Справа № 161/7011/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1794/14 Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Овсієнко А.А.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання автомобіля особистою
приватною власністю, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 жовтня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 жовтня 2014 року
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року
випуску, синього кольору, двигун №
НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання автомобіля особистою
приватною власністю відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, покликаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати оскаржуване рішення
суду в частині визнання за ОСОБА_4 права
власності на ? частину автомобіля та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити зустрічний позов.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з
підстав в ній наведених.

Представник позивача ОСОБА_1 просив
апеляційну скаргу відхилити, залишивши
рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно свідоцтва про укладення шлюбу
серії НОМЕР_3 сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 1987
року (а.с. 5).

07.05.2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.6).

За час перебування у шлюбі 20.05.2010 року
ОСОБА_2 придбаний автомобіль марки
«ВАЗ-21043», 2006 року випуску, який
відповідно до реєстраційних
документів зареєстрований на
відповідача ОСОБА_2 (а.с.8).

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний автомобіль було придбано під
час перебування в зареєстрованому
шлюбі сторонами, за спільні кошти
подружжя.

Згідно довідки № 228/14 року незалежної
оцінки колісних транспортних засобів
від 27.05.2014 орієнтовна ринкова вартість
автомобіля марки «ВАЗ-21043», 2006 року
випуску станом на 27.05.2014 року становить
41 010 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості (ст.
ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК
України).

Статтею 63 ЦК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про
купівлю автомобіля «ВАЗ-21043» за
особисті кошти, отриманих від продажу
попереднього власного автомобіля
«Москвич-2140», є необґрунтованими, не
підтверджуються відповідними
доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Доводи апелянта щодо придбання
автомобіля за його особисті кошти, які
він отримав від продажу попереднього
автомобіля не заслуговують на увагу,
оскільки автомобіль був куплений
відповідачем 20.05.2010 року під час
перебування сторін у шлюбі і в судовому
засіданні не доведено, що автомобіль
куплений за кошти, які були отримані
від продажу попереднього автомобіля.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи, вирішив
спір у відповідності до закону, який
підлягав застосуванню, та дійшов
правильного й обґрунтованого висновку
про наявність підстав для визнання за
позивачем ОСОБА_4 права власності на 1/2
частину автомобіля марки «ВАЗ-21043» 2006
року випуску.

Рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для його зміни чи
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 жовтня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: