Справа №751/1991/14
Провадження №2/751/562/14
Рішення

Іменем України

24 березня 2014 року
м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с
у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача
О. Г.

при секретарі
Лящинська М. В.

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа Друга чернігівська
державна нотаріальна контора, про
визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н
О В И В :

27.02.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому
просить визнати недійсною заяву про
надання згоди на укладення ОСОБА_2
договору довічного утримання з ОСОБА_3,
за яким право власності на квартиру
АДРЕСА_1 було відчужено останньому, як
таку, що була укладена ним внаслідок
помилки; визнати недійсним договір
довічного утримання від 11.01.2007,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений Другою чернігівською
державною нотаріальною конторою за
реєстр. № 1-43, як такий, що не відповідає
вимогам закону. Обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 17.03.2001 по 12.07.2006
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2, в період якого 19.10.2001 вони
придбали 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яку оформили на ім'я дружини. Після
розірвання шлюбу вони залишилися
проживати у вищезазначеній квартирі та
з їх спільним сином ОСОБА_2 Зазначає, що
у 2006 році у нього погіршився стан
здоров'я і через хвилювання, що після
його смерті на частину квартири будуть
претендувати його діти від
попереднього шлюбу, в січні 2007 року
ОСОБА_2 вмовила його поїхати до
нотаріуса, щоб відписати квартиру на їх
спільного сина. Вказує, що він
погодився, проте з умовою, що йому
будуть надані всі умови для проживання
у квартирі та йому буде надана для
користування окрема кімната, а син буде
надавати допомогу. 11.01.2007 між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 був укладений договір
довічного утримання, посвідчений
Другою чернігівською державною
нотаріальною конторою за реєстр. № 1-43,
на підставі якого 01.03.2007 в
Чернігівському МБТІ зареєстровано
право власності за ОСОБА_3 Зазначає, що
під час укладення договору, нотаріусом
роз'яснено, що договір буде укладено
між колишньою дружиною та сином,
оскільки право власності на квартиру
зареєстроване за нею, а по тексту
договору буде зазначено про його права
на проживання та утримання, та надала
для підпису текст заяви про згоду на
укладення договору довічного
утримання. Проте самого тексту
договору він не бачив. Вказує, що через
декілька днів після укладення договору
довічного утримання, відповідачі стали
демонструвати неприязнь до нього,
погрожували виселенням, перенесли
особисті речі до найменшої кімнати, а
на дверях інших кімнат та кухні
встановили замки. Вважає, що при
підписанні заяви про згоду на
укладення договору довічного
утримання, відповідачі навмисно ввели
його в оману з метою позбавити права
власності на частку у спільному майні.
Таким чином, при наданні письмової
згоди на укладення оспорюваного
договору, він помилився щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.
Посилаючись на ч. 1 ст. 229, ст.ст. 368, 369,
ст.ст. 216, 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України просить
задовольнити його позовні вимоги.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив їх задовольнити, з підстав,
викладених в позовній заяві.

Відповідачі у судовому засіданні
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на подані письмові
заперечення (а.с.29-32).

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином (а.с.18), надіслали заяву про
розгляд справи без участі їх
представника, на розсуд суду (а.с.19).

Свідок ОСОБА_4, колишній співробітник
позивача, у судовому засіданні пояснив,
що декілька разів у нього позивач
ночував і зі слів останнього, йому у
власному житлі не дають життя колишня
дружина та син.

Свідок ОСОБА_5, колишній співробітник і
знайомий позивача, у судовому
засіданні пояснив, що позивач
періодично у нього ночує і з його слів
йому не дають життя у власному житлі
колишня дружина та син.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи,
оглянувши копію нотаріальної справи,
оцінивши докази в їх сукупності,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Судом встановлено, що 11.01.2007 між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 був укладений договір
довічного утримання (догляду),
посвідчений державним нотаріусом
Другої чернігівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6,
зареєстровано в реєстрі за № 1-43, згідно
якого ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_3 отримує
у власність квартиру АДРЕСА_1, на умовах
цього договору (а.с.5).

Своєю заявою від 11.01.2007, ОСОБА_1 надав
свою згоду на укладення договору
довічного утримання (догляду) його
колишньою дружиною ОСОБА_2, предметом
якого буде квартира АДРЕСА_1, яка є їх
спільною з ОСОБА_2 спільною сумісною
власністю, як така, що набувалася у
період перебування у зареєстрованому
шлюбі (а.с.26). З тексту заяви вбачається,
що позивач стверджує, що договір
довічного утримання (догляду) з текстом
якого він ознайомлений, відповідає їх
спільному і вільному волевиявленню та
відповідає їх спільним інтересам,
умови договору довічного утримання
(догляду) йому відомі і він не
заперечує, щоб вони визначались ОСОБА_2

Таким чином, судом встановлено, що
сутність заяви про згоду на укладення
договору довічного утримання (догляду)
позивачу була зрозуміла.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилась щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків,
встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п.
19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Ставлячи питання про визнання
недійсним договору довічного
утримання, згоду на укладення якого він
надавав своєю заявою, яку позивач
просить також визнати недійсною, як
укладеної під впливом помилки, позивач
посилається на те, що помилявся
стосовно природи правочину, прав та
обов'язків сторін.

Разом з тим, доводи позивача стосовно
допущення ним помилки при підписанні
заяви про згоду на укладення договору
довічного утримання (догляду), суд не
бере до уваги, оскільки вони не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Крім того, відповідно до п. 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справи про визнання
правочинів недійсними», помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однієї зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до ст.ст. 10, 61 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

За час розгляду справи позивачем не
надано суду у відповідності до вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України жодного доказу
щодо підписання заяви про згоду на
укладення колишньої дружиною договору
довічного утримання (догляду) від 11.01.2007
під впливом помилки.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що оспорюваний договір є
правомірний, а тому підстав для
задоволення позову і визнання
недійсними спірних правочинів -
відсутні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 -215, 218 ЦПК
України, суд, -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання правочинів
недійсними - відмовити у повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
О. Г. Деркач