Провадження № 2/461/510/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2014 року
м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді
Мисько Х.М.

при секретарі
Кружинець Н.В.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
спільного проживання та визнання права
власності на майно, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_3 звернулась до суду
із позовом до ОСОБА_2, в якому просить
визнати за нею право власності на ?
частини квартири за адресою: АДРЕСА_1,
право власності на ? ідеальної частки
автомобіля «Рено», модельного ряду
«Лагуна» д.н.з. НОМЕР_1 та право
власності на ? ідеальної частки
приміщення гаражу АДРЕСА_5 та стягнути
судові витрати з відповідача.

17 грудня 2013 року позивач подала заяву
про уточнення позовних вимог, в якій
просить суд встановити факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на час придбання оспорюваної
квартири, решта позовних залишена без
змін.

В обґрунтування внесеного позову
покликається на те, що з початку 1998 року
вона з відповідачем проживала однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та
проживали за адресою: АДРЕСА_4. 23
листопада 2002 року шлюб між ними був
офіційно зареєстрований. Під час
спільного проживання влітку 2002 року
ними було придбано квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. В 2004 році ними спільно було
придбано автомобіль марки «Рено». В 2009
році спільно придбали гараж АДРЕСА_5.
Оскільки жодних договорів стосовно
спільного майна подружжя укладено не
було, то вищезазначене майно належить
їй та відповідачу на праві спільної
сумісної власності. Однак, оскільки
відповідач не визнає її права на
вказане майно, не бажає його розділити
за взаємною згодою, тому вона змушена
звернутись до суду.

В судове засідання позивач не
з'явилась, забезпечила явку
повноважного представника ОСОБА_1, який
в судовому засіданні підтримав позовні
вимоги повністю, надав пояснення,
аналогічні до викладених у такій та
просив позов задоволити. Крім цього, 17
грудня 2013 року представник позивача
подав письмові пояснення (т.1 а.с.48-54), в
яких вказує, що правовідносини, які
виникли до 01 січня 2004 року, тобто до
дати набрання чинності СК України,
регулюються КпШС, а спори про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі вирішуються згідно з п.1 ст.17
Закону України «Про власність», ЦК
України і з врахуванням роз'яснень,
наданих постановою Пленуму Верховного
суду України від 12 червня 1998 року №16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»,
постановою Пленуму Верховного суду
України від 22 грудня 1995 року №20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності».
Враховуючи положення вищевказаних
нормативних актів, вважає, що позовні
вимоги підлягають до задоволення в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги заперечив повністю,
надав письмові заперечення (т.1 а.с.204), в
яких вказує, що його познайомив із
ОСОБА_3 у квітні 1998 року ОСОБА_5 Зустрічі
з нею розпочались в кінці червня 1998
року та відбувались епізодично аж до
укладення шлюбу 23 листопада 2002 року. На
час знайомства ОСОБА_3 перебувала у
великій матеріальній скруті. Вказує, що
щедро допомагав їй матеріально,
оскільки мав набагато вищий дохід.
Вказує, що ОСОБА_3 не має жодного
відношення до ремонту купленої
квартири у АДРЕСА_1, оскільки в той час
лікувалась у м. Трускавець та займалась
проблемами своїх доньок. Крім цього, в
судовому засіданні 02 вересня 2014 року
відповідач подав спростування всіх
позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна
(т.1 а.с.235), в яких вказує, що його
відносини із позивачкою розпочались в
з квітня 1998 року, тобто до набрання
чинності Сімейним кодексом України (01
січня 2004 року), тому просить суд
відмовити в задоволенні позовної
вимоги про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю без
шлюбу. Також просить суд відмовити в
задоволенні позовної вимоги щодо
визнання права власності на ? частини
квартири за адресою: АДРЕСА_1 з
аналогічних підстав. Стосовно позовної
вимоги про визнання право власності на
? ідеальної частки приміщення гаражу
АДРЕСА_5, вказує, що позивачка може
претендувати лише на 150 доларів США,
тобто половину суми, яка була додана до
вартості гаражу. Крім цього, просить
суд відмовити в задоволенні позовної
вимоги про визнання права власності на
? ідеальної частки автомобіля «Рено»,
модельного ряду «Лагуна» д.н.з. НОМЕР_1,
оскільки вказаний автомобіль був ним
придбаний після продажу його власного
автомобіля марки «Опель Вектра».

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6, надала покази про те, що з 1998
року ОСОБА_3 жила разом із ОСОБА_2 у
квартирі на вул. Мазепи, у якій вони
спільно робили ремонт. Вказує, що була
присутня на святкуванні 50-річчя ОСОБА_3
у Будинку вчених, на якому були
присутні як родичі позивачки, так і
відповідача. Відповідач
відрекомендовував позивачку, як свою
дружину. Вказує, що сторони згодом
переїхали на квартиру на вул.
Архітекторській, восени 2002 року
зареєстрували шлюб та робили ремонт у
вищевказаній квартирі. Вказує, що на її
думку, сторони, до реєстрації шлюбу,
проживали, як одна сім'я, ОСОБА_3
прибирала, готувала, робила затишок у
квартирі, приймала участь у ремонті в
квартирі на вул. Мазепи, вибирала штори
та тюлі. Вказує, що зі слів ОСОБА_3 знає,
що кошти, які остання отримала в
спадщину, доклала до купівлі квартири
на вул. Архітекторській.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7, дав покази про те, що
познайомився з ОСОБА_3 через ОСОБА_2 в 1998
році, підвозив їх на відпочинок, роботу,
конференції, семінари, море. Вказує, що
їх спілкування носило сімейний
характер, як чоловіка і дружини,
сумнівів, що це сім'я у нього не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5, дав покази про те, що познайомив
сторін у 1998 році, переконав ОСОБА_2
одружитись з ОСОБА_3 Не зустрічав
позивачку ні у квартирі на вул. Мазепи,
ні у квартирі на вул. Архітекторській,
така не допомагала робити ремонт,
жіночих речей у вказаних квартирах не
бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8, дав покази про те, що знайомий
із ОСОБА_2 з 1999 року, у 2000 році
познайомився з ОСОБА_3 на дачі у
відповідача, яку останній
відрекомендував як знайому. У квартирі
на вул. Архітекторській допомагав
ОСОБА_2 робити ремонт, жодного разу
ОСОБА_3

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9, дав покази про те, що знайомий
із ОСОБА_2 з 1999 року та перебував у
ділових стосунках. Знайомий з ОСОБА_3,
оскільки був запрошений на новосілля в
2002 році у квартиру на вул.
Архітекторській. На вказаному
новосіллі ОСОБА_2 оголосив, що він з
позивачкою вирішили одружитись. У
квартирі на вул. Мазепи ОСОБА_3 не бачив
жодного разу. Крім цього, надав покази
про те, що ініціатива по обміну
квартири на вул. Мазепи на квартиру на
вул. Архітекторській належала ОСОБА_2,
оскільки його матеріальний стан на той
час був високим. Аналогічний обмін з
доплатою відбувся з автомобілем та
гаражем.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10, дав покази про те, що знайомий з
ОСОБА_2 з 1966 року. З ОСОБА_3 познайомився
в 1998 році. У квартирі на вул. Мазепи
бував дуже частко, однак, ОСОБА_3 не
бачив жодного разу. У квартирі на вул.
Архітекторській допомагав ОСОБА_2
робити ремонт, однак позивачки не бачив
жодного разу теж. Вказує, що ОСОБА_2
здійснив обмін квартир з вул. Мазепи на
вул. Архітекторській, оскільки мав
високі заробітки. ОСОБА_3 бачив на
новосіллі на вул. Архітекторській.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11, дав покази про те, що ОСОБА_2
знаю з народження. ОСОБА_3 вперше
побачив на дачі у ОСОБА_2 у червні-липні
1998 року. У квартирі на вул. Мазепи був в
гостях часто, допомагав, бачив там
ОСОБА_3 Вказує, що ОСОБА_2 самостійно
обміняв квартири, гараж, автомобіль,
оскільки він людина заможна. Вказує, що
ОСОБА_3 не допомагала ні в обміні, ні в
ремонті.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_12, дав покази про те, що знайомий з
ОСОБА_2 близько 30 років. Допомагав
робити ремонт у квартирі. З 1998 по 2000
року у квартирі на вул. Мазепи не бачив
ОСОБА_3 жодного разу. До 2002 року ОСОБА_3
у квартирі на вул. Архітекторській не
бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_13, дав покази про те, що був у
квартирі на вул. Мазепи та на вул.
Архітекторській, однак ОСОБА_3 жодного
разу не бачив.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, з'ясувавши
дійсні обставини справи та перевіривши
їх доказами, суд приходить до висновку,
що позов слід задоволити частково з
наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони 23
листопада 2002 року зареєстрували шлюб,
про що свідчить наявна в матеріалах
справи копія свідоцтва про одруження
серії 1-СГ №121478 (т.1 а.с.68).

Позивач просить встановити факт
спільного проживання однією сім'єю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час придбання
квартири АДРЕСА_1, тобто станом на 21
червня 2002 року, однак вказана вимога до
задоволення не підлягає з огляду на
наступне.

Кодексом про шлюб та сім'ю, який діяв до
01 січня 2004 року (дата набрання Сімейним
кодексом України законної сили), не
передбачено можливості встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а до відносин, які
виникли до 01 січня 2004 року
застосовуються положення КпШС, відтак,
вказана вимога до задоволення не
підлягає.

Відповідно до копії договору
купівлі-продажу квартири, укладеного 21
червня 2002 року, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_19
продали, а ОСОБА_2 купив, належну
продавцям на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_1, за суму 32741,00 грн. (т.1
а.с.70).

Факт належності квартири АДРЕСА_1 на
праві приватної власності ОСОБА_2
підтверджується також копією
реєстраційного посвідчення від 03 липня
2002 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
серії КММ №076766 (т.1 а.с.71).

Пунктом 5 частини 1 статті 256 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу. З аналізу зазначеної
норми закону слідує, що встановлення
цього факту судом можливе у випадку,
коли потрібно вирішити питання про
поділ спільно набутого майна (стаття 74
Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 74 Сімейного
кодексу України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8
Сімейного кодексу України.

Однак, пунктом 1 розділу VII Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України
визначено, що цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 року № 3).

Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України не
застосовуються до спорів про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі. Такі спори повинні вирішуватися
згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про
власність", відповідних норм ЦК України
та з урахуванням роз'яснень, що
містяться у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 (зі змінами від 15 травня 2006
року).

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" , спори про поділ майна осіб,
які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
мають вирішуватися згідно з пунктом 1
статті 17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР 1963 року визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 " Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності " (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону " Про власність ",
статті 22 КпШС України), а й майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (пункту 1 статті 17,
статті 18, пункту 2 статті 17 Закону
України " Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суд під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, встановлює не лише обставини
щодо факту спільного проживання сторін
у справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці.

Як вбачається із наявної в матеріалах
справи копії договору купівлі-продажу
квартири від 21 червня 2002 року, ОСОБА_2,
ОСОБА_16 продали, а ОСОБА_14 купив,
належну продавцям на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_4, за суму
29186,00 грн. Вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_17 та
зареєстровано в реєстрі за №4483 (т.1
а.с.69).

Таким чином, оскільки сторони не
перебували на момент укладення
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 у зареєстрованому шлюбі,
вищевказана квартира була придбана за
кошти відповідача, а відтак, відстав
для визнання за позивачем ? частини
вищевказаної квартири, суд не вбачає.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та
поділ спільного майна подружжя" до
складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майне подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до п.25 Постанова Пленуму
Верховного суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Як вбачається із договору
купівлі-продажу гаражу, такий
укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_18
та ОСОБА_2, за таким ОСОБА_2 придбано
цегляний гараж АДРЕСА_5 (т.1 а.с.74).

Факт належності права власності ОСОБА_2
на гараж, розташований за адресою: м.
Львів, вул. Скляна, 6 у гаражному
товаристві «Ветеран-2»,
підтверджується копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно №15274551 від 18 липня 2007 року.
Підставою виникнення права власності
договору купівлі-продажу
реєстраційний номер 19321597 (т.1 а.с.76).

Як вбачається із копії свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу,
автомобіль марки RENAULT модель LAGUNA р.н.
НОМЕР_1, належить на прав власності
ОСОБА_2, вказане свідоцтво видане 30
червня 2004 року (т.1 а.с.77).

Згідно з ч.1 ст. 68 СК України, розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, право
подружжя на поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з ч.1 ст.71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Таким чином, з врахування положень
вищевказаних статей, суд приходить до
висновку про підставність позовних
вимог про визнання за ОСОБА_3 права
власності на ? ідеальної частки
автомобіля «Рено», модельного ряду
«Лагуна» ДНЗ НОМЕР_1 та ? ідеальної
частки приміщення гаражу АДРЕСА_5.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відтак, судовий збір у розмірі 666,67 грн.
та 57,35 грн. підлягає стягненню з
відповідача на користь позивачки,
оскільки судом задоволено позовні
вимоги частково.

Згідно ч.6 ст.154 ЦК України якщо у
задоволенні позову було відмовлено,
провадження у справі закрито або заяву
залишено без розгляду, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання судовим рішенням законної
сили. Проте суд може одночасно з
ухваленням судового рішення або після
цього постановити ухвалу про
скасування заходів забезпечення
позову.

Як вбачається із ухвали Галицького
районного суду м. Львова від 04 грудня 2013
року про забезпечення позову, залишено
в силі ухвалою Апеляційного суду
Львівської області, такою накладено
арешт на предмети позову до вирішення
спору по суті.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що заходи забезпечення позову після
вступу рішення у законну силу слід
скасувати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 61, 88, 208, 209, 212,
215, 218 ЦПК України, ст.16, ЦК України, 17 «,
ст.ст. 60, 68-71 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
ідеальної частки автомобіля «Рено»,
модельного ряду «Лагуна» ДНЗ НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
ідеальної частки приміщення гаражу
АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 666,67
грн. та 57,35 грн. сплаченого судового
збору.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Після вступу рішення у законну силу
скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Галицького районного
суду м. Львова від 04 грудня 2013 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя
Мисько Х.М.