Справа № 165/2204/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Василюк А.В. Провадження №
22-ц/773/1744/14 Категорія: 59 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Овсієнка А.А., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів за прострочення
виконання грошового зобов'язання за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на
рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 13 жовтня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 13 жовтня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в сумі 11649,33 грн.
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
покликаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Нововолинського
міського суду Волинської області від 13
жовтня 2014 року та постановити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу з
підстав, в ній зазначених.

Відповідач заперечив апеляційну
скаргу.

Позивач в судове засідання не з'явився,
хоча належним чином був повідомлений
про дату, час та місце апеляційного
розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не
поширюється на правовідносини, що
виникли між сторонами.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що вироком
Нововолинського міського суду
Волинської області від 30 грудня 2010 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК
України та призначено покарання у виді
позбавлення волі на строк п'ять років з
позбавленням права керування
транспортними засобами на строк три
роки. Стягнуто з підприємця ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 40000 грн. моральної шкоди,
на користь ОСОБА_5 25000 грн. моральної
шкоди (а.с. 9-14).

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 16 липня 2012
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення відшкодованої моральної
шкоди в порядку регресу задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в
користь ОСОБА_3 в порядку регресу 65000
грн., сплачених на відшкодування
моральної шкоди, 650 грн. судового збору
та 881,60 грн. витрат на правову допомогу
(а.с. 17).

21 вересня 2012 року Нововолинським
міським судом Волинської області на
підставі вищезазначеного рішення суду
видано виконавчі листи (а.с. 18, 21).

3 жовтня 2012 року старшим державним
виконавцем ВДВС
Нововолинського МУЮ ОСОБА_6 було
винесено постанови про відкриття
виконавчих проваджень № 34558157 та № 34562015
(а.с. 19, 22).

Згідно довідки-розрахунку
заборгованості за зведеним виконавчим
провадженням заборгованість ОСОБА_2
перед ОСОБА_3 станом на 27 серпня 2014 року
становить 62475,20 грн. (а.с. 8).

Як визначено ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини; створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд першої інстанції на думку колегії
суддів зробив правильний висновок про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача коштів за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
оскільки норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не
поширюється на правовідносини, що
виникли між сторонами.

В апеляційній скарзі позивач
покликається на ту обставину, що суд
першої інстанції не взяв до уваги
правову позицію, викладену у постанові
Верховного Суду України від 1 жовтня 2014
року в справі № 6-113цс14, прийнятій за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

У згаданій вище постанові Верховний
Суд України дійшов висновку, що
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

У цивільній справі, що переглядалася
Верховним Судом України спір виник між
особою, засудженою за вчинення злочину,
та потерпілим.

Проте, в даних правовідносинах
зобов'язання з відшкодування шкоди в
порядку регресу виникло із трудових
правовідносин, оскільки шкоду було
завдано при виконанні трудових
обов'язків працівником і виплачену
суму грошового відшкодування
заподіяної моральної шкоди
роботодавець ОСОБА_3 стягнув із ОСОБА_7
як свого колишнього працівника. За
відсутності трудових відносин між
сторонами на фізичну особу-підприємця
ОСОБА_3 вироком суду обов'язку з
відшкодування заподіяної моральної
шкоди могло би бути не покладено.

Правовідносини між сторонами
регулюються спеціальними нормами.
Зокрема відповідальність власника або
уповноваженого ним органу за порушення
строків виплати заробітної плати
передбачена Законом України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», за затримку розрахунку при
звільненні - ст. 117 КЗпП України.
Можливості покладення на будь-яку із
сторін трудового договору
відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.
625 ЦК України законом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду та не є
підставою для скасування правильного
по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 13 жовтня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді