АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Немировської О.В., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглик В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 19 грудня 2013
року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті
особи: Головне управління юстиції в м.
Києві, Служба у справах дітей
Дніпровської районної в м.Києві
державної адміністрації про
розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності,
виселення, зняття з реєстрації та
відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 р. ОСОБА_2 звернулася у суд
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які
діють в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи:
Головне управління юстиції в
м. Києві, Служба у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про
розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності,
виселення, зняття з реєстрації,
стягнення коштів та відшкодування
моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ОСОБА_4 всупереч умовам укладеного
договору, не забезпечує її належним
харчуванням, доглядом, не надає
допомоги у побутових справах, оскільки
вона є інвалідом 1 групи та
пересувається на візку, до того ж,
відповідачка за станом здоров'я не має
достатніх фізичних сил для належного
догляду.

Відповідачі створюють несприятливі
для неї умови для здоров'я, протягом
двох років вона виходила на вулицю лише
двічі, близько півтора року проживає у
своїй кімнаті із заклеєним вікном та
закритим балконом, в коридорі вздовж
стіни відповідачка зберігає
велосипеди, що позбавляє її можливості
належно пересуватись, проводячи
гігієнічні процедури позивачку
саджають на стілець, який є нестійким
та створює загрозу життю, при від'їзді
відповідачів у відпустку вона
залишається без догляду. Влітку 2011 року
під час перебування відповідачів на
відпочинку, їй стало погано в туалетній
кімнаті, де вона впала й будучи
немічною, чекаючи на допомогу,
пролежала більш однієї доби.

Окрім того вказувала, що відповідачка
також не забезпечує її медикаментами
необхідними рекомендаціям лікаря,
кімната в якій вона проживає не
відповідає санітарним нормам, їй
заборонено приймати гостей й 16 серпня
2012 р. вона вимушена була звернутись за
допомогою до подруг з проханням надати
їй притулок, крім того відповідачка
всупереч умовам договору не надає їй
матеріального забезпечення, в розмірі
500 грн. з урахуванням інфляції, у
зв'язку з чим просила стягнути з ОСОБА_4
збитки, в сумі 46 718грн.

Під час розгляду справи судом прийнято
відмову позивачки від позову в частині
вимог про відшкодування збитків, у сумі
46 718грн. і ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва від 19 грудня
2013р. провадження у справі в зазначеній
частині вимог закрито.

З урахуванням уточнень до позову,
ОСОБА_2 просила розірвати договір
довічного утримання, укладений 21
квітня 2007 р. з ОСОБА_4; визнати її
власником квартири АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_4 повернути їй
квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та
зняти їх з реєстрації; заборонити
ОСОБА_4, ОСОБА_3 відвідувати квартиру
АДРЕСА_1 та спілкуватись з нею; стягнути
з ОСОБА_4 моральну шкоду, в сумі 5 000 грн..

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 грудня 2013 р. в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
представників позивача, які підтримали
апеляційну скаргу, відповідачів та
представника відповідача, які
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково, з
огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене по справі рішення вимогам
зазначеного закону повністю не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності, виселення, районний суд
виходив з підстав їх недоведеності.

Між тим, з такими висновками суду
першої інстанції погодитись неможливо.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 21 квітня 2007 р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір
довічного утримання, за умовами якого
ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_4 отримала у
власність трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1. /а.с.15 т.1/

Згідно реєстраційного посвідчення
№037127 КМ БТІ вказана квартира
зареєстрована на праві приватної
власності за ОСОБА_4 на підставі
укладеного між сторонами договору
довічного утримання /а.с.20 т.2/

Відповідно до п.п. 8,9 спірного договору
ОСОБА_4 зобов'язалася довічно
утримувати ОСОБА_2, надаючи їй комплекс
послуг: забезпечувати її продуктами
харчування, одягом, медикаментами,
надавати їй необхідну допомогу,
оплачувати медичну допомогу,
зберігаючи за нею право довічного
безкоштовного проживання у
вищевказаній квартирі. В разі смерті
ОСОБА_2 провести її захоронення та
оплату всіх ритуальних послуг.
Вартість матеріального забезпечення
визначена сторонами в розмірі 500 грн. в
місяць. У випадку інфляції ця сума
збільшується згідно встановленого
державного коефіцієнту індексації
доходів населення / а.с.13 т.2/

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, є інвалідом першої групи
з дитинства, має захворювання ДЦП й за
станом здоров'я потребує постійного
стороннього догляду. /а.с.8 т.1/

Згідно довідки Міжрайонного
Дніпровської МСЕК №165 від 13 листопада
2012 р., ОСОБА_4, 1974р.н., має другу групу
інвалідності по неврологічному
захворюванню. /а.с.51 т.2/.

Судом встановлено, що сім'я ОСОБА_4, яка
складається з відповідачів та їх
неповнолітньої доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає в АДРЕСА_1 й з 30
серпня 2012р. у ній зареєстровані ОСОБА_4
та згідно пояснень останньої, ОСОБА_5
/а.с.46 т.1/.

Встановлено, що з 16 серпня 2012р. ОСОБА_2
не проживає у переданій нею на користь
ОСОБА_4 квартирі, залишила адресу свого
постійного місця проживання.

Положеннями ч.1 ст.744 ЦК України
передбачено, що за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст.629 ЦК України встановлено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Матеріалами справи не доведено
належне виконання ОСОБА_4 умов
спірного договору.

Так, на підтвердження виконання
відповідачкою обов'язку за договором
по забезпеченню ОСОБА_2 продуктами
харчування, суд визнав доказом
довідку, видану ТОВ «Фора», якою
визначено, що станом на 03 вересня 2012 р.
за дисконтною карткою, що належить
відповідачці, витрачено 11 511 грн. 23 коп.

Однак вказана довідка не може свідчити,
що придбані ОСОБА_4 продукти харчування
дійсно надавалися ОСОБА_2

Не відповідають фактичним обставинам
справи й висновки суду першої
інстанції про те, що прогулянки
відповідачів з позивачкою проводилися
регулярно, й що вони допомагали їй
відвідувати реабілітаційний центр,
відпочивати разом з родиною.

Так, згідно листа Всеукраїнського
культурно-просвітницького центру
«Нове життя» №76 від 20 листопада 2012 р.
ОСОБА_2 з 01 січня 2007 р. по 03 вересня 2012 р.
реабілітацію не проходила, й
відвідувала центр один раз на рік -
«Новорічна зустріч», а з 03 вересня 2012 р.,
період часу з якого позивачка не
проживає з відповідачами, ОСОБА_2
проходить фізичну, психологічну та
побутову реабілітацію регулярно (два,
три рази на тиждень). /а.с.54 т.2/

Отже, ОСОБА_4 не виконувалися медичні
рекомендації щодо проведення
позивачці, як інваліду 1 групи,
відновлювальної терапії.

Колегія суддів враховує й долучений до
матеріалів справи лист директора
Центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді №50/847 від 03 грудня 2012 р.,
відповідно до якого ОСОБА_2 стала
відвідувати центр лише з 03 вересня 2012 р.
/а.с.53/.

З пояснень ОСОБА_2 убачається, що під
час відпочинку з відповідачами, вона не
мала належної допомоги, відчувала себе
для них тягарем, а тому й відмовилася
від поїздок на море з 2008р., не мали вони
бажання й надавати їй допомогу у
прогулянках.

Положеннями укладеного між сторонами
договору ОСОБА_4 зобов'язалася
сплачувати позивачці щомісячно
матеріальну допомогу, в сумі 500 грн. , з
урахуванням інфляційних.

Між тим, у справі відсутні докази на
підтвердження виконання умов договору
в зазначеній частині.

Матеріалами справи доведено, що на
виконання вказаних умов договору
ОСОБА_2 було направлено поштовим
переказом 500 грн. лише один раз -
18 вересня 2012 р., до того ж, після виїзду
останньої з квартири /а.с.85 т.1/.

Твердження відповідачів про
добровільну відмову ОСОБА_2 від
отримання грошей спростовуються
поясненнями позивачки.

На підтвердження доводів про виконання
умов договору довічного утримання,
ОСОБА_4 долучила до матеріалів справи
копії розписок, пояснюючи відсутність
оригіналів фактом їх зникнення з
квартири та інформування про це
Дніпровське РУ ГУ МВС України. /а.с.177-181,
245 т.1/

Разом з тим, відповідно до долученого
до справи висновку комплексної
технічної та почеркознавчої
експертизи документів
№260/13-33/290/13-32/2136/13-33 від 15 березня 2013 р.,
проведеної КНДІСЕ та який підтверджено
поясненнями допитаного судом експерта
ОСОБА_7, визнано доведеним, що
досліджені копії розписок від імені
ОСОБА_2 від 21 грудня 2007 р., 11 січня 2009 р., 26
грудня 2009 р., 26 грудня 2011р. та від 12 січня
2012р. /а.с.177-181 т.1/, виготовлені шляхом
монтажу /а.с.97-104 т.2/.

При цьому, експерти встановили, що
співпадаючі зображення однакових слів
та цифр у досліджуваних копіях
розписок виготовлені з використання
одних і тих же записів або зображень
відповідних записів. Виявлений розбіг
у геометричних розмірах окремих
зображень, які співпадають за всіма
іншими ознаками, не є суттєвим та не
впливає на суть висновку, остільки
подібне збільшення або зменшення
розмірів зображень є результатом змін
масштабу зображень та їх редагуванні
при створенні копій записів / або
зображень записів/, технічні
зображення яких надані на дослідження.

Отже, матеріали проведеної по справі
комплексної технічної та
почеркознавчої експертизи документів
дають підстави для висновків про те, що
шляхом монтажу, тобто підробки, були
виготовлені й оригінали розписок, на
які відповідачі посилалися як на доказ
по справі та пояснювали їх зникнення з
квартири, що залишилося поза увагою
суду та відповідної оцінки у судовому
рішенні.

Районний суд піддав сумніву зміст
долученого до справи акту обстеження
житлових умов ОСОБА_2 від 10 серпня 2012р.,
засвідченого головою правління ЖЕК
«Надія» ОСОБА_27, у відповідності до
якого комісія у складі ОСОБА_6, ОСОБА_9
та ОСОБА_10 визнала доведеним умови
проживання ОСОБА_2 такими, що не
відповідають ні
санітарно-гігієнічним, ні
загальнолюдським умовам проживання
інваліда 1 групи й одночасно належним
доказом по справі визнав долучений до
справи акт № 459 від 05 жовтня 2012р.
соціального інспектування місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1, яким
встановлено належні умови для
проживання мешканців квартири /а.с.45,175
т.1/.

При цьому, суд виходив з того, що члени
комісії ОСОБА_6, ОСОБА_9. та ОСОБА_10
перебувають у дружніх стосунках з
позивачкою й можуть відображати свою
зацікавленість, а голова правління
засвідчила дійсність акту без
перевірки відображених у ньому даних.

Разом з тим, районний суд не дав оцінки
тому, що соціальне інспектування
було здійснено 05 жовтня 2012р., тобто в
той час, коли ОСОБА_2 у квартирі не
проживала, а також тій обставині, що у
даному акті підтверджено
незадоволення позивачкою умовами
виконання договору.

Висновки суду про можливу
зацікавленість ОСОБА_6, ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 у розгляді справи на користь
позивачки ґрунтуються на припущеннях,
остільки нічим не підтверджені.

Більше того, про неналежні умови
проживання позивачки у квартирі та
догляд за нею зі сторони ОСОБА_4 видно з
пояснень допитаних судом свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Суд піддав критичній оцінці пояснення
допитаних судом у якості свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_8, разом
з тим, зі змісту їх пояснень
вбачається неналежне виконання ОСОБА_4
умов договору.

Матеріалами справи доведено, що
відповідачі, виїжджаючи з квартири у
літній період до моря на оздоровлення,
ОСОБА_2, яка за станом здоров'я потребує
постійного стороннього догляду,
залишали одну.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4
підтвердила вказані обставини,
вказавши про обов'язок здійснення
догляду за позивачкою в цей період
подруг останньої.

Про неналежне виконання умов договору
свідчать і наявні у матеріалах справи
та підтверджені поясненнями
відповідачів про те, що влітку 2011р.,
залишившись у квартирі одна, ОСОБА_2
впала в туалетній кімнаті й у
відсутність допомоги, пролежала у ній
біля двох діб, що також залишилося поза
увагою суду.

Як на доказ виконання ОСОБА_4 умов
спірного договору, суд послався на
пояснення допитаних судом у якості
свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 та ОСОБА_24, зі
змісту пояснень яких убачається
наявність між сторонами дружніх
відносин.

Разом з тим, пояснення вказаних
свідків, у сукупності з іншими наявними
у справі матеріалами, не можуть бути
визнані безспірним доказом виконання
відповідачкою умов договору у повному
обсязі.

Зазначене, конкретні обставини справи,
а також матеріали справи, у їх
сукупності, свідчать про неналежне
виконання набувачем своїх обов'язків
за договором довічного утримання.

Згідно ч.1 ст.755 ЦК України договір
довічного утримання може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача або третьої особи, на
користь якої він був укладений, у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини.

Позивачка, маючи істотні вади здоров'я
та безпорадний стан, потребує
постійного догляду та соціального
захисту й має право на достойне
проживання у суспільстві, проте
матеріалами справи не доведено
створення їй таких умов зі сторони
ОСОБА_4

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції в частині вирішення вимог
про розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, як постановлене з
недоведеністю обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
порушенням норм матеріального права,
підлягає скасуванню, а по справі в цій
частині слід ухвалити нове рішення.

Матеріалами справи доведено неналежне
виконання відповідачкою умов договору
довічного утримання, а тому цей договір
у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.755 ЦК
України підлягає розірванню.

Відповідно до ч.1 ст.756 ЦК України у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідачі, проживаючи у належній
позивачці квартирі, чинять їй
перешкоди у користуванні власністю, а
тому підлягають до задоволення й
заявлені по справі позовні вимоги про
визнання права власності та виселення.

Вимоги про заборону відвідування не
грунтуються на положеннях ст.16 ЦК
України, а тому і не підлягають до
задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що у
спірній квартирі з 30 серпня 2012р.
зареєстровані ОСОБА_4 та неповнолітня
ОСОБА_5

Разом з тим, колегія суддів визнає
передчасними позовні вимоги про
зняття осіб з реєстраційного обліку,
остільки відповідно до вимог ст.7
Закону України від 11 грудня 2003р. «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання» зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту реєстрації за новим
місцем проживання особи, остаточного
рішення суду.

При цьому, колегія суддів враховує
повноваження суду апеляційної
інстанції та не притягнення до участі
у справі особи, зобов'язаної вчинити
такі дії.

Висновки суду першої інстанції про
відсутність правових підстав до
задоволення позову про відшкодування
моральної шкоди відповідають
обставинам справи та ґрунтуються на
законі.

За таких обставин, колегія суддів
підстав до скасування рішення
районного суду в частині вирішення
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, не вбачає.

З огляду на викладене, подана по
справі апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 грудня 2013 року в частині
вирішення вимог про розірвання
договору довічного утримання,
виселення, визнання права власності,
зняття з реєстраційного обліку -
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Розірвати договір довічного утримання,
укладений 21 квітня 2007 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі №
3у-336, та повернути у власність ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову у іншій частині -
відмовити.

Рішення суду першої інстанції в
частині вирішення вимог про
відшкодування моральної шкоди
залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2604/19431/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3368/2014

Головуючий у суді першої
інстанції:Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.