Справа № 530/2608/13-ц
Номер провадження 2/530/931/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2014 Зіньківський районний суд
Полтавської області у складі
головуючого судді Должко С.Р., при
секретарі Стрілець Л.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у здійснені права розпорядження та
користування житловим будинком, що
належить громадянину на праві
приватної власності, -

В С Т А Н
О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до
Зіньківського районного суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у здійснені права
розпорядження та користування
житловим будинком, що належить
громадянину на праві приватної
власності.

Заслухавши пояснення позивача, яка
підтримала позовні вимоги,
відповідача, який визнав позовні
вимоги повністю та дослідивши наявні в
матеріалах справи письмові докази суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Під час розгляду цивільної справи
судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1,
має на праві приватної власності
житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно
до договору купівлі-продажу від 09.11.1989
року та свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок з
реєстровим написом від 16.10.1989 року.

Позивач із ОСОБА_2 проживала без
реєстрації шлюбу з липня місяця 2012 року
по 23.08.2012 року у належному їй житловому
будинку. 19.06.2012 року між позивачем та
відповідачем, ОСОБА_2 був укладений
договір найму житлової кімнати площею
20, 7 кв.м. у будинку строком на 10 років.
Згідно умов договору: «договір може
бути продовжений по домовленості
сторін. Договір може бути розірваний по
бажанню однієї із сторін до закінчення
строку після попередження не менш як за
15 днів до розірвання договору. За здачу
кімнати наймач зобов'язувався платити
20 грн. за місяць».

20.06.2012 року ОСОБА_2 зареєструвався
на проживання у будинку позивача. Після
23.08.2012 року, відповідач не проживає у
будинку, хоча з реєстрації на
проживання у ньому добровільно не
знімається. Відповідач проживає у
АДРЕСА_2, у іншому будинку. 04.04.2013 року
позивач письмово поштою повідомила
відповідача, щоб він знявся із
реєстрації на проживання у будинку
позивача, але незважаючи на це
відповідач вимоги ігнорує.

Відповідно до ст. 167 ЖК УРСР у разі
вибуття наймача та членів його сім"ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з
дня вибуття. Незалежно від пред"явлення
позову про це.

В розумінні цієї норми закону,
відповідач втратив право на
користування будинком з дня вибуття з
нього.

ОСОБА_2, відповідно до ст. 6 ЗУ "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", в зв"язку
зі зміною адреси житла, зобов"язаний
був протягом десяти днів після зміни
місця проживання письмово повідомити
про це органи реєстрації - Зіньківський
РС УДМС України в Полтавській області
та подати необхідні документи для
реєстрації за новим місцем проживання.

Громадяни, які мають у приватній
власності будинок, користуються ним
для особистого проживання і членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд. (ст. 150 ЖК
України).

Між власником житла та членами його
сім"ї виникають відносини з
користування чужим майном (сервітут),
врегульовані ст. 405 ЦК України.

Так, право на користування житлом
власника надає членство в його сім"ї.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім"ю
складають особи, які спільно
проживають, пов"язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов"язки.
Положення ч.2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що
до членів сім"ї належать дружина
наймача (власника), їхні діти, батьки та
інші особи, якщо вони проживають разом
з наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Аналіз змісту норм галузевого
законодавства, що регулює питання
втрати права користування житловим
приміщенням дозволяє віднести до
членів сім"ї власника (наймача) осіб,
які проживають з власником (наймачем) і
ведуть з ним спільне господарство.

Отже, ОСОБА_2, членом сім"ї позивача не
був і не є.

Таким чином, незважаючи на реєстрацію,
відповідач ОСОБА_2 не проживає у
будинку позивача, так як не має такої
потреби. Він не є членом сім'ї позивача,
так як проживає в іншій сімї, не
являється квартиронаймачем.
Відповідач має інше житло, квартплати
позивачу не сплачує, ніякої участі в
утриманні будинку не приймає.
Добровільно знятися з реєстрації на
проживання в будинку не бажає,
внаслідок чого порушуються права
власника житла. Позивач не має змоги
належним чином розпорядитися ним, так
як в цьому позивачу чинить перешкоди
відповідач.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість.

Тобто, в даному порядку право на житло
позивача порушено.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власником без обмежень,
та в гарантії збереження житла за
тимчасово відсутніми членами сім"ї
вланика жилого приміщення протягом
року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у
жилому приміщенні без поважних причин
понад встановлений строк, дає підстави
для визнання цих осіб в судовому
порядку такими, що втратили право
користування ним.

Визнання, ОСОБА_2 таким, що втратив
право на житло, ніяким чином не порушує
його конституційних прав - незважаючи
на реєстрацію, він не проживає в
будинку позивача і не має в цьому
потреби.

Зазначена особи не є: власником житла,
членом сім"ї власника житла, наймачем
житла, членом сім"ї наймача житла; з
власної волі втратив право
користуватися житлом, не проживаючи в
будинку понад рік.

Аналіз норм Конституції України,
Житлового кодексу УРСР, Цивільного
кодексу України,
Цивільно-процесуального кодексу
України, Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", з житлових
питань дає підстави зробити єдиний
висновок - жодних правових підстав для
користування відповідачем у справі
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у здійснені права розпорядження та
користування житловим будинком, що
належить громадянину на праві
приватної власності житловим будинком,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1, а
також його реєстрації за вказаною
адресою немає.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном (в даному
випадку будинком та господарськими
спорудами) на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дє підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпоряджання своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Оскільки відповідач в добровільному
порядку не знімається з реєстрації, а
її реєстрація за вказаною адресою
створює позивачу, як власнику,
перешкоди в користуванні та
розпорядженні нерухомим майном, то він
вважає, що його права порушені і
підлягають захисту в судовому порядку.

Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пнкті, в якому
фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст. 3 ЗУ "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", реєстрація
- це внесення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчної влади з питань реєстрації.
Тобто правовою підставою для
перебування на реєстраційному обліку є
проживання чи перебування в житлі за
певною адресою.

Водночас відповідно до ст.7 ЗУ "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

З урахуванням наведених обставин, суд
приходить до висновку та вважає, що
права позивача мають бути захищені
шляхом виселення з будинку та зняття з
реєстраційного обліку відповідача,
ОСОБА_2.

Керуючись ст.. 3 Сімейного кодексу
України, ст..150, 156,158, 167 Житловим
кодексом України ст.ст. 1,2, 3, 10,11,14, 15, 18,30,
57-61, 212-223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у здійснені права
розпорядження та користування
житловим будинком, що належить
громадянину на праві приватної
власності - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця
с. Бухалівка Зіньківського району,
Полтавської області, зареєстрованого
на проживання АДРЕСА_1, фактично
проживаючого у АДРЕСА_3 - таким що
втратив право на користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1 належним
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, та зобов'язати
ОСОБА_2 знятися з реєстрації на
проживання у належному ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженці м. Зіньків,
Полтавської області, мешканці АДРЕСА_1,
на праві приватної власності, у
житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Зіньківський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області
С.Р.Должко