РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12853/13-ц

пр. № 2/759/308/14

18 березня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Лазаренко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні власністю,
визначення порядку користування жилим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в управлінні, розпорядженні жилим
приміщенням, повернення оригіналу
свідоцтва про право власності на житло,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю, зокрема
квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення
в неї та зобов»язання відповідачки
надати йому ключі від вхідних дверей у
вказану квартиру. Також просить
визначити порядок користування
спірною квартирою, а саме йому виділити
у користування меншу ізольовану
кімнату розміром 10,7 кв.м., а ОСОБА_2
більшу ізольовану кімнату площею 20,8
кв.м., залишивши в спільному
користуванні: кухню, балкон, ванну
кімнату, туалетну кімнату, коридор.
Обґрунтовуючи вимоги тим, що він є
співвласником вказаної квартири, як і
ОСОБА_2, яка чинить йому перешкоди у
користуванні нею, не впускаючи його до
квартири та не дозволяючи в ній жити, у
зв»язку з чим вимушений звернутись до
суду з таким позовом.

ОСОБА_2 в свою чергу заявила зустрічний
позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
управлінні, розпорядженні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом зобов»язання ОСОБА_1
повернути їй оригінал свідоцтва про
право власності на вказане житло,
зазначаючи, що останній тим, що не надає
їй правовстановлюючий документ на
квартиру, перешкоджає їй в управлінні
та розпорядженні її частиною квартири,
яке полягає в тому, що вона не має
можливості зареєструвати своє право
власності на неї в реєстраційній
службі з урахуванням рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 14.07.2011 року, яким укладений нею
раніше договір довічного утримання
було розірвано.

Представник позивача за первісним
позов у судовому засіданні позовні
вимоги свого довірителя підтримала,
просила їх задовольнити з підстав
зазначених у позові. Додатково суду
пояснила, що ОСОБА_1 є сином
відповідачки ОСОБА_2, які є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 в
рівних частках, проте мають дуже погані
стосунки, оскільки відповідачка не
дозволяє позивачу мешкати в ній із
своєю сім»єю, кажучи, що він має її
покинути, на що він не погоджується та є
причиною їх постійних конфліктів та
непорозумінь. Пояснила і те, що
відповідачкою у 2004 році було укладено
договір довічного утримання із
сторонньою особою, який було розірвано
рішенням суду від 14.07.2011 року за другим
зверненням до суду, у зв»язку з чим у
позивача існують побоювання щодо дій
відповідачки в частині і його частики
майна в квартирі, а тому просить
вселитися в неї, визначивши порядок
користування. Зазначила представник і
те, що ОСОБА_1 погоджується на виділ
йому меншої кімнати, яка не відповідає
його частці, з урахуванням відсутності
іншої.

Зустрічний позов не визнала, просила в
його задоволенні відмовити, з підстав
його безпідставності та недоведеності.

ОСОБА_2 у судовому засіданні свій позов
підтримала, просила його задовольнити.
Суду пояснила, що ОСОБА_1 чинить їй
перешкоди у розпорядженні та
управлінні квартирою АДРЕСА_1, яку
вважає лише своєю власністю з огляду на
те, що у 1985 році ОСОБА_1 було надано
грошові кошти у розмірі 1600 рублів на
будівництво кооперативної квартири,
тоді як реєстрація права власності на
квартиру НОМЕР_1 була здійснена за її
волею та лише на прохання сина ОСОБА_1
без будь-яких правових підстав на те.
Перешкоди у розпорядженні спірною
квартирою полягають в тому, що ОСОБА_1
не надає їй оригіналу свідоцтва про
право власності на вказане вище житло,
що позбавляє її право на реєстрацію
свого права власності на неї, яке досі
рахується за сторонньою особою, з якою
договір довічного утримання вже
розірвано за рішенням суду. З огляду на
що вважає, що такий оригінал
правовстановлюючого документу має
знаходитись саме в неї, а не в ОСОБА_1,
який і просить їй повернути.

Щодо первісного позову, то його ОСОБА_2
не визнає, у його задоволенні просить
відмовити, зазначаючи, що ніяких
перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною
квартирою вона не чинить та зазначаючи,
що порядок користування також не може
бути визначений, оскільки тільки вона
має користуватись нею, оскільки у
ОСОБА_1 є інше житло де він і має жити.
Висловила також свою категоричну
позицію з приводу неможливості ОСОБА_1
жити разом з нею в її квартирі.

Представник ОСОБА_2 у судовому
засіданні зустрічний позов своєї
довірительки підтримав, просив його
задовольнити, проти первісного
заперечував, в його задоволенні просив
відмовити. Суду пояснив, що ОСОБА_2 не
може зареєструвати своє право
власності на квартиру АДРЕСА_1, яка їй
належить на праві часткової власності,
оскільки ОСОБА_1 не надає їй оригіналу
правовстановлюючого документу на неї,
що є порушенням прав власника в частині
розпорядження майном, а тому його має
бути повернуто ОСОБА_2 Щодо первісного
позову пояснив, що він є
необґрунтованим та недоведеним, з
огляду на те, що перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні спірною квартирою не
чиняться. Щодо визначення порядку
користування вказаною квартирою, то
такий також не може бути визначений,
оскільки вказаного спору не існує,
ОСОБА_2 за станом свого здоров»я та віку
потребує в користуванні двома
кімнатами, які знаходяться в квартирі
НОМЕР_1 за вище зазначеною адресою.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача, його
представника, які мають зворотні
статуси по зустрічному позові,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи у їх сукупності, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог, як первісного так і
зустрічного позову з наступних
підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
на праві спільної часткової власності
в рівних частках належить ОСОБА_2 та її
сину ОСОБА_1, що підтверджується
відповідним свідоцтвом про право
власності на житло, видане 02.04.1996 року,
копія якого міститься в матеріалах
справи, вбачається з рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 14.07.2011 року, яке набрало чинності,
згідно якого договір довічного
утримання укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
2004 році розірвано.

Із довідки форми № 3, що видана
Комунальним підприємством «Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Святошинського району м. Києва»
від 11.10.2013 року № 634 вбачається, що у
вищезазначеній квартирі
зареєстровані: з 1985 року ОСОБА_2 та з 1991
року ОСОБА_1

Згідно технічного паспорту на
квартиру, що знаходиться у власності,
спірна квартира складається з двох
ізольованих кімнат, одна з яких
розміром 10,7 кв.м., друга - 20,8 кв.м.,
приміщень загального користування:
кухня, балкон, ванна кімната, туалетна
кімната, коридор.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися,
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла не інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливає місце проживання власника та
місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками зі їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є їх спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідно матеріальної компенсації.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інше не
заборонені законом угоди.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки, позивач є власником 1/2 частки
спірної квартири, то він має право
вимагати усунення перешкод у її
користуванні, шляхом вселення в
зазначену квартиру та визначення
порядку користування нею.

У судовому засіданні знайшло
підтвердження те, що у сторін склалися
неприязні стосунки, що стало причиною
не бажання ОСОБА_2, щоб ОСОБА_1
користувався цією квартирою, в ній
проживав про що сама неодноразово
зазначала у судовому засіданні,
висловлюючи свою категоричну відмову в
цьому та вказуючи, що це на її думку є
неможливим, оскільки вона його
ненавидить та все зробить щоб разом не
жити, що в свою чергу є перешкодою для
позивача у вільному проживання в
спірній квартирі та порушенням його
відповідних прав власника щодо
користування нею, які підлягають
захисту шляхом вселення його в
квартиру АДРЕСА_1.

Щодо визначення порядку користування
цією квартирою між сторонами, то такі
вимоги також підлягають задоволенню,
оскільки з огляду на встановлені вище
стосунки між позивачем та
відповідачкою вбачається відсутність
спільної згоди таких на користування
їх спільним майном, а саме вказаною
квартирою, яке в такому разі підлягає
судовому вирішенню.

Як встановлено, житлова площа спірної
квартири складає 31,5 кв.м., її
співвласниками є 2 особи, а тому на
кожного із співвласника припадає по 15,75
кв.м. в цій квартирі. Проте, оскільки в
квартирі кімната з ідеальним розміром
частки у власності для кожного із
співвласників відсутня, то суд вважає
за можливе виділити у користування
ОСОБА_1 за його на це згодою, кімнату
меншою за розмір його частки, а саме
розміром 10,7 кв.м., а ОСОБА_2 кімнату
розміром 20,8 кв.м., яка є навіть більшою
за її часткою у власності, залишивши
спільному користуванні: кухню, балкон,
ванну кімнату, туалетну кімнату,
коридор, враховуючи, що при такому
розподілі не порушуються права жодної
із сторін.

Позовні вимоги в частині
зобов»язання відповідачку видати
позивачу ключі від спірної квартири,
задоволенню не підлягають, оскільки
такий спосіб захисту прав не
передбачений законом і по своїй суті є
процесом виконання рішення суду щодо
усунення перешкод у користуванні
власністю.

Щодо зустрічних вимог, то такі
підлягають частковому задоволенню,
зокрема щодо усунення перешкод в
розпорядженні власністю ОСОБА_2, шляхом
зобов»язння ОСОБА_1 надати оригінал
свідоцтва про право власності на житло,
а саме квартиру АДРЕСА_1 для реєстрації
у відповідних органах права власності
на частку в зазначеній квартирі за
ОСОБА_2, з поверненням оригіналу
свідоцтва про право власності на
вказане житло ОСОБА_1 після такої
реєстрації пава власності з огляду на
таке.

Згідно вище вказаних норм, які
регулюють питання власності та згідно
ст. 361 ЦК України, яка визначає, що
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у справі
часткової власності, порушене право
підлягає захисту.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло, видане 02.04.1996 року за
відповідним розпорядженням комісії по
приватизації житлового фонду НВО
«Електронмаш» щодо квартири АДРЕСА_1 її
власниками в рівних частках є ОСОБА_2 та
ОСОБА_1

30.09.2004 року ОСОБА_2 уклала договір
довічного утримання з ОСОБА_3, згідно
якого її частка власності у квартирі
АДРЕСА_1 була передана у власність
набувачеві по вказаному договору.

Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 14.07.2011 року, яке набрало
чинності, вказаний договір довічного
утримання було розірвано, а відтак
згідно ч.1 ст. 756 ЦК України ОСОБА_2 знову
набула право власності на майно, яке
було нею передано, тобто на цю ж частину
спірної квартири.

Проте, у судовому засіданні
встановлено, що вказана частка
власності ОСОБА_2 за нею не
зареєстрована, що вбачається із
відповіді БТІ м.Києва від 22.10.2012 року в
якій зазначено, що ? частка квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстрована з
30.09.2004 року, тобто з моменту укладення
нею вже розірваного тапер договору
довічного утримання.

Те, що оригінал свідоцтва про право
власності на це житло знаходиться у
ОСОБА_1 ніким не заперечується та
свідчить його надання при розгляді
вказаної справи, те, що ОСОБА_1 не надає
це свідоцтво ОСОБА_2 для здійснення
реєстрації свого права власності на
квартиру вбачається із пояснень його
представника, яка пояснювала у суді, що
ОСОБА_1 як співвласник квартири
правомірно ним володіє та побоюється
за дії ОСОБА_2 по бездумному
розпорядженню квартирою, яке вже мало
місце у 2004 році та підтверджується
неодноразовими зверненнями ОСОБА_2 до
прокуратури Святошинського району
м.Києва з цього приводу.

Отже, з огляду на вище встановлене,
вбачається порушення з боку ОСОБА_1
прав ОСОБА_2 в частині розпорядження
своєю власністю, оскільки саме за
ненаданням їй оригіналу
правовстановлюючого документу на
квартиру, остання не має можливості
своє право на неї зареєструвати у
відповідних органах реєстрації.

Проте, враховується судом і те, що
ОСОБА_1 абсолютно правомірно володіє
цим свідоцтвом, оскільки є
співвласником квартири, з огляду на що,
обираючи спосіб захисту порушеного
права позивача за зустрічним позовом,
суд вважає за можливе до його
застосування саме у вигляді
зобов'язання ОСОБА_1 надати його для
реєстрації у відповідних органах права
власності на частку в зазначеній
квартирі за ОСОБА_2, з поверненням
оригіналу свідоцтва про право
власності на вказане житло ОСОБА_1
після такої реєстрації права
власності, що відповідає відновленню
порушеного права про яке заявляє
ОСОБА_2 в даному позові та не позбавляє
права і в подальшому звертатись до суду
за захистом своїх порушених прав у разі
такого.

З огляду на що, позовні вимоги по
зустрічному позову підлягають
частковому задоволенню.

Посилання ОСОБА_2 в своїх
поясненнях на те, що квартира АДРЕСА_1 є
її особистою власністю, не дивлячись на
свідоцтво про право власності на нього
яке видано на двох, є необґрунтованими,
нічим не доведеними, а тому оцінюються
судом критично.

Посилання ОСОБА_2 та її представника на
існування у ОСОБА_1 іншого житла, де на
їх думку той і має жити, та на
неналежний догляд сина похолого віку
матері, також оцінюються негативно,
оскільки права власника не можуть
обмежуватись існуванням у нього іншого
майна, як і догляд сином своєї матері,
який може бути по своїй суті іншим
правовим спором, що не впливає на
поняття власності та обсяг певних прав
по ньому.

Посилання представника ОСОБА_1 в
судовому засіданні на побоювання
останнього в бездумному розпорядженні
ОСОБА_2 своєю часткою власності
квартири, а відтак його намагання в
уникненні цього не відповідають нормам
діючого закону щодо права власника
розпоряджатись своїм майном на власний
розсуд, чому суд також надає свою
правову оцінку.

Суд надає оцінку і свідченням, які
надавали в судовому засіданні свідки
заявлені стороною зустрічного позову,
зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з огляду на
які зазначає, що такі свідчать про
існування конфлікту між позивачем та
відповідачкою, який було враховано
судом вище.

Отже, за вищевикладених обставин, суд
дійшов до висновку про наявність
законних підстав для часткового
задоволення позовних вимог первісного
та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції
України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст.
16, 317, 319, 321, 358, 391, 756 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 3, 11, 57-61, 174, 209, 210, 212-215, 218,
224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди в користуванні
власністю ОСОБА_1, шляхом його вселення
в квартиру АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування жилим
приміщення в квартирі АДРЕСА_1,
виділивши у користування ОСОБА_1
ізольовану кімнату площею 10,7 кв.м., а
ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 20,8
кв.м., залишивши в спільному
користуванні: кухню, балкон, ванну
кімнату, туалетну кімнату, коридор.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди в розпорядженні
власністю ОСОБА_2, шляхом зобов»язння
ОСОБА_1 надати оригінал свідоцтва про
право власності на житло, а саме
квартиру АДРЕСА_1 для реєстрації у
відповідних органах права власності на
частку в зазначеній квартирі за ОСОБА_2,
з поверненням оригіналу свідоцтва про
право власності на вказане житло
ОСОБА_1 після такої реєстрації права
власності.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення через
Святошинський районний суд м.Києва та
протягом 10 днів з дня отримання його
копії для тих кого не було під час його
оголошення.

Суддя