заволодіти належним їй
на праві власності будинком, що
знаходиться на АДРЕСА_1 Львівської
області.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що відповідач обманула її,
сказавши, що вони їдуть до нотаріуса
укладати заповіт, а, насправді, було
укладено договір дарування, який вона,
не читаючи, підписала, бо довіряла
доньці.

Рішенням Старосамбірського районного
суду Львівської області від 23.06.2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2,
просить його скасувати з підстав
неповного з»ясування обставин, які
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
заповіт та договір дарування за своєю
природою є зовсім різними правочинами.
Зазначає, що вона мала намір укласти на
користь відповідача заповіт, оскільки
їй було відомо, що заповіт вона завжди
може змінити. Однак, на її думку, суд
цього не врахував, як і не врахував
показань свідків, які свідчили на її
користь. Зазначає, що оформленню
договору дарування передує процедура
підготовки документів, які вона
особисто не готувала в силу свого віку.
Апелянт впевнена, що документи для
укладення договору дарування
підготувала саме відповідач, не
повідомивши її про це, що теж
підтверджує обманні дії відповідача.
Крім того, зазначає, що через свою
протиправну поведінку по відношенню до
неї, донька не заслуговує на
успадкування належного їй на праві
власності майна, а тому вона вирішила
скласти новий заповіт на інших дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони позивача в підтримання
апеляційної скарги, заперечення
сторони відповідача, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є
договір дарування від 15.11.2008 року, який
було укладено між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_4 і посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_6, згідно з
яким відповідач отримала в дар від
матері будинок АДРЕСА_1
Старосамбірського району Львівської
області (а.с.16).

Згідно з п.6 цього договору, дарувальник
має право довічного проживання та
користування відчужуваним будинком.

У відповідності до ст.230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(природи правочину, прав та обов»язків
сторін тощо), такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування (ч.2
ст.230 ЦК України).

Ознакою обману є умисел у діях однієї
із сторін правочину. Наявність умислу у
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

Враховуючи те, що оспорюваний договір
дарування було посвідчено нотаріусом у
присутності позивача, цей договір їй
зачитувався нотаріусом і був
підписаний нею власноручно, - підстав
визнавати його таким, що укладений
внаслідок обману зі сторони
відповідача, немає.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що факт обману в діях відповідача
дослідженими в судовому засіданні
доказами доведено не було, а факт
укладення позивачем на користь
відповідача, спочатку, у 2006 році
заповіту, а пізніше, у 2008 році - договору
дарування будинку, дійсно підтверджує
волевиявлення позивача щодо
розпорядження належним їй майном саме
на користь відповідача, а не інших її
дітей.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, давши належну оцінку
доказам, дослідженим в судовому
засіданні, застосував матеріальний
закон, який підлягав застосуванню, під
час розгляду справи не допустив
порушень процесуального закону, які б
були підставою для зміни чи скасування
рішення, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
апеляційну скаргу необхідно
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 23 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.