АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1
інстанції - Роман О.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Шкоріної О.І.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
який діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої ОСОБА_4, на
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 09 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа -
Комунальне підприємство «Введенське»
Подільського району м. Києва про
встановлення порядку користування
квартирою та за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Комунальне
підприємство «Введенське»
Подільського району м. Києва про
визнання права користування жилим
приміщенням та визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням,

встановила:

В липні 2013 року позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_5, в якому з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просили
визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, наступним чином:

- ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_6
виділити в користування кімнату,
площею 18,1 кв.м.;

- відповідачу ОСОБА_5 виділити у
користування кімнату, площею 10,0 кв.м.;

- коридор , площею 5,7 кв.м., кухню, площею
7,1 кв.м., вбиральню, площею 1,3 кв.м., ванну
кімнату, площею 2,6 кв.м. - залишити в
спільному користуванні.

В січні 2014 року відповідач ОСОБА_5
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в
якій просив:

- визнати за ним право на користування
кімнатою №2, площею 18,1 кв.м., в квартирі
АДРЕСА_1;

- визнати такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1, ОСОБА_3
та ОСОБА_6

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 09 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 -
задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право користування
кімнатою площею 18,1 кв.м, а за ОСОБА_2 -
право користування кімнатою, площею 10,0
кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 а місця
загального користування: коридор,
кухню, вбиральню, ванну кімнату -
залишено в спільному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті
судового збору 114 грн.70 коп.

Не погоджуючись з рішенням, позивачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з
апеляційною скаргою, в якій просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким їх позовні вимоги
задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовити,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

Вказували, що судом першої інстанції
взагалі не надано оцінки викладеним у
позові обставинам справи, немає
вказівки на жодний доказ, яким би були
спростовані викладені обставини. Крім
того, не вказано, чому ОСОБА_2 не має
права на більшу кімнату, хоча вона
разом з сином ОСОБА_3 повністю сплачує
усі комунальні послуги та плату за
квартиру. Зазначали, що відповідач
ніколи не ніс витрат по утриманню
спірної квартири.

Суд першої інстанції також помилково
прийшов до висновку, що між ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 склався порядок користування
спірною квартирою. Зазначали, що
жодного порядку користування
квартирою між сторонами не встановлено
та угоди стосовно цього не досягнуто,
що призводить до постійних сварок та
непорозумінь. Відповідач самовільно
зайняв більшу кімнату, площею 18,1 кв.м.,
та не бажає її звільняти.

Суд першої інстанції, посилаючись на
постанову дільничного інспектора
міліції Дніпровського РУ ГУ МВС
України в м. Києві про відмову в
порушенні кримінальної справи від
27.09.2010 року, прийняв до уваги лише
твердження про те, що у квартирі
АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_3, однак жодним
чином не надано оцінки стосовно того,
що в даній постанові вказано також те,
що ОСОБА_3 останнім часом за місцем
мешкання не спостерігають. Отже, даний
доказ свідчить лише про те, що ОСОБА_3
міг навідуватись до квартири АДРЕСА_2, а
не проживати в ній.

Крім того, довідка Дніпровського РУ ГУ
МВС України в м. Києві за № 48 ЄО-2450 від
грудня 2012 року, в якій вказано, що
ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2,
свідчить лише про факт можливого
проживання останнього за вказаною
адресою, протягом якогось часу чи
перебування у вказаній квартирі в
залежності від необхідності, що не
суперечить нормам житлового
законодавства і не свідчить про той
факт, що ОСОБА_3 змінив місце проживання
та був відсутній за місцем реєстрації
понад шість місяців.

Вказували, що в рішенні не вказано,
протягом якого періоду ОСОБА_3 був
відсутній понад шість місяців за
місцем мешкання у квартирі АДРЕСА_1.
Крім того, документи надані
відповідачем стосуються вересня 2010
року та грудня 2012 року. Відповідачем не
надано до суду, а судом першої
інстанції не зазначено в рішенні
жодного доказу, який би підтверджував,
що позивачі за основним позовом понад
шість місяців безперервно не проживали
в квартирі АДРЕСА_1 та мають інше житло.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 та
представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_8
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується зворотним
повідомленням про вручення поштового
відправлення 26.11.2014 року, тому колегією
суддів визнано за можливе розглянути
справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались
на те, що у спірній двокімнатній
квартирі НОМЕР_1, загальною площею 44,8
кв.м., жилою площею 28,1 кв.м.,
зареєстровані та проживають позивачі,
та малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивачі проживають
однією родиною, ведуть спільне
господарство, разом сплачують за
комунальні послуги та квартирну плату.

Відповідач ОСОБА_5 тривалий час не
проживав за вказаною адресою, але
повернувшись, самовільно зайняв
кімнату, площею 18,1 кв.м., у зв'язку з чим
позивачі вимушені проживати у меншій
кімнаті, площею 10 кв.м.

З відповідачем у позивачів виникають
конфлікти з приводу оплати комунальних
платежів і квартплати та щодо
користування кімнатами. Крім того,
відповідач не надає згоди на
приватизацію квартири, чим порушує
права позивачів. Згоди про порядок
користування квартирою між сторонами
не досягнуто, тому позивачі вимушені
звернутися до суду за захистом своїх
прав і просили виділити позивачам у
користування кімнату площею 18,1 кв.м., а
відповідачу ОСОБА_5 - кімнату, площею 10,0
кв.м.

Звертаючись із зустрічним позовом про
визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими , що
втратили право користування жилим
приміщенням, відповідач ОСОБА_5 ,
посилався на наступні обставини. До
спірної квартири він вселився в травні
2010 року та проживав на кухні, на той час
наймачем квартири був ОСОБА_9, який
ІНФОРМАЦІЯ_9 року помер, тому наймачем
стала ОСОБА_2

01.08.2010 року ОСОБА_3 разом з дружиною та
дочкою переїхали на постійне місце
проживання у квартиру АДРЕСА_2,
звільнивши кімнату, площею 18,1 кв.м.,
тому ОСОБА_5 заселився в цю кімнату
разом з дочками ОСОБА_10 та ОСОБА_11, але
через постійні сварки та побиття з
боку позивачів його діти не змогли
постійно проживати у квартирі.

Починаючи з 01 серпня 2010 року ОСОБА_3
разом з дружиною ОСОБА_12 та дочкою
ОСОБА_13 проживають у квартирі АДРЕСА_2,
яка залишилась ОСОБА_3 в спадок від
померлого батька ОСОБА_9 Крім того,
оскільки право ОСОБА_5 на проживання
оспорюється з боку наймача квартири, то
просив визнати за ним право
користування кімнатою, площею 18,1 кв.м.,
у спірній квартирі.

Судом першої інстанції при вирішенні
даного спору встановлено, що позивач
ОСОБА_3 є батьком малолітньої ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно з довідкою КП «Введенське» від
29.05.2013 року та технічного паспорту,
спірна квартира АДРЕСА_1 є
неприватизованою та складається з двох
ізольованих жилих кімнат, площею 10,0
кв.м. та 18,1 кв.м.

За адресою спірної квартири
зареєстроване місце проживання
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітньої
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, та відповідача
ОСОБА_5.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5
про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
суд першої інстанції вважав
встановленим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у
квартирі АДРЕСА_1 не проживають більше
шести місяців, а фактично проживають
за адресою : АДРЕСА_2. При цьому суд
виходив з того, що ОСОБА_3 не проживає у
спірній квартирі більше 6 місяців без
поважних причин, що відповідно до
положень ст. 71,72 ЖК України є підставою
для визнання його таким, що втратив
право користування спірним жилим
приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
малолітньої ОСОБА_6 суд виходив з того,
що вона не досягла повноліття і залежна
від батька, тому її непроживання у
спірній квартирі більше шести місяців
суд вважає з поважної причини.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_2 про визначення порядку
користування жилим приміщенням та
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
про визнання права користування
кімнатою, площею 18,1 кв.м., суд першої
інстанції виходив з того, що у спірній
квартирі проживають лише ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 і між ними склався такий порядок
користування, який зазначений у
зустрічному позові.

Проте колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що не відповідають
обставинам справи, зроблені без
повного з'ясування обставин справи та
ґрунтуються на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК
України, дає суду апеляційної
інстанції підстави для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення.

Вирішуючи зустрічні позові вимоги
ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,
суд першої інстанції не врахував, що у
розумінні цивільно-процесуального
права підставу позову складають власне
не норми матеріального права, які
підлягають застосуванню до
правовідносин сторін (правова підстава
позову), а зазначення фактичних
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги, тобто юридичних фактів
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини (їх виникнення, зміну,
припинення), та докази, на
підтвердження зазначених позивачем
обставин.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року,
оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

З огляду на викладене, вбачається, що
судом першої інстанції не враховано, що
у зустрічній позовній заяві ОСОБА_5
зазначав фактичні обставини, які
складають підставу позову, а саме: що
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з серпня 2010 року
вибули на інше постійне місце
проживання за адресою : АДРЕСА_2.

Враховуючи викладені ОСОБА_5 обставини,
колегія суддів вважає необґрунтованим
посилання суду на ст. 71, 72 ЖК України, а
правовою нормою, що підлягає
застосуванню до правовідносин сторін,
виходячи із підстав позову, вважає ч. 2
ст. 107 ЖК України, якою передбачено, що у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»
відповідно до ст.107 ЖК України наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням
з дня вибуття, незалежно від
пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст.71
або ст.107 ЖК України. Змінити підставу
позову суд вправі тільки за згодою
позивача.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України закріплено
обов'язок суду сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
суд роз'яснює особам, які беруть участь
у справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Однак матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів тих
обставин, що ОСОБА_3 з малолітньою
дочкою ОСОБА_6 вибули на постійне місце
проживання у квартиру АДРЕСА_2 у м.
Києві.

Висновки суду про те, що зазначена
обставина підтверджується постановою
дільничного інспектора міліції
Дніпровського РУ ГУ МВС України у м.
Києві про відмову у порушенні
кримінальної справи від 27.09.2010 року,
довідкою Дніпровського РУ ГУ МВС
України в м. Києві за № 48 ЄО-2450 від
грудня 2012 року та висновком
дільничного інспектора міліції
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 12.12.2012 року, колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
таких висновків суд дійшов з
порушенням вимог ст. 212 ЦПК України,
враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і не
оспорюється сторонами, спірна
квартира АДРЕСА_1 була надана на
підставі ордеру на жиле приміщення
№Г301287 від 13.06.1977 року ОСОБА_9 на сім'ю із
чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_2, сини
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ( а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_9 року наймач спірної
квартири ОСОБА_9 помер, у зв'язку з чим
договір найму переукладено з ОСОБА_2,
яка відповідно до довідки форми № 3 від
29.05.2013 року ( а.с. 4) є власником
особового рахунку.

Відповідно до ст. 103 ЖК України, договір
найму жилого приміщення може бути
змінено тільки за згодою наймача,
членів його сім'ї і наймодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 106 ЖК України
повнолітній член сім'ї наймача вправі
за згодою наймача та інших членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вимагати
визнання його наймачем за раніше
укладеним договором найму жилого
приміщення замість попереднього
наймача. Таке ж право у разі смерті
наймача або втрати ним права на жиле
приміщення належить будь-якому членові
сім'ї наймача.

Враховуючи, що договір найму жилого
приміщення із позивачем ОСОБА_2 було
укладено після смерті попереднього
наймача, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_9 року,
і при цьому всі повнолітні члени сім'ї :
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 погодились на
визначення наймачем ОСОБА_2, то цими
діями вони визнавали один за одним і
право користування спірним жилим
приміщенням.

За таких обставин надані ОСОБА_5 докази
щодо проживання ОСОБА_3 за іншою
адресою у 2010 році, не мають правового
значення для вирішення даного спору.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2013 року, що набуло
законної сили, було задоволено позовні
вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_10,
ОСОБА_11 про визнання такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, у м.
Києві з підстав непроживання у спірній
квартирі без поважних причин понад 6
місяців ( ст. 71, 72 ЖК України) ( а.с. 33-35).

Враховуючи, що за змістом ст. 72 ЖК
України позивачами у даній категорії
справ можуть бути особи, що мають право
постійного користування жилим
приміщенням (наймач та члени його сім'ї
), і позовні вимоги ОСОБА_3 у вказаній
справі були задоволені рішенням суду
від 15 квітня 2013 року, а з даним позовом
про визначення порядку користування
жилим приміщенням та зміну умов
договору найму жилого приміщення
ОСОБА_3 звернувся 10 липня 2013 року, то
матеріали справи не містять жодних
належних та допустимих доказів тих
обставин, що станом на вказаний період
часу постійним місцем проживання
ОСОБА_3 було не спірне житло, а квартира
АДРЕСА_2 у м. Києві.

Довідка Дніпровського РУ ГУ МВС
України у м. Києві від грудня 2012 року та
висновок дільничного інспектора від
12.12.2012 року, у яких стверджується про
постійне проживання ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_2 ( а.с. 19-20), - не можуть бути
покладені в основу рішення про
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування спірним жилим
приміщенням, враховуючи вищевикладені
обставини, а також оскільки судом
першої інстанції не було перевірено
заперечення позивача про те, що
квартира АДРЕСА_2 належить сторонній
особі, до якої він не має жодного
відношення, а спірна квартира є єдиним
місцем проживання для ОСОБА_3 та його
дочки.

Разом з тим, як вбачається із копії
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 27 січня 2014 року за
реєстровим № 1, квартира АДРЕСА_2 у
м.Києві дійсно належала на праві
власності ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого Десятою Київською
державною нотаріальною конторою 22.08.2012
року, зареєстрованого в Київському
міському БТІ 24.09.2012 року.

Однак, відповідно до вказаного
договору, 27 січня 2014 року зазначена
квартира була продана ОСОБА_3 іншій
особі - ОСОБА_15, при цьому ОСОБА_3
зобов'язався до 27.02.2014 року звільнити
квартиру та передати ключі покупцю.

За таких обставин, підстави вважати, що
ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_6 вибули на
постійне місце проживання у квартиру
АДРЕСА_2 у м.Києві - відсутні. Будь-яких
інших доказів зазначених обставин
відповідачем ОСОБА_5 не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції про наявність підстав для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5
зроблені без повного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а обставини, що мають значення для
справи і які суд вважав встановленими,
є недоведеними, а тому оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні зустрічного позову у
повному обсязі.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_5 про визнання за ним права
користування кімнатою, площею 18,1 кв.м.,
суд першої інстанції встановив порядок
користування квартирою, яким виділив у
користування ОСОБА_5 кімнату, площею 18,1
кв.м., а ОСОБА_2- кімнату, площею 10,0 кв.м.,
і при цьому виходив із того, що лише
вказані сторони проживають у спірній
квартирі та мають право користування
нею.

Оскільки колегія суддів дійшла
висновку про недоведеність зустрічних
позовних вимог ОСОБА_5 та про наявність
права користування спірною квартирою в
усіх чотирьох проживаючих у ній осіб,
то зустрічні позовні вимоги у
викладеній частині також задоволенню
не підлягають, а позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про зміну умов договору найму
житлового приміщення необхідно
задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 104 ЖК України член сім'ї
наймача вправі вимагати, за згодою
інших членів сім'ї, які проживають
разом з ним, укладення з ним окремого
договору найму, якщо жилу площу, що
припадає на нього, може бути виділено у
вигляді приміщення, яке відповідає
вимогам ст. 63 ЖК України.

У разі відмови членів сім'ї дати згоду
на укладення окремого договору найму, а
також у разі відмови наймодавця в
укладенні такого договору спір може
бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», в силу ст.104
ЖК суд вправі задовольнити вимоги
члена сім'ї наймача про поділ жилого
приміщення, якщо жилу площу, що
припадає на нього (або з урахуванням
укладеної угоди про порядок
користування жилим приміщенням), може
бути виділено у вигляді
ізольованого приміщення, яке
складається з однієї або кількох
кімнат, розмір якого не менше
встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення розміром меншим за жилу
площу, що припадає на нього. Однак
поділ не може бути допущений, коли це
призведе до штучного погіршення
житлових умов позивача і викличе
необхідність постановки його на
облік, як такого, що потребує
поліпшення житлових умов.

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається з
двох ізольованих жилих кімнат,
загальною площею 28,1 кв.м., з кімнатами,
площею 10,0 кв.м. та 18,1 кв.м.

З огляду на те, що у спірному жилому
приміщенні зареєстровані та
проживають 4 особи, і жила площа, яка
припадає на кожного з них, становить :
28,1/4= 7,025 кв.м., тобто у будь-якому випадку
наявна у користуванні сторін жила
площа є меншою, ніж 7,5 кв.м. на одну
особу, тому встановлення порядку
користування, за якого на позивачів
припадатиме менша жила площа, не
призведе до штучного погіршення
житлових умов.

За таких обставин виділення у
користування позивачам кімнати, площею
18,1 кв.м., у якій на кожного з них
припадатиме: 18,1/3= 6,03 кв.м., колегія
суддів вважає можливим, а відступ від
ідеальної долі в сторону зменшення
колегія суддів не вважає підставою для
відмови у позові, оскільки позивачі
погоджуються на такий порядок, у
протилежному випадку залишається не
вирішеним спір між сторонами з приводу
користування жилим приміщенням.

У випадку виділення відповідачу ОСОБА_5
у користування кімнати, площею 10,0 кв.м.,
а двом позивачам і малолітній ОСОБА_6 -
кімнати, жилою площею 18,1 кв.м., житлові
права відповідача жодним чином не
будуть ущемлені, оскільки йому
виділяється в користування кімната,
жила площа якої на 2,975 кв.м. перевищує
його ідеальну долю.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 та визначити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1 при
якому виділити в користування
позивачам з малолітньою ОСОБА_6
кімнату, площею 18,1 кв.м., в користування
ОСОБА_5 виділити кімнату, площею 10,0
кв.м., а приміщення загального
користування : коридор, площею 5,7 кв.м.,
кухню, площею 7,1 кв.м., вбиральню, площею
1,3 кв.м., ванну кімнату, площею 2,6 кв.м. -
залишити у спільному користуванні
сторін.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким основний позов необхідно
задовольнити, а у задоволенні
зустрічного позову - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Подільського районного
суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа -
Комунальне підприємство «Введенське»
Подільського району м. Києва про
встановлення порядку користування
квартирою - задовольнити.

Визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві, при якому:

- виділити в користування ОСОБА_2,
ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_4 кімнату,
площею 18,1 кв.м.,

- виділити в користування ОСОБА_5
кімнату, площею 10,0 кв.м.

Приміщення загального користування :
коридор, площею 5,7 кв.м., кухню, площею 7,1
кв.м., вбиральню, площею 1,3 кв.м., ванну
кімнату, площею 2,6 кв.м. - залишити у
спільному користуванні сторін.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Комунальне
підприємство «Введенське»
Подільського району м. Києва про
визнання права користування жилим
приміщенням та визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: