Справа № 750/543/14 Провадження №
22-ц/795/669/2014 Головуючий у I інстанції:
Требух Н. В.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

13 березня 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 10
лютого 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и
в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 10 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
вказане рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на те, що
рішення суду є необ'єктивним та
ухваленим з грубим порушенням
матеріального та процесуального
законодавства.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції при
ухваленні рішення були порушені
положення ст. 1166 ЦК України, оскільки в
зв'язку з судовими справами ОСОБА_1 були
затрачені значні кошти, які апелянт
розцінює як шкоду, завдану йому
незаконними рішеннями та діями
відповідача.

Також апелянт не погоджується з
відмовою в задоволенні позовних вимог
про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що в провадженні
Чернігівського районного суду
перебувала справа за позовом ОСОБА_3,
який помер 18.05.2011 року,
правонаступником якого є ОСОБА_2, до
ОСОБА_1, Чернігівської районної
державної адміністрації, Киїнської
сільської ради про поділ жилого
будинку з господарськими спорудами,
визначення порядку користування
земельною ділянкою та визнання
частково недійсним державного акту про
право власності на землю. Вказана
справа розглядалась неодноразово з 2007
по 2013 рік.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 22.07.2013 року (
а.с.4-7) позов ОСОБА_3, правонаступником
якого є ОСОБА_2, задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2, як правонаступником
ОСОБА_3, право власності на 43/100 частини
будинку з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1 і виділено в рахунок належної
їй 1/2 частини спадкового майна кімнату
1-4 вартістю 8 173 грн., кімнату 1-5 вартістю
15 095 грн., 1/2 частину сараю „Б" вартістю 10
686 грн., а всього на суму 33 954 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
57/100 частини будинку з надвірними
будівлями в АДРЕСА_1 і виділено в
рахунок належної йому 1/2 частини
спадкового майна кімнату 1-3 вартістю 20
520 грн., кімнату 1-2 вартістю 5 130 грн.,
коридор 1-1 вартістю 4 087 грн., веранду І
вартістю 1 807 грн., ганок вартістю 602 грн.,
1/2 частину сараю „Б" вартістю 10 686 грн.,
погріб „В" вартістю 2 203 грн., а всього на
суму 45 035 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, як
правонаступника позивача ОСОБА_3.
Грошову компенсацію в сумі 5 541 грн.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Чернігівської районної державної
адміністрації, Київської сільської
ради Чернігівського району про
визнання порядку користування
земельною ділянкою, визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому сільської ради, визнання
недійсним державного акту про право
власності на землю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в
повернення судового збору 360 грн. 50 коп.

Звертаючись до суду з позовом у січні
2014 року, ОСОБА_1 просив стягнути з
ОСОБА_2 матеріальну шкоду, посилаючись
на положення ст. 1166 ЦК України, яка
складається з понесених ним судових
витрат при розгляді вищевказаної
справи, а саме витрати за надання
правової допомоги адвокатом ОСОБА_4 в
2007 році - 900 грн., в 2008 році - 900 грн.,
адвокатом ОСОБА_5 в розмірі 500 грн. - у 2008
році, адвокатом ОСОБА_6 у 2010 році - 200
грн., в 2007 році - 25грн. державне мито та 30
грн. ІТЗ, утримання з пенсії по
скасованому судовому рішенню в сумі 751
грн. 39 коп. Крім того, позивач просив
стягнути з відповідача завдану йому
моральну шкоду в сумі 5000 грн., мотивуючи
її тим, що в зв'язку з розглядом справ у
судах він був змушений не лікуватись, а
ходити по судах та писати скарги
протягом 6 років, що призвело до
загострення хвороб і він був змушений
лікуватись як стаціонарно в 2009, 2012, 2013
роках так і амбулаторно.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, суд першої інстанції
мотивував рішення тим, що пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката
витрати, понесені особою у зв'язку з
реалізацією своїх процесуальних прав
при розгляді справ у порядку
цивільного судочинства, сплата
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу процесуальним
законом віднесені до судових витрат,
які в розумінні ст. 1166 ЦК не є майновою
шкодою, а тому не можуть бути стягнуті
за позовною вимогою про відшкодування
шкоди.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної
шкоди, місцевий суд вважав необхідним в
даній частині позовних вимог
відмовити, оскільки позивачем не
надано суду жодного належного доказу
на підтвердження заявлених позовних
вимог в цій частині та в суді не
доведено.

Даний висновок суду про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ґрунтується на матеріалах справи і
відповідає вимогам закону та з ним
погоджується апеляційний суд.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим права фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Однак, положеннями ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 79
ЦПК України передбачено, що судовий
збір та витрати на правову допомогу є
судовими витратами, які відповідно до
положень статей 88, п.6 ч.1 ст. 214, п. 4 ч.1 ст.
215 ЦПК України підлягають розподілу між
сторонами при винесенні судом рішення
у справі. Якщо судом не вирішено
питання про судові витрати, то суд, що
ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення
(п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК). Ухвали суду щодо
визначення розміру судових витрат
окремо від рішення суду можуть бути
оскаржені в апеляційному порядку
відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 293 ЦПК.

За таких обставин, коли діючим
законодавством передбачено механізм
і порядок відшкодування понесених
стороною по справі судових витрат,
останні не є збитками чи майновою
шкодою в розумінні статей 22, 1166 ЦК
України.

Ненадання стороною під час розгляду
справи по суті спору доказів в
підтвердження понесених судових
витрат, що унеможливило вирішення
судом питання розподілу судових
витрат, не може бути підставою для
задоволення позову про стягнення
понесених по справі судових витрат, як
збитків чи шкоди.

Положеннями ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, доводи
апелянта про ухвалення судом рішення
всупереч положенням ст. 1166 ЦК України є
безпідставними, оскільки у розумінні
вказаної статті, стягнення за
скасованим рішенням, судовий збір та
витрати на правову допомогу не є
матеріальною шкодою, так як
положеннями ст.ст. 88, 380 ЦПК України
передбачено інший порядок їх
відшкодування, а тому обраний ОСОБА_1
спосіб захисту права не відповідає
положенням ст. 16 ЦК України.

Судом першої інстанції обґрунтовано
залишені без задоволення і вимоги про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній чи
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

З урахуванням встановлених судом
обставин, колегія суддів апеляційного
суду погоджується з висновком
місцевого суду про відсутність
правових підстав для стягнення на
користь позивача моральної шкоди,
оскільки будь-яких доказів про її
спричинення винними діями відповідача
не надано.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку і вирішив спір в межах
заявлених позовних вимог відповідно до
вимог Закону.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 10 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: