Справа № 370/1547/13-ц
Головуючий у І інстанції Оберемко
В.О.Провадження № 22-ц/780/790/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 02
грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Мар"янівської
сільської ради Макарівського району
Київської області, третя особа:
Реєстраційна служба Макарівського
району Київської області про визнання
права власності на спадкове майно.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до
Мар"янівської сільської ради
Макарівського району Київської
області, третя особа: Реєстраційна
служба Макарівського району Київської
області про визнання права власності
на спадкове майно. Свої вимоги
обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер їх батько - ОСОБА_5 Після його
смерті залишилось спадкове майно,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке
складається із домоволодіння -
житловий будинок (А) загальною площею
76,5 м2, та господарських будівель та
споруд веранда (а), сарай (Б), сарай (В),
сарай (Г), колодязь №1.

Спадкоємцями за законом першої черги
до майна померлого є позивачі по справі
- ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Інші спадкоємці
за законом відсутні.

Позивачі зазначали, що будинок був
побудований до 50-х років, відповідні
дозволи на будівництво не збереглися,
однак будинок побудований без порушень
будівельних та санітарних норм та прав
чи інтересів інших осіб на земельній
ділянці площею 0,52га, в тому числі, для
обслуговування житлового будинку.

Позивачі вважали, що запис в
погосподарській книзі свідчить про
виникнення у їх батька - ОСОБА_5 права
приватної власності на житловий
будинок, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Проте нотаріусом відмовлено в
оформленні даного будинку у зв'язку з
відсутністю у спадкодавця
правовстановлюючих документів на дане
майно.

Позивачі просили, визнати за ними право
власності по 1/3 частини за кожним на
спадкове майно, що залишилось після
смерті ОСОБА_5, а саме: домоволодіння, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами
відповідно до технічного паспорту на
житловий будинок.

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від 02
грудня 2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали
апеляційну скаргу, в якій просили
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення їх позовних вимог. В
апеляційній скарзі посилалась на те, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушення норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачами не доведена
обставина виникнення права власності
на спірний житловий будинок у самого
спадкодавця за його життя та фактичні і
правові підстави для виникнення права
власності на спірний будинок,
відповідність даного будинку
будівельно- технічним, санітарним,
протипожежним та іншим нормам,
встановленим чинним законодавством
України, відведення земельної ділянки,
на якій збудовано спірний будинок, для
вказаних цілей, звернення для
оформлення спадщини в нотаріальному
порядку.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи, не
ґрунтуються на вимогах закону.

Як видно з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с. 14).

Після його смерті залишилось спадкове
майно, яке складається із
домоволодіння АДРЕСА_1

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є спадкоємцями
за законом першої черги до майна
померлого ОСОБА_5 (а.с.33-35). Інші
спадкоємці за законом відсутні.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 вчасно
звернулися із заявами про прийняття
спадщини до державної нотаріальної
контори (а.с. 33), позивач ОСОБА_3 прийняв
спадщину в розумінні ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК
України, оскільки на час відкриття
спадщини був зареєстрований та
проживав разом із спадкодавцем (а.с. 19,
21).

Відповідно до копії технічного
паспорту на спірне домоволодіння, що
міститься в матеріалах справи (а.с. 11-13),
вказане домоволодіння складається з
жилого будинку, рік побудови - 1928,
веранди, рік побудови - 1980, трьох сараїв
побудованих в 1945 році, та колодязю.

Відповідно до письмових доказів, що
надані суду позивачем по справі і
містяться в матеріалах справи (а.с. 21), а
саме виписки з погосподарської книги №
4 за 2006-2010 роки, у вказаній
погосподарській книзі Мар»янівської
сільської ради Макарівського району
Київської області зроблено особистий
запис №? 323 про те, що власником
житлового будинку розташованого в
АДРЕСА_1, є ОСОБА_5

У 1957 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таким чином, громадяни набували
статусу власника житлового будинку та
згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу
Української РСР 1922 року набували право
в межах, установлених законом,
володіння, користування й
розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 50-х роках,
не було передбачено, чинним на той час
законодавством, обов'язкової
реєстрації права власності в Реєстрі
прав власності в БТІ. Така реєстрація
була введена в дію в 90-х роках, але
законом строку до якого повинно бути
здійснено таку реєстрацію не
встановлено.

Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК
України у разі смерті власника
нерухомого майна, первинна реєстрація
права власності на яке не була
проведена і правовстановлюючий
документ відсутній, питання про
визнання належності цього майна
попередньому власнику та його
спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як видно із матеріалів справи, первинна
реєстрація спадкового житлового
будинку була проведена у відповідності
із діючим на той час законодавством.

Стаття 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» ( в редакції на
час виникнення спірних правовідносин ),
надає визначення термінів, які
вживаються у цьому законі. Зокрема, в
цій статті визначено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових права на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно із
діючими нормативно - правовими актами
до набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Право власності на збудоване до
набрання чиності Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його спорудження, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення.

Право власності на спірний спадковий
будинок було набуто після закінчення
його будівництва відповідно вимог до
діючого на той час законодавства.

Враховуючи, що будівництво житлового
будинку, який є об'єктом спадщини,
відбувалось відповідно до чинного на
час його будівництва законодавства на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво (тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
статті 105 ЦК Української РСР) і що на
момент смерті спадкодавця цей будинок
був повністю збудований і прийнятий в
експлуатацію, проте спадкоємці не
можуть оформити належне їм право
власності на вказаний будинок в
порядку спадкування відповідно до
вимог закону з тих підстав, що
реєстрація права власності на будинок
відсутня, можна дійти висновку, що
спірний житловий будинок є об'єктом
права власності, а також про наявність
правових підстав для визнання за
спадкоємцями права власності на цей
будинок у порядку спадкування.

Суд першої інстанції не з'ясував, коли
саме та ким був побудований будинок,
який порядок набуття права власності
на об'єкти нерухомого майна існував на
той час, що має вирішальне значення для
правильного вирішення справи, і
прийшов до помилкового висновку про те,
що право власності па вказаний будинок
не зареєстровано відповідно вимог
закону, а відтак спадкодавець не набув
права власності на будинок, а тому і
позивачі не можуть успадкувати
вказаний будинок, крім того, суд
фактично визнав неправомірним запис в
погосподарський книзі щодо права
власності ОСОБА_5 на спірний будинок ,
проте таких вимог позивачі не заявляли.

Враховуючи, що між сторонами існує спір
про право щодо спадкового майна,
вирішити його сторони в позасудовому
порядку позбавлені можливості, суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позову.

Позивачі, як спадкоємеці, яка прийняли
спадщину за законом у встановлений
законом строк ( ст.529, 549 ЦК УРСР в
редакції 1963 року ) мають право на
спадкове майно - будинок, розташований
за адресою: домоволодіння, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами
відповідно до технічного паспорту на
житловий будинок.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303
ЦПК України, колегія суддів вважає, що
рішення суду не може вважатися
законним і обґрунтованим, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції
1963 року), колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 02
грудня 2013 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Мар"янівської сільської ради
Макарівського району Київської
області, третя особа: Реєстраційна
служба Макарівського району Київської
області про визнання права власності
на спадкове майно- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право
власності по 1/3 частині за кожним на
спадкове майно, в порядку спадкування
за законом, що залишилося після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, а
саме: домоволодіння розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 - житловий будинок (А)
загальною площею 76,5 м2, житловою площею
46,3 м2 з господарськими будівлями та
спорудами: веранда (а), сарай (Б), сарай
(В), сарай (Г) колодязь №1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: