УХВАЛА

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча», третя особа -
Старобишевський районний відділ
Донецької регіональної філії
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру», про
визнання договору оренди землі
недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду Донецької
області від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 25 листопада 2002 року її матері,
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
належала земельна ділянка площею 5,8169
га, що розташована в межах території
Стильської сільської ради
Старобешівського районного суду
Донецької області. 21 серпня 2012 року
вона отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на указану
земельну ділянку і при оформлені
свідоцтва їй стало відомо про
наявність договору оренди вказаної
земельної ділянки від 27 лютого 2008 року,
укладений між її матір'ю та дочірнім
підприємством «Ілліч-Агро Донбас». Про
укладення такого договору їй не було
відомо, а при ознайомленні з
матеріалами реєстраційної справи вона
встановила, що підпис на договорі
вчинений не її матір'ю, а іншою особою,
тобто волі у матері на укладення цього
договору не було.

Ураховуючи викладене, позивачка на
підставі ст. ст. 203, 215, 386, 391 ЦК України
просила суд визнати договір оренди
землі від 27 лютого 2008 року недійсним,
усунути перешкоди у здійсненні нею
права користування спірною земельною
ділянкою шляхом заборони дочірньому
підприємству «Ілліч-Агро Донбас»
здійснювати ведення товарного
сільського господарського виробництва
на указаній земельній ділянці.

Рішенням Старобешівського районного
суду Донецької області від
24 травня 213 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 10 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення. У задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено з інших
правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та направити справу
на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив
із того, що позивачка не довела
належними та допустимими доказами, що
її мати договір оренди не підписувала
та не укладала.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову з
інших правових підстав, апеляційний
суд виходив із того, що відбулося
фактичне виконання умов указаного
договору оренди спірної земельної
ділянки сторонами договору, зокрема,
неодноразове прийняття орендної плати
позивачем та її матір'ю, ОСОБА_4,
свідчить про виконання ними дій,
спрямованих на прийняття оспореного
договору оренди до виконання та
схвалення позивачем та її матір'ю
укладеного договору оренди земельної
ділянки.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі державного акта на право
власності на земельну ділянку від
25 листопада 2002 року матері ОСОБА_3
- ОСОБА_4, належала земельна ділянка
площею 5,8169 га, що розташована в межах
території Стильської сільської ради
Старобешівського районного суду
Донецької області. 27 лютого 2008 року між
ОСОБА_4 та дочірнім підприємством
«Ілліч-Агро Донбас» був укладений
договір оренди указаної земельної
ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла,
ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті
матері і 21 серпня 2012 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на указану
земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відмовляючи у задоволенні позову, у
порушення вимог ст. ст. 57-59, 212-214, 316 ЦПК
України, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що висновком судової
почеркознавчої експертизи від 30 серпня
2013 року підтверджено те, що підпис від
імені орендодавця, розташований в
графі «підпис» в договорі оренди землі
від 27 лютого 2008 року виконаний не
ОСОБА_4, а іншою особою.

Отже, волевиявлення померлої ОСОБА_4 на
укладення договору оренди відсутнє.

Посилання апеляційного суду як на
встановлений факт схвалення позивачем
та її матір'ю укладеного договору та
виконання договору його сторонами
безпідставне, так як суд не послався на
норму матеріального права, яка б
вказувала на те, що можна відмовити у
задоволенні позову при доведенні того,
що є схвалення договору, який не
укладався, не підписувався, отже
відсутнє волевиявлення на договірні
відносини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 10 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко