АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4808/14
Справа № 640/2873/14-ц
Категорія: відшкодування шкоди
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 30 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказував на те, що він є
фізичною особою підприємцем, що
здійснює підприємницьку діяльність. На
підставі безстрокового трудового
договору від 05.06.2006 року відповідачка
ОСОБА_4 працювала у нього на посаді
продавця продовольчих товарів.

Згідно з наказом № 6 від 06.06.2013 року
відповідачку ОСОБА_4 було звільнено з
роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України за скоєний прогул.

Після цього відповідачами ОСОБА_4 та її
сестрою ОСОБА_5 були написані численні
безпідставні скарги до різних
інстанцій: Дергачівської МДПІ ГУ
Міндоходів у Харківській області,
Дергачівського РВ ГУМВС України в
Харківській області, Прокуратури
Дергачівського району щодо діяльності
позивача як приватного підприємця.

За вказаними скаргами проводилися
перевірки діяльності позивача
контролюючими органами, однак жодних
порушень чинного законодавства з його
боку встановлено не було.

Так, на підставі наказу в.о. начальника
Харківської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Харківській області № 111 від 14.08.2013 року
було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача,
як приватного підприємця. Перевірка
проводилася з 15.08.2013 року по 21.08.2013 року
включно, тобто 7 робочих днів. Ще 5
робочих днів тривало написання акту
проведеної перевірки, який був
складений 02.09.2013 року. Внаслідок
проведення цієї перевірки податковим
повідомленням - рішенням № від
25.09.2013 року позивачу було донараховано
податкове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 28 777,50
грн., податковим повідомленням -
рішенням № від 25.09.2013 року
позивачу також було донараховано
податку на доходи фізичних осіб в
розмірі 9 547,91 грн., а всього на загальну
суму 38 325,41 грн.

У подальшому зазначені податкові
повідомлення - рішення були скасовані в
судовому порядку як незаконні.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що в зв'язку зі скаргами
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
внаслідок яких проводилася перевірка
його підприємницької діяльності
податковими органами, тимчасово була
паралізована його робота, він був
вимушений відстоювати свої права в
судовому порядку, що призвело до змін у
його звичайному способі життя,
зашкодило його здоров'ю, він переніс
сильні душевні страждання та моральні
переживання, позивач ОСОБА_3 просив суд
стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на його користь по 19 162,70 грн., з
кожної окремо, в рахунок відшкодування
моральної шкоди, завданої йому
неправомірними діями останніх.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 підтримав заявлені ним
позовні вимоги в повному обсязі та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 заявлених позивачем вимог не
визнав та заперечуючи проти
задоволення цих вимог, посилався на їх
недоведеність та безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 30 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 -
представника позивача ОСОБА_3
ставиться питання про скасування
зазначеного рішення районного суду як
незаконного та ухвалення по справі
нового рішення про задоволення
заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог у
повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| встановлює,
що| суд першої інстанції
ухвалив|постановивши| рішення з
додержанням| вимог| матеріального і
процесуального| права.

Не може| бути| скасовано| правильне| по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише| формальних| міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог,
суд першої інстанції повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази і надав їм належну
правову оцінку в судовому рішенні.

За приписами ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Пунктом третім частини другої статті 11
ЦК України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у
фізичному болю та стражданнях, яких
особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вона є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності та
справедливості.

Загальні підстави відповідальності за
завдану моральну шкоду визначені
законодавцем у ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої
коментованої статті моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала, якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки (ч. 2 ст. 1167).

Тобто, для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України
необхідно довести такі об'єктивні
факти: неправомірність поведінки
особи. Неправомірною можна вважати
будь-яку поведінку, внаслідок якої
завдано шкоду, якщо особа, яка завдала
шкоди, не була уповноважена на такі дії.
Наявність шкоди. Під шкодою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). Причинний зв'язок
між протиправною поведінкою та шкодою,
який є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювача шкоди. Вина заподіювача
шкоди, за виключенням випадків, коли в
силу прямої вказівки закону обов'язок
відшкодування завданої шкоди
покладається на відповідальну особу
незалежно від вини.

Таким чином, єдиною підставою
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди є
правопорушення, що включає такі
елементи, як шкода, протиправність
поведінки, причинний зв'язок між ними, а
також за виключенням передбачених
законом випадків, вина заподіювача
шкоди, тобто відшкодуванню підлягає
тільки та шкода, яка є об'єктивним
наслідком протиправної дії чи
бездіяльності, а тому лише наявність
усіх вище перелічених умов є
обов'язковою для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
моральної шкоди.

Проте, як вбачається з матеріалів
цивільної справи, будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження
заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог, у
тому числі й щодо як самого факту
заподіяння йому моральної шкоди, так і
неправомірності дій відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по відношенню до
нього, позивачем до суду не
представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано відмовив у
задоволенні заявлених позивачем
ОСОБА_3 вимог за їх недоведеністю та
безпідставністю.

При цьому, приймаючи рішення у справі,
суд першої інстанції правильно
зазначив, що відповідно до ст.ст. 34, 40
Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

У зв'язку з чим звернення відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до правоохоронних та
податкових органів із заявами щодо
перевірки законності здійснення
підприємницької діяльності позивачем
ФОП ОСОБА_3 не можуть бути визнані
неправомірними, а за дії податкової
інспекції, на підставі податкових
повідомлень-рішень якої позивачу ФОП
ОСОБА_3 були донараховані податкові
зобов'язання, в подальшому скасовані в
судовому порядку, відповідачі ОСОБА_4
та ОСОБА_5 взагалі не несуть
відповідальності.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2 - представника позивача
ОСОБА_3, наведених на її обґрунтування
та які фактично зводяться до незгоди з
ухваленим по справі рішенням та
суб'єктивної його переоцінки, то ці
доводи апелянта, у даному випадку, є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору не спростовують і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 30 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: