Справа № 0907/2-4251/2011
Провадження № 22-ц/779/2401/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Ковалюка Я.Ю.,
Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта -
ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3 ,
представника ПАТ
«Укрсоцбанк» - Опалько П.Б.,
відповідача -
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про поділ
спільного майна подружжя, з
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
03 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2010 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя. Після
збільшення позовних вимог просила
визнати за нею право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, виділивши їй
у користування перший рівень квартири
на 5 поверсі (дві житлові кімнати, кухню,
передпокій, санвузол та балкон) та одну
житлову кімнату другого рівня);
покласти обов'язок на відповідача по
сплаті залишку по кредиту, отриманого в
ПАТ «Укрсоцбанк» по договору 24 квітня
2007 року в повній сумі його залишку на
день постановлення рішення; стягнути з
відповідача ОСОБА_5 грошове
відшкодування за відчуження без її
згоди позивача об'єктів нерухомого
майна, розташованих по АДРЕСА_2 у
розмірі 1/2 їх дійсної вартості, а саме
2528432,50грн.; стягнути 95700 гривень як
половину грошового відшкодування за
самовільне використання коштів,
внесених відповідачем до статутних
капіталів (фондів) господарських
товариств, а саме ТОВ
«Буковинажитлобуд» та ТОВ «Триглав»;
присудити половину отриманого
відповідачем страхового відшкодування
за втрачений автомобіль «Lexus LX 470» 2006
р.в. д.н.з. НОМЕР_1 100724,23 грн.; визнати
право власності на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,15га, яка знаходиться в
АДРЕСА_3; речі домашньої обстановки та
побуту (меблі, побутова техніка,
обладнання тощо) на загальну суму 143700,00
грн., розділити між подружжям
відповідно до їх розташування та
знаходження у кімнатах спірної
квартири.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що перебуваючи з 19 січня 2001 року
по 21 вересня 2011 року в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем придбали рухоме
та нерухоме майно, яке є спільною
власністю подружжя. Оскільки поділити
майно в добровільному порядку сторони
не можуть, позивач просила поділити
його, що на її думку є спільною сумісною
власністю.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 03 лютого 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року рішення
Івано-Франківського міського суду від
03 лютого 2014 року скасовано та ухвалено
нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задоволено
частково. У порядку поділу майна
подружжя визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частину земельної
ділянки площею 0,15 га, яка знаходиться в
АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_5 право
власності на ? частину земельної
ділянки площею 0,15 га, яка знаходиться в
АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5
право власності по ? за кожним на майно
подружжя - речі звичайної домашньої
обстановки та проведено їх поділ в
натурі. Вирішено питання про стягнення
судових витрат, а у задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року в частині відмови в
позові ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на квартиру в порядку поділу
спільного майна подружжя та стягнення
грошового відшкодування за
використання коштів, внесених
відповідачем до статутних капіталів
(фондів) товариств скасовано, а справу в
цій частині передано на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції. У іншій
частині рішення апеляційного суду
залишено без змін.

В апеляційній скарзі на рішення
суду першої інстанції ОСОБА_2
зазначала, що відмовляючи повністю в
задоволенні позову суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку щодо правового режиму
власності конкретних речей.

Зокрема, суд не врахував, що
п'ятикімнатна квартира АДРЕСА_1
вартістю 368800 гривень придбана на
підставі нотаріального договору від 24
квітня 2007 року для спільного
проживання сім'ї, обладнувалась за
спільні кошти, з врахуванням інтересів
неповнолітньої дитини.

Висновок суду першої інстанції,
що квартира є особистою власністю
відповідача, оскільки придбана за
кредитні кошти, які він отримав
особисто і на ньому лежить обов'язок їх
повернення суперечить вимогам ст. 60 СК
України. Рішенням Івано-Франківського
міського суду від 29 квітня 2010 року вже
встановлено, що квартира придбана у
шлюбі і належить обом на праві спільної
сумісної власності, що не потребує
доказування. Та обставина, що обов'язок
по сплаті кредиту за квартиру за
рішенням Івано-Франківського міського
суду від 04 лютого 2013 року повністю
покладена на відповідача, на думку
апелянта, жодним чином не змінює
правового режиму спільної сумісної
власності квартири.

Також апелянт зазначає, що
відмовляючи в присудженні грошового
відшкодування за кошти вкладені
відповідачем без її відома до
статутних капіталів підприємств та
господарських товариств у загальній
сумі 191400 гривень, зокрема ТОВ
«Буковинажитлобуд» - 132000 гривень та ТОВ
«Триглав» -59400 гривень, суд першої
інстанції не врахував положень
викладених у рішенні Конституційного
Суду України від 19.09.2012 року по справі
№17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положення ч1. ст. 61 СК України, що
статутний капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя,
є об'єктом їх спільної сумісної
власності.

Вислухавши суддю-доповідача,
вислухавши апелянта та її
представника, які вимоги скарги
підтримали, відповідача, який вимоги
скарги не визнав, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задоволити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 в частині визнання за нею права
власності на квартиру в порядку поділу
спільного майна подружжя, встановлення
права користування нею та стягнення
грошового відшкодування за
використання коштів, внесених
відповідачем до статутних капіталів
(фондів) товариств суд першої інстанції
вважав, що спірна квартира придбана за
кошти від укладеного з відповідачем
ОСОБА_5 кредитного договору є
предметом іпотеки, яке за рішенням суду
звернуто в рахунок кредитної
заборгованості, залишок якої він
повинен повернути особисто, тому не є
спільним сумісним майном подружжя.
Також не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя кошти,
внесені відповідачем до статутних
капіталів (фондів) ТОВ
«Буковинажитлобуд» та ТОВ «Триглав».

Однак, колегія суддів вважає, що такі
висновки суду першої інстанції
зроблено при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
вони не відповідають обставинам
справи, неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
суд не дав належної оцінки обставинам
справи що є підставою для його
скасування з ухваленням нового
рішення у цій частині.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
та відповідач ОСОБА_5 з 19 січня 2001 по 21
вересня 2011 років перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_6.

24 квітня 2007 року згідно договору
купівлі-продажу відповідачем ОСОБА_5
придбана п'ятикімнатна квартира
АДРЕСА_1 вартістю 580750 гривень. Кошти,
використанні на її придбання, було
отримано у кредит, наданий ПАТ
«Укрсоцбанк». З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_2 давала згоду на
її купівлю ОСОБА_5 за спільно набуті
кошти відповідно до нотаріальної заяви
(а.с. 205 т3).

24 квітня 2007 року між ОСОБА_5 як
іпотекодавцем та ПАТ «Укрсоцбанк» за
згодою позивача було укладено договір
іпотеки предметом якого була спірна
квартира, відповідно до якого іпотекою
за цим договором забезпечується
виконання зобов'язань ОСОБА_5 щодо
повернення кредиту.

Виходячи із приписів ст. 60 СК
України, факт реєстрації шлюбу в
державних органах РАЦС тягне за собою
встановлення презумпції виникнення
спільної сумісної власності на майно,
набуте подружжям під час дії
зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція
може бути спростована законом або
договором.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови
№11 Пленуму Верховного Суду України
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. При визначенні майна,
яке підлягає поділу, необхідно
з'ясовувати, коли саме сторони
припинили ведення спільного
господарства, обсяг спільного майна,
нажитого на час припинення ведення
спільного господарства, джерела
придбання цього майна, наявність
боргів подружжя за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України) .

Спірна п'ятикімнатна квартира
АДРЕСА_1 вартістю 580750 гривень 24 квітня
2007 року згідно договору
купівлі-продажу придбана відповідачем
ОСОБА_5 та зареєстрована за ним.

Однак, зазначення у договорі
купівлі-продажу покупцем одного з
подружжя не може означати, що придбане
за такою угодою майно належить лише цій
особі та що цим договором не
посвідчується право власності на
вказане майно іншого подружжя.

Колегія суддів вважає, що
незважаючи на те, що спірна квартира
АДРЕСА_1 придбана за отримані ОСОБА_5
кошти згідно кредитного договору від 24
квітня 2007 року (а.с. 28 т.1), є предметом
іпотеки на виконання цього кредитного
зобов'язання згідно договору за цією ж
датою (а.с. 91), у тому числі за
нотаріальною згодою позивача ОСОБА_2
(а.с. 145 т.3), вона може бути предметом
поділу майна подружжя та встановлення
порядку користування.

Відповідно до заяви на а.с. 145, т. 3,
ОСОБА_2 давала письмову згоду на
передачу в іпотеку набутої у шлюбі
квартири.

За рішенням Івано-Франківського
міського суду від 4 лютого 2013 року на
вказану квартиру було звернуто
стягнення. Як пояснив у судовому
засіданні представник Банку, звернення
стягнення на предмет іпотеки до цього
часу не відбулось і кредитна
заборгованість не погашена. А
відповідач ОСОБА_5 у засіданні
апеляційного суду пояснив, що кредитну
заборгованість не погашає через те, що
не закінчились суди за спірну квартиру,
і у разі звернення стягнення на неї в
рахунок погашення заборгованості
зможе її для себе викупити.

Відповідно до вимог діючого
законодавства положення договору
іпотеки про те, що іпотекодавець не має
права розпоряджатися квартирою без
згоди іпотекодержателя до закінчення
терміну дії іпотеки, не означає, що у
судовому порядку неможливо поділити
спільне майно подружжя шляхом визнання
права власності на нього, оскільки
право володіння та користування майном
не заборонено, а поділ майна подружжя
не є розпорядженням ним.

Відповідно до ст. 70 СК у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Таким чином, збільшення частки
майна на користь того з подружжя, з ким
проживає дитина, можливе при наявності
певної умови - якщо один із них не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, розмір аліментів, які така особа
одержує, недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та її лікування.

Істотними обставинами для
збільшення частки у квартирі до 2/3
частин позивач ОСОБА_2 обґрунтовує тим,
що відповідач повинен відшкодувати їй
половину вартості нежитлових
приміщень по АДРЕСА_2, які вибули з її
володіння без її відома, що становить
2528432,50 гривень, половину спільних
коштів внесених відповідачем до
статутних капіталів, підприємств та
господарських товариств, від
діяльності яких нею не отримувалися
прибутки і вони були використані
відповідачем на користь третіх осіб в
загальній сумі 191 400 гривень, половину
суми страхового відшкодування за
втрачений автомобіль в сумі 100724, 23
гривень. У зв'язку з цим позивач вважає,
що враховуючи інтереси дитини її
частка у квартирі повинна бути
збільшена і в користування обох
необхідно передати 3 житлові кімнати, а
у користування відповідача залишити
дві кімнати.

Колегія суддів вважає, що
зазначені позивачем обставини про
збільшення частки у квартирі як
спільного майна подружжя не можна
взяти до уваги у зв'язку з тим, що
обставини, на які посилається позивач
відповідно до ст.70 СК не є такими, що
підтверджують доводи, що відповідач
ОСОБА_5 не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витратив його
на шкоду інтересам сім'ї і у зв'язку з
цим частка на квартиру повинна бути
збільшена.

Відповідно до рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 15 травня 2014 року позивачу
відмовлено у задоволенні позову про
відшкодування половини вартості
нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 в сумі
2528432,50 гривень, у стягненні половини
суми страхового відшкодування за
втрачений автомобіль в сумі 100724, 23
гривень, а звернення позивача з
вимогами про стягнення половини
коштів, вкладених відповідачем до
статутних капіталів господарських
товариств, фондів ТОВ
«Буковинажитлобуд» та ТОВ «Триглав» не
є підставою вважати, що в момент
вкладення цих коштів відповідач діяв
тільки з метою витратити ці кошти не в
інтересах сім'ї чи приховати їх.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спірним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Пленум Верховного Суду України в п. 14
постанови від 22 грудня 1995 року N 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист приватної власності»
роз'яснив, що квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 113 ЦК суд може
визначити порядок користування жилим
приміщенням для учасників спільної
власності на квартиру, які в ній
проживають, і в тому разі, коли кожному
з них не може бути виділено ізольоване
приміщення.

Вимоги учасника спільної власності,
який не проживає в квартирі, про
встановлення порядку користування нею
можуть бути задоволені, якщо є
можливість надати йому ізольоване жиле
приміщення відповідно до його частки
або коли інші учасники спільної
власності перешкоджають продовженню
користування приміщенням.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає, що частки у спільній
квартирі АДРЕСА_1 обох позивачів
повинні бути рівними, тобто по ? частині
для кожного. Виділення сторонам по ?
частині квартири без її реального
поділу, враховуючи, що вона є спільною
сумісною власністю подружжя і такий
поділ відповідає принципу
справедливості, при цьому враховується
інтереси дитини, не порушуються
майнові права сторін.

Колегія суддів вважає обґрунтованими
вимоги позивача про виділення їй
окремих житлових кімнат для
користування з дитиною, оскільки
відповідач чинить перешкоди у
користуванні зазначеним майном та
позбавляє можливості користування.
Відповідно до копії будинкової книги
на а.с. 7-8 т. 1 у спірній квартирі з 28
листопада 2008 року зареєстрований
позивач-відповідач та їх неповнолітня
донька ОСОБА_6. Відповідач не заперечує,
що у квартирі позивач з дочкою не
проживає. Відповідно до заочного
рішення Івано-Франківського міського
суду від 29 квітня 2010 року та
додаткового рішення від 25 червня 2010
року ОСОБА_5 зобов'язано не чинити
перешкод ОСОБА_2 у доступі та
користуванні квартирою по АДРЕСА_1
шляхом надання дублікату ключів до
вхідних дверей та вселено її разом з
неповнолітньою дочкою.

За таких обставин, позивач ОСОБА_2
враховуючи відсутність згоди у
користуванні спільною квартирою
вправі вимагати встановлення
користування нею.

Враховуючи технічний паспорт на
квартиру, з якого вбачається, що до
квартири існує один вхід, вона є
дворівневою, тому з врахуванням
можливості використання житлових та
нежитлових приміщень сторонами окремо,
зручності використання, можливості
окремого користування, більш реального
використання приміщень сторонами,
враховуючи інтереси дитини, доцільно
позивачу з дочкою виділити в
користування житлові приміщення на
першому рівні квартири, а відповідачу
ОСОБА_5 виділити приміщення для
проживання на другому рівні як
зазначено по приміщеннях в технічному
паспорті. Враховуючи, що санвузол у
квартирі знаходиться на обох рівнях та
думку позивача про можливість
користування ними окремо, колегія
суддів вважає за можливе присудити ці
приміщення для користування кожному з
сторін, а приміщення, які неможливо
виділити для ізольованого
користування кожному зокрема, на
першому рівні 5 поверху квартири -
коридор №1 площею 13,6 кв.м., коридор №2
площею 4,2 кв.м та кухню №4 площею 16,6 кв. м
та сходову клітку з першого на другий
рівень квартири залишити у спільному
користуванні.

Такий порядок на думку колегії суддів
буде найбільш зручним для користування
сторін, у тому числі враховуючи
інтереси неповнолітньої дитини. Тому в
цій частині позовні вимоги ОСОБА_2 про
виділення їй в користування додатково
ще й кімнати на другому рівні квартири
є необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
вимог ОСОБА_2 про стягнення на її
користь коштів, внесених відповідачем
до статутних капіталів фондів, зокрема,
ТОВ «Буковинажитлобуд» - 132000 гривень
та ТОВ «Триглав» -59400 гривень, необхідно
виходити з того, чи були вкладені ці
внески за час спільного проживання
подружжя та за рахунок спільних коштів.

Матеріалами справи встановлено, що між
сторонами розірвано шлюб відповідно до
рішення Івано-Франківського міського
суду від 21 вересня 2011 року, однак ще
задовго до розірвання шлюбу сторони
припинили спільне проживання та
ведення спільного господарства, про що
зазначав і ОСОБА_5 при звернення до суду
з позовною заявою про розірвання шлюбу
(а.с. 62, т.3).

Про факт припинення сімейних відносин
з кінця 2009 року підтверджувала і сама
позивач ОСОБА_2, зокрема, у поданій
апеляційній скарзі (а.с. 131 т. 3) та
поясненні до апеляційної скарги (а.с. 193
т.3). Зазначені обставини підтвердила
позивач ОСОБА_2 і під час розгляду даної
справи апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_5 у поясненні
апеляційному суду не заперечував дані
обставини, однак зазначав, що позивач
ОСОБА_2 підтверджувала припинення
спільних сімейних відносин ще з серпня
2009 року.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з
відповідача внеску у статутний капітал
ТОВ «Триглав» 59 400 гривень необхідно
врахувати час припинення сторонами
спільних сімейних відносин та у зв'язку
з цим за рахунок чиїх коштів
формувалися ці внески.

Відповідно до інформації, яку подала
позивач ОСОБА_2 (а.с. 40, т. 3) та у
засіданні апеляційного суду ОСОБА_5
дійсно зроблено внесок до статутного
капіталу ТОВ «Триглав» у сумі 59400
гривень, однак зазначено, що дане
підприємство зареєстроване 27 травня 2010
року, тому колегія суддів вважає, що
позивач не вправі вимагати повернення
половини зазначеного внеску, оскільки
кошти вносились не за рахунок
спільного майна подружжя, а після
фактичного припинення ними шлюбних
відносин і дані кошти не можуть
вважатися спільним сумісним майном,
підлягати поділу і в цій частині вимоги
не підлягають до задоволення.

Що стосується внеску у статутний фонд
ОСОБА_5 до ТОВ «Буковинажитлобуд» в
сумі 132 000 гривень колегією суддів
з'ясовано, враховуючи інформацію на а.с.
40, т. 3 та яку подала позивач під час
розгляду справи апеляційним судом, що
дані внески зроблені ОСОБА_5 в лютому 2009
року, тобто за час спільного проживання
подружжя та за спільні кошти.

Відповідач ОСОБА_5 жодним переконливим
доказом не заперечив, що зазначені
кошти не є спільним майном подружжя або
є його особистою власністю. Відповідач
при поділі даної суми звернув увагу
тільки на те, що сума внеску 132 000
гривень повинна ділитись тільки на
трьох засновників ТОВ
«Буковинажитлобуд» та що фактично
припинення шлюбних відносин мало місце
з серпня 2009 року. Однак колегія суддів
вважає дані доводи відповідача
необґрунтованими, оскільки відповідно
до інформації наданої позивачем на
а.с.56 т. 4 зазначено, що весь уставний
фонд капіталу товариства 400 000 гривень
поділений на трьох засновників, а сума
132 000 гривень є особистим вкладом
відповідача ОСОБА_5 У зв'язку з тим, що
внесок в сумі 132000 гривень зроблено
відповідачем до 09 лютого 2009 року,
немають правового значення для відмови
в задоволенні позову у цій частині і
доводи відповідача про можливе
припинення шлюбних відносин сторонами
з серпня 2009 року.

Заперечення відповідача щодо
стягнення на користь позивача половини
внеску до статутного фонду ТОВ
«Буковинажитлобуд» без підтвердження
переконливими та допустимими доказами,
на думку колегії суддів не можуть бути
підставою для відмови у задоволенні
цих вимог.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 лютого 2014 року скасувати.
Позов ОСОБА_2 про визнання права
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1; стягнення грошового
відшкодування за кошти, внесені до
статутних капіталів (фондів)
господарських товариств задоволити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право
власності по ? частині квартири
АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1.

Виділити у користування ОСОБА_2 на
першому рівні п'ятого поверху квартири
АДРЕСА_1 житлову кімнату №2 площею 23,2
кв.м з балконом площею 3,2 кв.м, , житлову
кімнату №3 площею 21, 7 кв.м. з лоджією 3,06
кв.м, санвузол площею 2,7 кв.м.

Виділити у користування ОСОБА_5 на
другому рівні 6 поверху квартири
АДРЕСА_1 кімнату №8 площею 18,0 кв.м.,
кімнату №9 площею 16, 8кв.м, кімнату №10
площею 11,2 кв.м, санвузол площею 3,8 кв.м,
комору площею 6,7 кв.м, коридор площею 4, 4
кв.м, коридор площею 1,6 кв.м.

Залишити у спільному користуванні за
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 приміщення загального
користування на першому рівні 5 поверху
квартири - коридор №1 площею 13,6 кв.м.,
коридор №2 площею 4,2 кв.м та кухню №4
площею 16,6 кв. м та сходову клітку з
першого на другий рівень квартири.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 66 000
гривень половини вартості грошового
відшкодування за кошти, внесені до
статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Буковинажитлобуд».

Стягнути з ОСОБА_5 в спеціальний фонд
Державного бюджету України 3564 гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко