АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/830/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Скрипник К.О. Доповідач - Романюк
М.М. Категорія 27
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М. М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І. О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 19 листопада 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом 27 серпня 2013
року. В обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що відповідно до
укладеного договору № б/н від 15 червня
2007 року позивач відкрив відповідачу
картковий рахунок та видав платіжну
картку з кредитним лімітом у розмірі 7
000 грн., з кінцевим терміном повернення,
що відповідає строку дії картки та
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 36 % на рік. У свою
чергу відповідач порушив умови
укладеного договору в частині
своєчасного погашення платежів
передбачених умовами кредитного
договору, чим не виконав зобов'язання
за договором, у зв'язку з чим станом на 31
липня 2013 року за договором виникла
заборгованість на загальну суму 34 135
грн. 75 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 9 705 грн. 34 коп.,
заборгованість за процентами за
користування кредитом - 17 132 грн.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 5 434 грн. 80 коп.,
штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф
(процентна складова) - 1 613 грн. 61 коп. З
урахування зазначеного просив
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором у розмірі 34 135
грн. 75 коп. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 19 листопада
2013 року заявлені позовні вимоги
задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи заявлені вимоги суд
першої інстанції виходив з їх
доведеності та обґрунтованості.

З даним висновком судова колегія
погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 червня 2007 року
ОСОБА_2 було отримано, за його заявою,
кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту розміром 7 000 грн. на
платіжну картку зі сплатою 36% на рік за
користування грошима на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви
позичальника, Умов та правил надання
банківських послуг.

Оскільки відповідач своєчасно не
виконував свої зобов'язання, щодо
повернення грошей, станом на 31 липня 2013
року утворилась заборгованість в
розмірі 34 135 грн. 75 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, та беручи до
уваги, що у відповідача утворилась
заборгованість перед банком у зв'язку з
неналежним виконанням покладених на
нього зобов'язань за кредитним
договором, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
стягнення заборгованості за кредитним
договором через порушення ОСОБА_2
взятих на себе договірних зобов'язань.

Твердження апелянта, щодо нікчемності
кредитного договору, через відсутність
письмового договору та не наданням
банком правил користування
електронним платіжним засобом, є
хибним оскільки, відповідач висловив
згоду на укладення кредитного договору
саме у такій формі, про що свідчить його
підпис на заяві позичальника, яка разом
з пам'яткою клієнта, умовами, правилами
і тарифами в цілому складає договір
надання банківських послуг, до того ж
він особисто під підпис отримав
банківську картку, погодившись з усіма
умовами надання кредиту, порядку та
кінцевого строку його повернення, що
підтверджується заявою від 15 червня 2007
року, а також частково виконував умови
кредитного договору, здійснюючи
погашення заборгованості.

Посилання апелянта на сплив позовної
давності та заборону вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, не ґрунтується на
Законі оскільки, відповідно до п.3.1.3
Умов та правил надання банківських
послуг у зв'язку з закінченням строку
дії Кредитної карти він продовжується
якщо від позичальника не надійшла
заява про закриття картрахунку, тобто
відбувається пролонгація договору,
яка полягає у продовженні його строку
зі збереженням тих умов, на яких його
було укладено (якщо інше не передбачено
договором), зокрема щодо самої умови
про порядок пролонгації договору, які
також залишаються чинними, а тому
підстав для застосування строку
позовної давності не має, оскільки банк
звернувся до суду в межах строку
позовної давності.

Крім того, як роз'яснено у п.31 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30 березня 2012
року "Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин",
при застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Приведені в апеляційній скарзі інші
доводи відповідача не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 19 листопада
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: