Єдиний унікальний номер 205/5299/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської
міської ради про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, -

вСтановив:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовною заявою до
Дніпропетровської міської ради, про
визнання права власності на
самочинного збудоване нерухоме майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що згідно договору
дарування від 31.03.1992 року, посвідченого
державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Гуніним А.В.,
вона, ОСОБА_1, прийняла у дар будинок з
господарчими та побутовими спорудами
за адресою: АДРЕСА_1, та 06.04.1992 року
зареєструвала його в БТІ. Таким чином,
позивач вказує, що станом на 31.12.2012 року
вищевказане нерухоме майно було
зареєстровано за нею в реєстрі прав
власності на нерухоме майно за
реєстровим № 34383093 від 13.08.2011 року, що
підтверджується довідкою КП
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської міської ради за № 6114
від 06.06.2014 року. Вищевказане нерухоме
майно розташоване на земельній ділянці
площею 0,1000 га, власником якої позивач є
відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю від 27.12.2007
року, та зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 04. Окрім цього, далі
позивач зазначає, що протягом 1991 - 2005
років вона, ОСОБА_1, за власні кошти, без
отримання на це належного дозволу
здійснила переобладнання літньої
кухні з гаражем в житловий будинок літ.
Б-3, а також, самочинно збудувала
мансарду літ. МС до А-2, веранду літ. а1-1,
прибудову літ. б-1, прибудову літ. б1-1,
мансарду літ. МС до Б3-1 гараж літ. Г,
сарай літ. Д, сарай літ. З. А. Також,
позивач зазначає, що 17.06.2014 року за її
заявою, ПП «Науково - виробниче
підприємство «Дніпропетровський
науково-дослідний інститут
будівельного виробництва» було
проведене технічне обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта садибного
(індивідуального) житлового будинку
АДРЕСА_1, про що було складено
відповідний звіт.

Оскільки визнати право власності на
вказане самочинне будівництво, позивач
може тільки у судовому порядку, вона
вимушена звернутись до суду та просити
суд визнати за нею, ОСОБА_1, право
власності на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1, що
складається із: житлового будинку літ.
А-2, прибудови літ. а-2, літ.А3-2, літ. А2-2,
мансарди літ. МС до А-2, веранди літ. а1-1,
загальною площею 106,9 кв.м., житловою - 37,0
кв.м., житлового будинку - 1, 2 пов. літ. Б-3,
підвалу літ. під Б-3, прибудов літ. б-1,
б1-1, ндб-1, мансарди літ. МС до Б-3, сходів
літ. б., площадки літ. б-1, загальною
площею 144,1 кв.м., житловою - 59,7 кв.м.,
гаражу літ. Г, загальною площею 28,2 кв.м.,
сараю літ. Д, загальною площею 28,4 кв.м.,
вбиральні літ. Е, загальною площею 2,0
кв.м., душу літ. Ж, загальною площею 2,6
кв.м., сараю літ. З, площею 16,1 кв.м., інших
споруд: вигрібної ями, вимощення,
воріт, колодязя, колонки , огорожі,
трубопроводу, хвіртки, цоколя.

В судовому засіданні позивач (її
представник) позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити по
мотивам, що викладені у позовній заяві.
В обґрунтування таких вимог посилались
на обставини, що викладені у позовній
заяві.

Представник відповідача
Дніпропетровської міської ради в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечувала, просила
відмовити у задоволені позовних вимог
з огляду на їх безпідставність та
необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені виниклі
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі
Договору дарування від 31 березня 1992
року, посвідченого державним
нотаріусом Другої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Гуніним А.В., та зареєстрованого в
реєстрі правочинів під № 2-583, на праві
приватної власності будинок АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1 (а.с.5-6).

Також судом встановлено, що
позивачеві на праві власності належить
земельна ділянка загальною площею 0,1000
га, що розташована адресою: АДРЕСА_1.
Вказана обставина підтверджується
Державним актом про право власності на
земельну ділянку від 27.12.2007 року за №
04, виданого на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради 23.05.2007
року за № 86/15 (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів даної
цивільної справи, 29.04.2011 року
Комунальним підприємством
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради було
виготовлено технічний паспорт на
вказане домоволодіння, що розташоване
у АДРЕСА_1 (а.с.9-14). Відповідно до змісту
вказаного технічного паспорту при
проведенні технічної інвентаризації
вказаного домоволодіння було
встановлено наявність самочинних
побудованих об'єктів нерухомого майна.
Зокрема мансарди літ. МС до А-2, веранди
літ. а1-1, літ. Б-3 1 пов. - житловий будинок
переобладнаний із гаражу, літ. Б-3 2 пов. -
житловий будинок переобладнаний із
літньої кухні, літ.б-1, прибудова, б1-1
ндб-1 - прибудова, мансарди літ. МС до Б-3,
гаражу літ. Г, сараю літ. Д, сараю літ. З,
які побудовані протягом 1995-2005 років
(а.с. 9, 14).

Відмовляючи в задоволені позову, суд
виходив заступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особисто немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Частиною 2 ст. 376 ЦК України встановлено,
що особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Власник майна, відповідно до ст. 392 ЦК
України, може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оскаржується або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства, у тому числі, справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових
відносин.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року за загальним правилом
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(частина перша статті 15 ЦК, частина
перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Докази не можуть
ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з цим, звертаючись до органу
судової влади з вказаним позовом до
Дніпропетровської міської ради,
позивач (її представник) на пропозицію
суду не надали жодних належних чи
допустимих доказів, яким чином та які
їх права, свободи чи інтереси з питання,
що є предметом даного спору в суді,
порушені, невизнані або оспорюванні
відповідачем, адже, як встановлено
судом, позивач з приводу оформлення
права власності до Дніпропетровської
міської ради не звертався.

У даному випадку, судом встановлено що
відповідач - Дніпропетровська міська
рада жодним чином не порушила (не
визнала чи оспорила) права позивача по
даній справі, як наслідок між позивачем
та відповідачем відсутній предмет
спору, а звернення позивача з позовом
про визнання права власності на
самовільні прибудови до суду є
передчасним.

Також відповідно до вимог ст.ст. статей
186, 381 ЦК України розташовані на
земельній ділянці поряд із житловим
будинком господарсько-побутові
будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні
кухні тощо відповідно до положень є
приналежністю головної речі (будинку).
У зв'язку із цим положення частини
п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для
визнання за власником такого житлового
будинку самостійного права власності
на самочинно побудовані
господарсько-побутові будівлі й
споруди, що були зведені після набуття
ним права власності на будинок чи
садибу (п. 27 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року). Суд зауважує, що за
умови введення таких самочинно
побудованих об'єктів нерухомого майна
у експлуатацію, право власності на такі
об'єкти підлягає державній реєстрації
у встановленому законом порядку
відповідно до вимог ст. 182 ЦК України. В
разі відмови у державній реєстрації
речового права, позивачі мають право
оскаржити дії такого реєстратора у
порядку, що визначений Кодексом
адміністративного судочинства
України, адже органи державної
реєстрації прав, виступають як суб'єкти
владних повноважень, оскільки з боку
держави їм були делеговані у
встановленому законом порядку
відповідні владні управлінські
функції, у тому числі щодо прийняття в
межах своєї компетенції рішень та
здійснення державної реєстрації
речових прав у державному реєстрі прав
власності на нерухоме майно. Однак в
даному випадку судом встановлено, що
позивач до органів Державної
реєстраційної служби України не
звертався, відмову у здійснені
державної реєстрації не отримувала.

Також, відповідно до вимог ч.5 ст. 376 ЦК
України на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

З аналізу наведеної норми
матеріального закону вбачається, що на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудовано на ній, якщо це
не порушує права інших осіб (частина
п'ята статті 376 ЦК).

Разом з цим, суду не подано будь-яких
належних чи допустимих доказів з
приводу того, що таке самовільне
будівництво не порушує права інших
осіб, зокрема сусідів позивача за
місцем розташування домоволодіння.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Окрім цього, суд зауважує, що такі
спірні об'єкти нерухомого майна літ. Б-3
1-поверховий житловий будинок
переобладнаний із гаражу, літ. Б-3
2-поверховий житловий будинок
переобладнаний із літньої кухні,
літ.б-1, прибудова, б1-1 ндб-1 - прибудова,
мансарди літ. МС до Б-3, гаражу літ. Г,
сараю літ. Д, сараю літ. З, побудовані у
1995 році. При цьому, розділом другим ЦК
УРСР (у ред. 1963року), що був чинним на
момент здійснення самовільного
будівництва, регулюються відносини
щодо володіння, користування та
розпорядження майном. Громадяни, які
збудували жилі будинки, господарські і
побутові будівлі та споруди без
встановленого дозволу або належно
затвердженого проекту не набувають
права власності на самочинне
будівництво, а мають право володіти та
користуватися цими будівлями і не
вправі розпоряджатися ними. Нормами
Цивільного Кодексу УРСР від 18 липня 1963
року питання визнання права власності
на самочинне будівництво у судовому
порядку не врегульовано. На час
виникнення спірних правовідносин
існував інший порядок визнання права
власності на самочинне будівництво.

За вказаних обставин, суд доходить
висновку, що позивач використовує
судовий порядок визнання права
власності на самочинне будівництво,
для того щоб не дотримуватися
встановленого порядку одержання
дозволу на будівництво та іншої
дозвільної документації.

Окрім цього, суд не може взяти до уваги
та розцінити як належний доказ по
справі висновок експертного
дослідження ПП «Науково - виробниче
підприємство «Дніпропетровський
науково-дослідний інститут
будівельного виробництва» від 17.06.2014
року (а.с. 15-21), згідно якого самовільно
виконані переобладнання домоволодіння
АДРЕСА_1, оскільки висновки суб'єкту
господарювання не можуть підмінювати
собою висновків з цих питань
уповноважених органів державного
будівельного контролю, на яких чинним
законодавством покладена функція
забезпечення дотримання
законодавства, державних стандартів,
норм і правил, архітектурних вимог і
технічних умов, а також положень
затвердженої містобудівної
документації та проектів конкретних
об'єктів, місцевих правил забудови
населених пунктів усіма суб'єктами
містобудівної діяльності незалежно
від форм власності під час забудови
територій і населених пунктів,
розміщення, будівництва,
реконструкції, капітального ремонту
об'єктів житлово-цивільного,
виробничого та іншого призначення,
тощо.

Враховуючи вищевикладені норми
матеріального закону та аналізуючи
зазначені докази по справі у їх
сукупності, суд приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення означеного цивільного
позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволені яких позивачеві
відмовлено.

Також на підставі ст. 88 ЦПК України
судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 3 654 (три тисячі
шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп.
віднести на рахунок позивача по справі
ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.
16, 376, 391 Цивільного кодексу України від
16.01.2003 р. ст. 105 Цивільного Кодексу
України у ред.. 1963 року (з наступними
змінами та доповненнями), ст.ст. 2, 3, 10, 11,
15, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВирішиВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно - відмовити.

2. Судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 3654 (три тисячі шістсот
п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. віднести
на рахунок позивача по справі ОСОБА_1.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.