Справа №485/110/14-ц 01.07.2014 01.07.2014
Провадження 22ц - 784/1592/14 Головуючий у
першій інстанції: Лисенко М.Є.
Категорія 46 Доповідач
в апеляційній інстанції: Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

1 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів :
Буренкової К.О.,

Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового
засідання: Бакутою Т.В.,

за участю: позивача
ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 15
квітня 2014 року за позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_4, за участю
третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль»,

про

визнання права спільної сумісної
власності на частку майна придбану за
час

проживання в шлюбі та поділ
спільного майна

та за зустрічним позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_5

про

поділ майна
подружжя

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся
до суду з позовною заявою до ОСОБА_4
про визнання права спільної сумісної
власності на частку майна придбану за
час проживання в шлюбі та про його
поділ.

Позивач зазначав, що під час шлюбу
з відповідачкою вони набули спільне
нерухоме майно - житловий будинок
АДРЕСА_1 та земельну ділянку для його
обслуговування, який оформлено на ім'я
відповідачки. Остання для придбання
вказаного житлового будинку оформила
кредитний договір та договір іпотеки.
Після розірвання шлюбу відповідачка
відмовляється від поділу зазначеного
нерухомого майна.

В зв'язку з чим, позивач просив
визнати придбане майно спільною
сумісною власністю, визнати за ним
право власності на ? частку житлового
будинку та земельної ділянки і
покласти зобов'язання за кредитним
договором.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася
з зустрічним позовом до суду до ОСОБА_4,
в якому зазначала що під час шлюбу
сторонами було придбано також
житловий будинок АДРЕСА_2 з
присадибною ділянкою, який оформлений
на ім'я позивача. Відповідачка
просила включити вказаний будинок до
розподілу. Та виділити його позивачу,
а їй в порядку розподілу виділити
будинок АДРЕСА_1 та за нею залишити
зобов'язання щодо сплати кредиту.

Рішенням Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 15 квітня 2014 року позови
задоволено частково, визнано за
позивачем ОСОБА_4 право власності на
? частину будинку АДРЕСА_1, а за
відповідачкою ОСОБА_4 право
власності на ? частину жилого будинку
АДРЕСА_2. З ОСОБА_4 стягнуто на користь
ОСОБА_4 13102 грн. половину вартості
погашеного нею кредиту за придбання
житлового будинку.

В апеляційній скарзі
відповідачка ОСОБА_4 просить вказане
рішення суду скасувати та ухвалити
по справі нове рішення, яким
задовольнити її зустрічний позов, а в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги позивач вказував на те, що
запропонований відповідачкою варіант
поділу майна є нерівноцінним, а тому
зазначав, що рішення суду є законним
та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді,
дослідивши докази по справі. колегія
суддів дійшла до висновків про те, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Так, з матеріалів справи
вбачається і таке встановлено судом,
що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 2 листопада
1996 року, який розірвано за рішенням
Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 30
листопада 2011 року (а.с.20).

Від даного шлюбу мають двох
дітей, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають разом з відповідачкою (а.с.
6).

За період шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу від 22
березня 2000 року, зареєстрованого на
Товарній Біржі Смарагд Південь,
позивач ОСОБА_4 придбав житловий
будинок АДРЕСА_2 (а.с. 41).

Також 25 січня 2008 року на
підставі договору купівлі-продажу
відповідачка ОСОБА_4 придбала
житловий будинок АДРЕСА_1 із
земельною ділянкою для його
обслуговування 0,0640 га. за
кадастровим № :36:036:0004 (а.с. 13-14).

З метою придбання вказаного
житлового будинку відповідачка
ОСОБА_4 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» кредитний договір від 25 січня
2008 року на суму 20000 грн. строком на
двадцять років із сплатою 15, 5 %
річних. Того ж дня з банком укладено
договір іпотеки за умовами якого
придбаний відповідачкою будинок
передано ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в
іпотеку (а.с. 17-19).

Згідно з положеннями ст. 60 СК України
майно набуте під час шлюбу є спільною
сумісною власністю подружжя, і
відповідно до норм ст. 70 цього кодексу
їх частки в спільному майні є рівними.

Частинами 1 та 5 статті 71 СК
України встановлено, що майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя , ділиться між
ними в натурі. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації
можливе за умови попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Із договорів купівлі-продажу
вбачається, що ціна житлового будинку
АДРЕСА_1 становить 20000 грн., а ціна
житлового будинку АДРЕСА_2 становить
9538 грн. (інвентарна оцінка).

Вирішуючи даний спір, та визначаючи
спосіб поділу спільного майна
подружжя, районний суд вірно виходив
з положень наведених вимог закону та
дійшов вірного висновку, що вказані
житлові будинки та відповідна
земельна ділянка є спільною
власністю подружжя. Проте, висновок
суду про те, що заборгованість за
кредитом в сумі 26204 грн. є спільним
обов'язком сторін по ? частині за
кожним, не відповідає обставинам
справи та спростовується наявними в
справі доказами. Тому в цій частині
висновок суду підлягає виключенню.

Визначаючі розмір часток, суд вірно
зазначив про їх рівність подружжя в
спірному майні, оскільки відповідно
до положень ч. 3 ст. 71 СК України
частка одного з подружжя може бути
збільшена не лише з підстав
проживання з ним дітей, на що
посилається відповідачка, а й при
умові недостатнього розміру
аліментів, які сплачує інший з
подружжя на їх утримання. Проте такі
докази суду не надані.

Таким чином, в зв'язку з
нерівноцінністю житлових будинків,
які підлягають поділу, так як сторони
визначились з їхньою дійсною ціною
в запропонованій суду мировій угоді,
про що зазначає і апелянт,
відсутністю згоди подружжя на
отримання грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно та не
внесення відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду, висновок
суду про поділ спірного майна у
спосіб визнання права власності за
кожним з подружжя на ? частину
кожного будинку є вірним.

Вказаний висновок, також в частині
обрання способу поділу спільного
майна відповідає роз'ясненням, які
містяться в п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

Однак, при цьому суд не звернув
уваги, що у вказаному пункті
Постанови зазначено, що у разі
коли річ не може бути поділена
відповідно до часток подружжя, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без реального поділу і
залишає майно у їх спільній
частковій власності. Натомість
районний суд визнав лише ідеальну
частку одного з подружжя в спільному
майні, що не відповідає поняттю
розподілу майна і власне не є таким.
За такого, оскаржуване рішення в цій
частині підлягає зміні.

При цьому не заслуговують на увагу
заперечення позивача, проти
задоволення зустрічного позову та
включення в поділ також і будинок
АДРЕСА_2 оскільки договір
купівлі-продажу вказаного будинку
зареєстрований на біржі, а не
посвідчений нотаріально та
зареєстрований в БТІ. Так, порядок
реєстрації договорів
купівлі-продажу нерухомого майна на
біржі не суперечило діючому
законодавству на той час і на цей час
вказаний договір сторонами не
оспорений, а відсутність реєстрації
в БТІ для даного договору, не впливає
на право власності сторін, оскільки
законодавчо такі наслідки як
виникнення права власності з
моменту державної реєстрації,
встановлені лише з 2004 року.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК
України, договір укладений в
інтересах одного із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

З роз'яснень наданих в п. 24 наведеної
вище постанови Пленуму Верховного
Суду України слідує, що при поділі
майна, враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в
інтересах сім'ї.

За такого, районний суд дійшов
вірного висновку про те, що і
зобов'язання за договором кредиту
укладеним відповідачкою ОСОБА_4 з
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25
січня 2008 року підлягають поділу між
подружжям.

Однак, вирішуючи вимоги ОСОБА_4 про
покладення на нього обов'язку з
виконання зобов'язань, передбачених
вказаним кредитним договором, суд
стягнув з нього на користь ОСОБА_4
13102 грн. що становить половину всієї
вартості погашеного вказаного
кредиту.

Однак, враховуючи, що договір
кредиту укладено 25 січня 2008 року та
відповідно до графіку його погашення
та наданої відповідачкою довідки
банку від 28 квітня 2014 року про стан
вказаного кредиту щомісячний платіж
становить 270 грн. 78 коп. (а.с. 21-22, 119). За
такого суми сплачені за період з дня
укладення кредиту і до 30 листопада
2011 року, тобто до дня розірвання
шлюбу, є виконанням подружжя
вказаних зобов'язань спільними
коштами. Тому кошти сплачені за
вказаний період не підлягають поділу,
в зв'язку з чим висновок районного
суду про таке в оскаржуваному рішенні
є таким. що не відповідає вимогам норм
матеріального права та підлягає
зміні.

Як зазначає відповідачка в
апеляційній скарзі, що після
розірвання шлюбу тобто з 1 грудня 2011
року по 1 лютого 2014 року нею
самостійно сплачено 7040 грн. 28 коп.
Вказана сума підтверджується , як
графіком погашення кредиту, так і
наведеною довідкою банку, з якої
вбачається, що заборгованість за
кредитом у боржника відсутня.

За такого, на задоволення вимоги
ОСОБА_4 про покладення на нього
обов'язків з виконання кредитних
зобов'язань, з нього підлягає
стягненню 3520 грн. 14 коп. половина
вказаної суми сплаченої
відповідачкою після розірвання
шлюбу.

Надання в апеляційній інстанції
акту від 12 травня 2014 року ,
складеного депутатом Снігурівської
міської ради з приводу сумісного
проживання сторін та ведення ними
спільного господарства до лютого 2014
року не спростовує висновки суду
викладені в рішенні від 30 листопада
2011 року, де зазначено, що сторони
припинили сімейні стосунки, не мають
наміру щодо примирення, а тому суд
дійшов висновку про неможливість
подальшого спільного життя сторін та
збереження сім'ї .

Щодо задоволення вимоги ОСОБА_4 в
частині покладення на нього обов'язку
з виконання кредитних зобов'язань на
майбутнє, то така вимога не може бути
задоволена, оскільки вона
безпосередньо пов'язана з правами та
обов'язками банку ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», який приймав участь у справі
в якості третьої особи, а не
відповідача, як сторони договору
кредиту. Проте сторони не позбавлені
в майбутньому при відсутності
домовленості вирішити вказане питання
в суді.

Враховуючи наведене, колегія
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення районного суду, як таке, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, на підставі п. 4 ч.
1 ст. 309 ЦПК України, в частині
визнання майна спільним підлягає
зміні шляхом виключення з
найменування цього майна боргу по
кредиту в сумі 26204 грн., в розмірі ?
частки за кожним, із залишенням без
змін визнання судом іншого майна
спільним сумісним майном подружжя,
також підлягає зміні в частині
визнання права власності з
зазначенням права власності на
частку в спільному майні іншого
подружжя та в частині поділу
обов'язку щодо кредитних зобов'язань
шляхом зменшення суми.

Доводи апеляційної скарги про
наявність правових підстав щодо
поділу будинків між подружжям
шляхом виділення кожному по цілому
будинку, не можна прийняти до уваги,
як з наведених вище підстав, тобто
нерівнозначної їх ціни, так і з
урахуванням того, що вказані будинки
не можуть бути визнані як рівноцінні, в
зв'язку з розташуванням їх в різних
місцевостях, а саме один в сільській
місцевості, а інший в місті. Доводи
апелянта щодо заборгованості по
аліментам в сумі більш ніж 40000 грн.,
як і в суді першої інстанції не
підтверджені належними доказами, а
саме рішенням суду про стягнення
аліментів та довідкою державного
виконавця про заборгованість. За
такого, вказані посилання не можна
вважати обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 15 квітня 2014 року в частині
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя змінити,
виключивши з його переліку борг по
кредиту в сумі 26204 грн. , в розмірі ?
частки за кожним.

Вказане рішення в частині визнання
права власності на частки в спільному
майні змінити.

Спільне сумісне майно подружжя
розділити та визнати за ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 право власності за кожним по ?
частині на

- житловий будинок з господарськими
та побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1 та на земельну
ділянку площею 0,0640 га для його
обслуговування кадастровий номер
:36:036:0004, загальною вартістю 20000
грн. та на

- житловий будинок з господарськими
та побутовими будівлями та спорудами
АДРЕСА_2, загальною вартістю 9538 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
3520 грн. (три тисячі п'ятсот двадцять
грн.) 14 коп. половини суми кредитних
платежів сплачених позивачкою після
розірвання шлюбу станом на 1 лютого 2014
року.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня його проголошення.

Головуюча :

Судді: