Справа № 352/2027/13-ц
Провадження № 22-ц/779/659/2014
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич
І.М. Іван Миколайович
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Мелінишин Г.П., Шалаути Г.І.

секретаря
Бойчука Л.М.

з участю представників апелянта -
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі,
гідності та відшкодування моральної
шкоди, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення
Тисменицького районного суду від 07
лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із зазначеним
позовом посилаючись на те, що
відповідач писав на нього скарги, в
яких викладав наклепницькі дані з
наміром заплямувати його честь та
гідність. Просив зобов'язати
відповідача вибачитися за поширення
неправдивої інформації в присутності
колег по роботі, заборонити поширювати
неправдиву та принижуючу інформацію,
пов'язану із проходженням ним
військової служби в органах СБУ та
стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 20000грн.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 07 лютого 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1500
грн. на відшкодування спричиненої
моральної шкоди та 229,40грн. судового
збору.

На дане рішення представник ОСОБА_5 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд не взяв до
уваги доводи про те, що викладена
ОСОБА_5 інформація мала місце як
реалізація свого конституційного
права, так як між сторонами виникли
неприязні стосунки на побутовому
рівні.

Апелянт також вказує, що позивачем не
доведено, що поширенням недостовірної
інформації, відповідач спричинив йому
моральну шкоду, оскільки не подав суду
з цього приводу жодного доказу, а його
покликання щодо знаходження в лікарні
двічі, невідомо з яких причин, не довів,
яке має відношення до цього відповідач.
Крім того, ніхто не принижував позивача
честь і гідність , не просив його
звільнити з роботи чи покарати іншим
чином, а просив перевірити чи його дії
правомірні.

Вважає, що суд не взяв до уваги позицію
пленуму Верховного Суду України, де
зазначено, що суди повинні мати на
увазі, що у випадку, коли особа
звертається до зазначених органів із
заявою, в якій міститься та чи інша
інформація, і в разі, якщо цей орган
компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представники
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримали з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просили про їх
задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився,
хоча належним чином повідомлявся про
час й місце розгляду справи, що у
відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається, що
29.08.2012 року відповідач ОСОБА_5 звертався
в УСБУ в Івано-Франківській області із
заявою з приводу неправомірних дій
співробітника ОСОБА_4, мотивуючи тим, що
останній, зловживаючи своїм службовим
становищем, втручається у земельний
конфлікт, що виник між батьками
позивача та відповідачем. З даного
приводу УСБУ в Івано-Франківській
області проводилась перевірка і факти,
що викладені у заяві відповідача, не
підтвердились. З аналогічними заявами
відповідач звертався в прокуратуру
Івано-Франківської області та УСБУ в
Івано-Франківській області у 2008 році.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
викладена у заяві відповідача
інформація не відповідає дійсності,
поширена з метою приниження честі та
гідності позивача через особисті
неприязні стосунки в побуті, внаслідок
чого позивач перебуває у стані
морального пригнічення та дискомфорту,
визначивши розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі
1500грн.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Згідно ст. ст. 270, 297 ЦК України до
особистих немайнових прав фізичної
особи відносяться в тому числі і право
на повагу до честі і гідності. Гідність
та честь фізичної особи є
недоторканними. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв"язку з
каліцтвом або іншими ушкодженнями
здоров"я; у приниженні честі, гідності,
а також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Судом встановлено, що між відповідачем
та батьками позивача склались
неприязні стосунки через земельний
конфлікт, з приводу якого ухвалювались
судові рішення (а.с. 27-35). Відповідач
звертаючись із скаргами в прокуратуру
Івано-Франківської області та УСБУ в
Івано-Франківській області просив
здійснити перевірку неправомірних на
його думку дій позивача, як працівника
УСБУ в Івано-Франківській області з
приводу втручання у їх земельний спір,
зловживаючи своїм посадовим
становищем.

Звертаючись в суд із зазначеним
позовом, ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_5,
подаючи вищезазначені скарги ставив
перед собою мету звільнення його з
роботи, заплямування його честі та
гідності, однак жодних доказів з цього
приводу не представив. Крім того, не
представив позивач і будь-яких доказів
в обґрунтування стягнення з
відповідача грошового відшкодування
моральної шкоди.

Згідно п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
роз'яснено, що відповідно до статті 40
Конституції України усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації. У випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей).

Як зазначено у ч.2 зазначеного рішення,
у відповіді на запит Конституційного
Суду України Голова Верховного Суду
України підкреслює, що звернення особи
до правоохоронного органу зі скаргою
на неправомірні дії його працівника,
пов'язані із здійсненням ним владних
повноважень чи виконанням службових
обов'язків, є поширенням відомостей про
цього працівника. Однак таке звернення
не може бути підставою
цивільно-правової відповідальності
заявника за статтею 7 Цивільного
кодексу (навіть якщо такі відомості не
відповідають дійсності). Повідомлення
правоохоронному органу про дії його
працівника, що стосуються виконання
ним службових обов'язків, але не
пов'язані з реалізацією владних
повноважень, є повідомленням про
поведінку цього працівника, а тому не є
поширенням відомостей у розумінні
статті 7 Цивільного кодексу незалежно
від того, чи правдиві вони. Підставою
для відповідальності заявника за
статтею 7 Цивільного кодексу можуть
бути лише відомості, які стосуються
поведінки (дій чи бездіяльності)
працівника правоохоронного органу,
оцінки його особистості (особистих
якостей), за наявності всіх
передбачених цією статтею обставин.

А тому, колегія суддів вважає, що дані
скарги не можуть оцінюватися, як
поширення недостовірної інформації, а
відтак і спричинення моральної шкоди.
Однак суд першої інстанції наведеного
не врахував та ухвалив рішення з
порушенням вимог закону.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції не може залишатися в силі і
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог
ОСОБА_4

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 218, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 07 лютого 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про захист честі, гідності та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Г.П. Мелінишин

Г.І. Шалаута