Справа №436/2894/13ц
Провадження №2/436/252/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
м. Луганськ

Кам'янобрідський районний суд м.
Луганська у складі:

головуючого - судді
ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі -
ЧЄГЛАКОВІЙ О.О.,

за участю позивачки -
ОСОБА_1,

представника відповідачки -
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Луганську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська із вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1
зазначено, що 27.09.2012р. відповідачка
позичила в неї 10200,00 гривень строком на 8
місяців, тобто до 27.05.2013р., зі сплатою 6%
щомісяця за користування грошовими
коштами, про що власноручно склала
розписку. Після цього, в січні, лютому
та квітні 2013 року відповідачка
частково виконала свої зобов'язання
шляхом виплати відсотків за
користування позикою у сумі 1400 гривень
(300+500+600), після чого припинила сплату
будь-яких коштів. У зв'язку з тим, що
ОСОБА_3 у даний момент від виконання
взятих на себе зобов'язань шляхом
повернення коштів та процентів за
користування ними ухиляється,
позивачка просить стягнути в
відповідачки запозичені грошові кошти
у сумі 10200,00 гривень, відсотки за
користування даними коштами у сумі 7010,39
гривень, а також 3% річних за порушення
строків виконання зобов'язання у сумі
147,55 гривень.

У судовому засіданні позивачка,
підтримала доводи, викладені у позові,
та надала суду пояснення, аналогічні
його змісту. При цьому ОСОБА_1
зазначила, що фактично нею було
отримано від відповідачки грошові
кошти у сумі 2400,00 гривень, а саме: в
листопаді 2012 року - 600,00 гривень, у січні
2013 року - 300,00 гривень, у лютому 2013 року -
500,00 гривень, у квітні 2013 року - 1000,00
гривень. Дані кошти зараховано у якості
сплати процентів за користування
кредитом. Будь-яких інших грошових
коштів в рахунок погашення договору
позики ОСОБА_3 надано не було, а надані
відповідачкою копії квитанції даних
обставин не підтверджують, оскільки
окрім самої відповідачки, ОСОБА_1
надавала позику ще і її матері. У
зв'язку з цим ті копії наданих
відповідачкою квитанцій, які не
містять прізвища платника, а також
квитанція, до якої вказана інформація
внесена від руки самою відповідачкою,
не є належними доказами сплати позики,
оскільки раніше були використані її
матір'ю в якості підтвердження сплати
боргу зі свого боку. Також позивачка
зазначила, що 600,00 гривень, про які
йдеться мова у позові були повернуті їй
не у квітні 2013р., а у листопаді 2012р., про
що вона написала розписку. У квітні 2013р.
ОСОБА_3 повернула їй лише 1000,00 гривень
та інших коштів не сплачувала. З огляду
на викладене ОСОБА_1 просила стягнути з
відповідачки зазначені у позові
грошові кошти за мінусом фактично
отриманих від неї сум в загальному
розмірі 2400,00 гривень. При цьому ОСОБА_1
пояснила, що позовні вимоги уточнювати
вона не бажає та просить розглянути
справу на підставі наявних в ній даних
та доказів.

Крім того, в обґрунтування своєї
позиції ОСОБА_1 надала суду оригінал
розписки, написаної відповідачкою
(а.с.16).

Представник відповідачки у
судовому засіданні позовні вимоги
визнав частково, надавши суду письмові
заперечення проти позову (а.с.17-19). В
обґрунтування своєї позиції
представник відповідача зазначив, що
фактично, з урахуванням наявних
квитанцій та розписки, ОСОБА_3 було
сплачено на користь ОСОБА_1 грошові
кошти у сумі 4400,00 гривень, у зв'язку з
чим загальна сума заборгованості, яка
залишилась несплаченою, дорівнює 14210,38
гривень. Крім того, відповідно до
розписки відповідачка зобов'язалася
сплачувати 6% відсотків щомісяця за
користування кредитом, у зв'язку з чим
положення ст. 625 ЦК України щодо сплати
3% річних не підлягають застосуванню у
даному випадку. З урахуванням
викладених у запереченнях доводів
представник відповідачки просив
стягнути з неї та користь позивачки
грошові кошти у сумі 10200,00 гривень та
судовий збір у сумі 229,40 гривень. В решті
позовних вимог відмовити за
необґрунтованістю. В подальшому, у
судовому засіданні 27.02.2014р.,
представник відповідача зазначив, що
він наполягає на тому, що ОСОБА_3 було
сплачено: в листопаді 2012 року - 600,00
гривень, у січні 2013 року - 300,00 гривень, у
лютому 2013 року - 500,00 гривень, у квітні 2013
року - 600,00 гривень та 1000,00 гривень, та
просить прийняти рішення з урахуванням
даних сум.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали страви, суд
приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, створює необхідні
умови для всебічного і повного
дослідження обставин справи. Згідно ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.
Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на основу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Отже, свобода договору
означає право громадян або юридичних
осіб вступати чи утримуватися від
вступу у будь-які договірні відносини.
Свобода договору проявляється також у
можливості, наданій сторонам визначити
умови такого договору.

Судом встановлено, що 27.09.2012р. між
сторонами було укладено договір
позики, за умовами якого 27.09.2012р.
відповідачка позичила у позивачки 10200,00
гривень строком на 8 місяців, тобто до
27.05.2013р., зі сплатою 6% щомісяця за
користування грошовими коштами, про що
власноручно склала розписку.
Перебування у позивачки оригіналу
вказаного договору позики, власноручне
написання якого відповідачкою її
представник не заперечує, підтверджує
як факт його укладення з урахуванням
волевиявлення сторін, так і факт
отримання боржником від кредитора
грошових коштів у сумі 10200,00 гривень
(а.с.16).

Відповідачкою умови договору були
виконані лише частково та сплачені
проценти за користування кредитними
коштами у листопаді 2012 року в сумі 600,00
гривень, що підтверджується розпискою
(а.с.22), у квітні 2013 року у сумі 1000,00
гривень, що підтверджується квитанцією
№FJB193 від 01.04.2013р. (а.с.21).

Крім того, ОСОБА_3 було повернуто ОСОБА_1
проценти за користування кредитними
коштами у січні 2013 року - 300,00 гривень, у
лютому 2013 року - 500,00 гривень. Дані
обставини визнані сторонами та, згідно
ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не потребують
доказування.

Квитанція від №FJB193 від 30.04.2013р. на
суму 600,00 гривень не може бути визнана у
якості належного та допустимого доказу
по справі, оскільки графи «платник» та
«отримувач» не були заповнені
співробітником банку при оформлені
даного платіжного документу (а.с.21).
Належним чином оформленої квитанції
суду надано не було.

Тобто, загальна сума процентів,
сплачених ОСОБА_3 за договором позики
та підтверджених належними та
допустимими доказами по справі,
складає 2400,00 гривень.

На момент звернення позивачки до суду
із даним позовом розмір процентів за
користування кредитом був
розрахований за формулою: 10200,00 гривень
(сума боргу) х 72% (із розрахунку 6% на
місяць):100% х 418 (кількість днів
користування кредитним коштами):365
(кількість днів у році) та складав, без
урахування сплачених сум, 8410,39 гривень.

Правильність застосування саме такої
формули для розрахунку процентів за
договором позики та їх розмір, без
урахування сплачених сум, у судовому
засіданні оспорені не були.

Розмір процентів за користування
позикою, з урахуванням сплачених
відповідачкою та підтверджених
належними і допустимими доказами по
справі сум, складає 6010,39 гривень із
розрахунку: 8410,39 гривень (нараховані
відсотки) - 2400,00 гривень (сплачені
відсотки) = 6010,39 гривень.

Запозичені грошові кошти у сумі 10200,00
гривень відповідачкою повернуті не
були.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
підлягають стягненню грошові кошти у
сумі 10200,00 гривень у якості повернення
суми позики та проценти за
користування даними коштами у сумі 6010,39
гривень.

Крім того, відповідно до статті 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу,
інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов,
згідно ст. 525 ЦК України, не
допускається якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 625
Цивільного кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, а за правилами частини
першої статті 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Правовими
наслідками порушення зобов'язання
згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом встановлено, що під час укладання
договору позики від 27.09.2012р. сторони
узгодили, що строк користування ОСОБА_3
кредитними коштами складатиме 8
місяців. Тобто кінцевим терміном
повернення позики є 27.05.2013р.

В межах заявлених позивачкою вимог,
станом на 20.11.2013р., термін прострочення
повернення грошових коштів у розмірі
10200,00 гривень складає 176 днів.

Три проценти річних від зазначеної
суми має бути розраховано за
формулою:(сума боргу)
х(3%річних):(100%):(кількість днів у
році)х(кількість днів прострочення
зобов'язання). Тобто, у даному випадку, 3%
річних від простроченої суми
зобов'язання складає 147,55 гривень.

Посилання представника відповідача на
безпідставність вимог щодо з стягнення
з ОСОБА_3 3% річних згідно ст. 625 ЦК
України у зв'язку з тим, що при
написанні розписки сторонами було
узгоджено інший розмір процентів (6%),
судом до уваги не приймаються, оскільки
як вбачається з тексту розписки, при
визначені умов позики сторонами було
узгоджено лише розмір процентів за
користування грошовими коштами згідно
з нормами ст. 1048 ЦК України. Розмір
процентів від простроченої суми, які
мають бути сплачені у якості
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання згідно з
положеннями ст. 625 ЦК України при
укладенні договору позики сторонами не
визначався, у зв'язку з чим до даних
правовідносин має бути застосовано їх
загальний розмір: 3% річних.

З огляду на викладене, оцінивши та
проаналізувавши наявні у справі докази
у їх сукупності, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивачки до
відповідачки про стягнення
заборгованості за договором позики у
сумі 10200,00 гривень, процентів за
користування позикою у сумі 6010,39
гривень, трьох відсотків річних від
простроченої суми 147,55 гривень, у
зв'язку з чим позов підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у
зв'язку із частковим задоволенням
позовних вимог, з відповідачки на
користь позивача підлягають стягненню
понесені ОСОБА_1 документально
підтверджені судові витрати з оплати
судового збору в розмірі 229 гривень 40
копійок.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202, 207, 509, 524, 526, 530,
533, 610-612, 625, 1046-1049 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики у
сумі 16357 (шістнадцять тисяч триста
п'ятдесят сім) гривні 94 копійки, яка
складається з: заборгованості за
договором позики у сумі 10200,00 гривень,
процентів за користування позикою у
сумі 6010,39 гривень, трьох відсотків
річних від простроченої суми 147,55
гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати з оплати судового збору
в сумі 229 (двісті двадцять дев'ять)
гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Кам'янобрідський районний суд м.
Луганська протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
А.О. ТЕМНІКОВА