Ухвала іменем україни 19 березня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Мазур
Л.М., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання такими, що втратили право на
житло, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 на заочне рішення Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 01 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 05 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із вказаним позовом, на
обгрунтування якого зазначив, що у 1973
році його матір ОСОБА_8 отримала ордер
на вселення у квартиру АДРЕСА_1. Разом з
нею вселилися та були зареєстровані:
позивач ОСОБА_5, батько позивача -
ОСОБА_9, сестра позивача - ОСОБА_10 та
брат позивача - ОСОБА_6 Пізніше
народилася молодша сестра - ОСОБА_5 У
травні 1994 року народилася племінниця
позивача - ОСОБА_7, яка була автоматично
зареєстрована за місце реєстрації
своєї матері ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача
ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько
- ОСОБА_9 Зазначає, що в квартирі крім
нього ніхто не проживає, сестра ОСОБА_5
з дочкою виїхали з квартири у 2002 році, з
цього ж року немає будь-яких відомостей
від брата -- ОСОБА_6 Також вказує
на те, що він ніде не працює, дохід
складають випадкові заробітки, рідні
не беруть участі в утриманні квартири.
Оскільки йому не відоме місце
находження відповідачів, тому він
звернувся до суду, щоб у такий спосіб
зняти відповідачів з реєстрації за
вказаною адресою.

Заочним рішенням Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 01 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 05 листопада 2013 року, позов ОСОБА_5
задоволено, визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_7
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанції не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
суд першої інстанції з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем доведено факт
непроживання відповідачів у спірній
квартирі понад шість місяців без
поважних причин, відтак у силу ст. ст. 71,
72 ЖК України вони є такими, що втратили
право користування квартирою.

З таким висновком судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що у 1973 році ОСОБА_8
отримала ордер на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ТОВ «Добробит»,
виданій ОСОБА_5 19 березня 2013 року, у
квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані:
ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 8, 9)

Згідно з актом, складеним 11 березня 2013
року паспортистом ТОВ «Добробит»,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 не проживають за
вказаною адресою з 2002 року (а. с. 7).

Згідно зі ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Статтею 9 ЖК України
визначено, що ніхто не може бути
обмежений у праві користуватися жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

У п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України»
судам роз'яснено, що у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Визнаючи ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, та
визначаючи час з якого позивачі були
відсутні у квартирі, суд послався лише
на акт, складений паспортистом зі слів
громадян, відхиливши клопотання
відповідачів щодо допиту свідків та не
перевірив доводів відповідачів про те,
що їх відсутність у спірній квартирі
була зумовлена поважними причинами,
зокрема неправомірною поведінкою
позивача, та не дослідив відповідних
доказів, наданих позивачкою.

Відповідно до ч. 4 ст. 10
ЦПК України суд має сприяти всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
сприяти здійсненню особам, які беруть
участь у справі, в реалізації їхніх
прав. Реалізація принципу змагальності
в цивільному процесі та доведення
перед судом обґрунтованості своїх
вимог є конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Суд у порушення вимог
ст. ст. 57, 60 ЦПК України, визнаючи ОСОБА_6
таким, що втратив право користування
квартирою в якій він зареєстрований, не
дав належної правової оцінки довідці,
виданій ОСОБА_9, про те, що його син
ОСОБА_6 з січня 2005 року перебуває у
розшуку як безвісти зникла особа (а. с.
40).

Відхиляючи заяву
відповідачки про виклик та допит
свідків, які б могли підтвердити її
проживання у спірній квартирі та
поважність причин її відсутності у
квартирі апеляційний суд не врахував
вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України
про те, що рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що апеляційним судом
зроблено не було.

Враховуючи те, що
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судом не встановлені, рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Заочне рішення Крюківського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 01 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 05 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська