інстанції Подрєзова Г.О.Провадження №
22-ц/780/1306/14 Доповідач у 2
інстанції ТаргонійКатегорія 4
УХВАЛА

Іменем України

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець
А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін -
учасників судового розгляду,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася з позовом до ОСОБА_2 про
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, мотивуючи позовні
вимоги наступним.

З 13 серпня 2005 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

За час проживання у шлюбі ними була
придбана однокімнатна квартира
АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ім'я
відповідача ОСОБА_2

26 жовтня 2012 року через погіршення
взаємовідносин позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовною заявою
про розірвання шлюбу. Одночасно
постало питання поділу спільного майна
подружжя, в тому числі і вищевказаної
квартири, яку відповідач запропонував
продати, розділивши порівну кошти.
Погодившись на таку пропозицію,
позивачка ОСОБА_1 07 листопада 2012 року
надала нотаріально посвідчену писмову
згоду на відчуження квартири.

01 лютого 2013 року рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області шлюб між сторонами
було розіврано.

Наприкінці лютого 2013 року позивачка
випадково довідалась про те, що 17
листопада 2012 року відповідач продав їх
спільну квартиру своїй матері за 41 000,00
грн., що підтверджується договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрованим в реєстрі за № 2575.

В порушення раніше досягнутої
домовленості відповідач не передав
відповідачці належну їй частину
коштів, отриманих від продажу квартири.

Тому, посилаючись на норми ст.ст. 61, 65, 70
СК України, позивачка просила суд
ухвалити рішення, яким стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість ?
частини проданої однокімнатної
квартири АДРЕСА_1, що була спільною
власністю подружжя, в сумі 20 500,00 грн.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на
половину грошових коштів, отриманих
від продажу квартири АДРЕСА_1; стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 500,00 грн. в
рахунок її частки у спільній сумісній
власності подружжя та 229,40 грн. судових
витрат; в решті вимог про стягнення
коштів на правову допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_2 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати та постановити нове,
відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі. Так,
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції, задовольняючи позов, не дав
належної оцінки показам свідків
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які показали,
що грошові кошти в розмірі 28 000 грн. на
придбання квартири були позичені у
сестри відповідача ОСОБА_6 та
підтвердили факт передачі цих коштів.
Крім того, апелянт вказує, що судом не
враховано тієї обставини, що позивачка
та відповідач проживали разом однією
сім'єю і після продажу їх спільної
квартири, доказами чого є пояснення
ОСОБА_1 в міліції від 01 грудня 2012 року,
де вона особисто підтвердила факт
сільного проживання, а також висновок
міліції від 19.01.2013 року. ОСОБА_2 вважає,
що справа розглянута однобоко, суд
першої інстанції надав перевагу
доказам позивача, в той час, як докази
зі сторони відповідача були
проігноровані або витлумачені на
користь позивачки.

Позивачка ОСОБА_1 також звернулась з
апеляційною скаргою на рішення суду
першої інстанції, яке просила
скасувати в частині відмови у
задоволенні вимог про стягнення витрат
на правову допомогу, ухваливши в цій
частині нове рішення, стягнувши з
відповідача 5000,00 грн. витрат на правову
допомогу, понесення яких підтверджено
договором про надання правової
допомоги, актом виконаних послуг та
квитанцією про сплату коштів.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1
підлягають відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Судом першої інстанції встановлено,
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2005
року. На час розгляду даної справи в
суді шлюб розірваний згідно рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
від 09 січня 2013 року, яке вступило в
законну силу 01 лютого 2013 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 21 червня 2012 року,
засвідченого приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі № 2110 на ім'я
ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 35,6 кв.м., житловою
площею 17,8 кв.м. яка складається з однієї
житлової кімнати, вартість квартири -
37 529,00 грн. (а.с. 609)

Згідно з витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, квартира
АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2.

Відповідно до положень ст. 69 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції правильно
встановив, що спірна квартира була
об'єктом права спільної сумісної
власності. При цьому, судом вірно не
взято до уваги посилання відповідача
на те, що квартира придбана ним на
особисті кошти, позичені у його
родичів, оскільки належних та
допустимих доказів в обгрунтування
такої позиції відповідачем не надано.
Крім того, доводи відповідача
спростовуються дослідженими в
судовому засіданні доказами, які
підтверджують зняття ОСОБА_2 у березні
2012 року з банківського рахунку коштів в
сумі 49 930 грн.

Колегія суддів погоджується також з
висновками суду першої інстанції щодо
того, що з жовтня 2012 року між сторонами
були припинені подружні відносини,
разом вони не проживали, а тому
відсутні підстави вважати, що кошти
отримані від продажу квартири,
використані на потреби сім'ї.

Такі висновки зроблені на підставі
перевірки доказів, поданих сторонами
та відповідають встановленим по справі
обставинам.

Так, судом встановлено, що шлюб між
сторонами був зареєстрований 13 серпня
2005 року.

26 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
Білоцерківського міськрайонного суду
з позовною заявою про розірвання шлюбу.

З матеріалів справи також вбачається,
що 20 жовтня 2012 року ОСОБА_1 уклала з
ОСОБА_8 договір оренди житлового
приміщення - квартири АДРЕСА_2 строком
на десять місяців. (а.с. 47)

Згідно з заявою ОСОБА_1 від 07.11.2012 року,
засвідченої приватним нотаріусом
Білоцерківського районного
нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий № 3653, позивачкою було
надано згоду на продаж квартири
АДРЕСА_1, яка була придбана під час
зареєстрованого шлюбу і продаж
квартири відповідає її вільному
волевиявленню та їй було роз'яснено, що
визначені у договорі зобов'язання
створять обов'язки і для неї, також, що
майно в т.ч. і гроші, набуті подружжям
під час шлюбу є їхньою спільною
сумісною власністю. (а.с. 14)

Як вбачається з договору
купівлі-продажу квартири від 17
листопада 2012 року, засвідченого
приватним нотаріусом Білоцерківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
за реєстровим номером № 2575, квартира
АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_2 своїй
матері ОСОБА_10 за 41 000,00грн. (а.с.15-16)

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача коштів,
отриманих від продажу квартири, суд
вірно вважав встановленою ту
обставину, що на момент продажу
спірного майна сторони проживали
окремо та відповідач розпорядився
коштами, отриманими від продажу
квартири на власний розсуд, а не в
потребах сім'ї.

Ці обставини не можуть бути
спростовані даними, які містяться
письмових поясненнях ОСОБА_1, наданих 01
грудня 2012 року слідчому СВ
Білоцерківського МВ ГУ МВС України у
Київській області, та висновку
дільничого інспектора
Білоцерківського МВ Федорченка О.І. від
19 січня 2013 року, оскільки, як пояснила
позивачка суду апеляційної інстанції,
дані конфлікти виникали між сторонами
вже під час окремого проживання в ті
дні, коли вона приходила до квартири в
гуртожитку по місцю своєї реєстрації.

З огляду на вказане, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку про
необгрунтованість доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2

В той же час, необгрунтованими є також
доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
безпідставної відмови судом першої
інстанції у стягненні витрат на
правову допомогу.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України,
передбачено, що витрати на правову
допомогу входять до витрат, пов'язаних
з розглядом справи.

Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка
має право на надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі.

Правова допомога ОСОБА_1 надавалася на
підставі договору про надання правової
допомоги від 20.08.2013 року, укладеного з
Адвокатським об'єднанням «Компаньйон
та партнери» в особі керуючого
партнера ОСОБА_11

Однак, відомості про те, що ОСОБА_11 був
допущений до участі в розгляді справи
ухвалою суду як особа, що надає правову
допомогу, відсутні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
дані про кількість годин, які затратив
для надання правової допомоги адвокат
по даній справі

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про відсутність належних
підстав для стягнення витрат на
правову допомогу.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому не може бути скасоване з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: