Провадження № 2/752/4989/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.12.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі

головуючого судді
Шевченко Т.М.

з участю секретаря
Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
про визнання недійсним договору
дарування, -

в с т а н о в и в:

04 вересня 2014 року ОСОБА_1 в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, 2005 року народження,
звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 23 грудня 2010 року
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3 був
посвідчений договір дарування
квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений
між сестрою позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, та
малолітньою правнукою ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якої діяла її
опікун ОСОБА_2

На думку позивача, ОСОБА_5 відповідно до
спільного волевиявлення зі своїм
покійним чоловіком мала намір
подарувати дану квартиру двом
малолітнім правнучкам, дітям-сиротам
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач зазначає, що ОСОБА_5 була
учасником ВВВ, інвалідом ІІ групи,
вдовою учасника бойових дій у 1941 р. - 1945
р., мала слабкий зір і слух, тому не
могла прочитати текст договору, який
підписувала, внаслідок чого 23 грудня 2010
року було укладено договір на користь
лише однієї правнучки - малолітньої
ОСОБА_6, 2007 року народження, замість
двох.

Позивач вважає, що волевиявлення
ОСОБА_5 не було здійснене. Укладений
договір не відповідав внутрішній волі
щодо його сторін, оскільки, укладаючи
договір, ОСОБА_5 мала на меті відчуження
свого єдиного житла лише за умови
передачі його у власність обом дітям -
сиротам і якби не помилка щодо сторін
правочину та його правових наслідків,
спірний договір не був би укладений.

В судовому засіданні позивач
підтримала свої позовні вимоги та
просила суд задовольнити позов з
вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в
судовому засіданні не визнали позовні
вимоги та заперечували проти їх
задоволення, посилаючись на
безпідставність позовних вимог.

Третя особа - приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася,
надіслала письмові заперечення, в яких
просить відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що після смерті
ОСОБА_7 було встановлено опіку над її
малолітніми дітьми: опікуном ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, було призначено ОСОБА_2, а
опікуном ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, - ОСОБА_8
(рідну бабусю дітей, яка є дочкою
позивача ОСОБА_1.) У 2011 року ОСОБА_8
відмовилась від обов'язків опікуна, у
зв'язку з чим опікуном над ОСОБА_4 було
також призначено ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що 25
жовтня 2010 року до Служби у справах
дітей Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації звернулась
ОСОБА_5 із заявою про надання дозволу
укласти на ім'я малолітньої ОСОБА_6, 2007
року народження, договір дарування
належної їй на праві власності
двокімнатної квартири АДРЕСА_1. (а.с. 39)

Розпорядженням Голосіївської районної
в м. Києві державної адміністрації № 865
від 29 жовтня 2010 року було надано дозвіл
на вчинення вищезазначеного правочину,
а також надано дозвіл ОСОБА_2 як опікуну
ОСОБА_6 прийняти в дар від імені
малолітньої зазначену квартиру. (а.с. 56)

23 грудня 2010 року ОСОБА_5 уклала з
малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в
інтересах якої діяла ОСОБА_2, договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Договір
був посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 (а.с. 11-12)

У своїх письмових запереченнях
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_3
посилається на те, що нею як нотаріусом,
відповідно до чинного законодавства
України, при посвідченні правочину на
користь дитини-сироти було перевірено
обсяг цивільної дієздатності
дарувальника ОСОБА_5 та цивільна
дієздатність і дієздатність ОСОБА_2 -
опікуна малолітньої дитини - сироти
ОСОБА_6, яка діяла від імені та в її
інтересах, а також перевірила та
витребувала документи для вчинення
цього правочину, наявність необхідного
дозволу органу органів опіки та
піклування - розпорядження
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації № 865 від 29
жовтня 2010 року щодо укладання договору
дарування спірної квартири на користь
малолітньої дитини - ОСОБА_6 Після
особистого прочитання договору
дарування квартири дарувальник ОСОБА_5
підтвердила, що розуміє значення, умови
правочину та його правові наслідки та
підтвердила свої наміри щодо дарування
квартири ОСОБА_6, 2007 року народження,
про що свідчить її особистий підпис на
договорі дарування квартири та у
Реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій. (а.с. 45)

Звертаючись у суд з даним позовом,
ОСОБА_1 зазначає, що спірний договір
дарування був укладений під впливом
помилки. Як на правову підставу позивач
посилається на ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України
визначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту договору дарування квартири
від 23 грудня 2010 року вбачається, що
сторони попередньо ознайомлені з
вимогами чинного цивільного
законодавства, що регулюють укладений
ними правочин (зокрема, з вимогами щодо
недійсності правочину).

Дарувальник ОСОБА_5 своїм підписом на
договорі підтвердила, що відчужувана
нею квартира є її особистою приватною
власністю.

Також дарувальник в договорі
стверджував, що дарування здійснено за
доброю волею, без будь-яких погроз,
примусу та насильства, як фізичного,
так і морального.

У спірному договорі також зазначено, що
договір складений при ясній пам'яті та
повному розумінні сторонами його умов
та термінології і не є приховуванням
іншого правочину між дарувальником та
обдаровуваним і відповідає їхнім
дійсним намірам створити відповідні
юридичні наслідки.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Так, в умовах договору дарування
сторони підтвердили, що в момент
укладення цього договору вони
усвідомлювали значення своїх дій і
могли керувати ними, ознайомлені з
текстом цього договору, цей договір
відповідає їхнім дійсним намірам і не
носить характеру фіктивного та
удаваного правочину, судові рішення
щодо визнання їх обмежено дієздатними
або недієздатними не приймались, а
також свідчать, що договором визначені
всі істотні умови, про що свідчать їхні
особисті підписи.

Заявляючи позовну вимогу про визнання
договору дарування недійсним, позивач
посилається на те, що її сестра ОСОБА_5
помилилася, оскільки, укладаючи
договір, ОСОБА_5 мала на меті відчуження
свого єдиного житла лише за умови
передачі його у власність обом дітям -
сиротам і якби не помилка щодо сторін
правочину та його правових наслідків,
спірний договір не був би укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, то такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. В даному
випадку істотне значення має помилка
щодо правової природи правочину, а
також прав та обов'язків сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК України, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої
сторони правочину. Не має правового
значення помилка щодо розрахунку
одержання користі від вчиненого
правочину. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Обставини вчинення помилки позивачка
доводила, лише своїми показами.

Посилання позивача на те, що її сестра
ОСОБА_5 була учасником ВВВ, інвалідок ІІ
групи, вдовою учасника бойових дій у 1941
р. - 1945 р., мала слабкий зір і слух, не
свідчать про те, що в 2010 році в момент
підписання договору ОСОБА_5 помилялась,
щодо змісту та природи правочину який
вона укладала.

Посилання позивачки в позовній заяві
про те, що її сестра мала намір укласти
договір дарування квартири на користь
двох малолітніх дітей-сиріт є
надуманими і спростовуються спірним
договором дарування квартири, зміст
якого останній було роз'яснено
нотаріусом, а також і заявою ОСОБА_5 до
Служби у справах дітей Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації щодо надання дозволу на
укладення на ім'я малолітньої ОСОБА_6
договору дарування, зі змісту якої
вбачається, що ОСОБА_5 свідомо виявивши
свою волю та бажання, мала намір
подарувати квартири лише на ім'я ОСОБА_6

Будь-яких інших доказів на
підтвердження недійсності договору
дарування з підстав, передбачених ст.229
ЦК України позивачем не надано.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи спірний договір дарування
квартири було укладено ОСОБА_5, яка
померла 24 березня 2014 року, що
підтверджується даними свідоцтва про
смерть, виданого 24 березня 2014 року
відділом реєстрації смерті у м. Києві.
(а.с. 36)

Позивач ОСОБА_9 зареєстрована у
квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою № 128 від 24.01.2007 р., виданою КП
«ЖЕО-109». (а.с. 17) Також в даній квартирі
зареєстрована малолітня ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_5, опікуном якої є ОСОБА_2
Тому суду не надано будь-яких доказів
на підтвердження того, що діями сторін
за угодою порушені права позивача,
оскільки ОСОБА_1 не була стороною
правочину.

За таких обставин суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовної вимоги про визнання договору
дарування недійсним, оскільки
волевиявлення сторін було вільним та
відповідало їх внутрішній волі,
правочин був спрямований на реальне
настання наслідків.

Керуючись статтями 3, 6, 15, 16, 203, 215, 229, 230,
626-628, 717, статтями, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання недійсним
договору дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: