Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-7890
Головуючий у 1-й інстанції Гайдук С.В.
Доповідач Волошина В.М.
02 липня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 поданого у своїх
інтересах та інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Головного
управління юстиції у місті Києві, третя
особа: Служба у справах дітей
Шевченківської районної у місті Києві
державної адміністрації про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності, визнання частки у праві
спільної сумісної власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління
юстиції у місті Києві, третя особа:
Служба у справах дітей Шевченківської
районної у місті Києві державної
адміністрації про визнання права
власності на майно у порядку
спадкування та внесення змін у
свідоцтво про право на спадщину за
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
У вересні 2013 р. позивач ОСОБА_3
звернувся до суду в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4
з позовом до ОСОБА_2, Головного
управління юстиції у місті Києві, третя
особа Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності; визнання частки в праві
спільної сумісної власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що йому стало
відомо, що відповідачка ОСОБА_2 через
Першу Київську державну нотаріальну
контору отримала Свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1, після смерті її
матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2
року. Дане свідоцтво порушує його право
та право його малолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на спадкування 7/12 часток
даної квартири. Вважає, що свідоцтво
видане відповідачці незаконно,
оскільки нотаріус повинен був виділити
відповідачці лише 5/12 часток спадкової
квартири. У зв'язку з чим просив суд
визначити, що частка померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 в праві
спільної сумісної власності подружжя
на квартиру АДРЕСА_1 становила Ѕ ;
визнати недійсним в частині 3/12 часток,
видане ОСОБА_2Першою Київською
державною нотаріальною конторою 8
лютого 2013 року свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
У збільшених позовних вимогах
позивач просив визнати, що квартира
АДРЕСА_1 була об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя: ОСОБА_6 та
Відповідачка ОСОБА_2 заперечуючи
проти позовних вимог позивача ОСОБА_3
пред'явила зустрічний позов про
визнання права власності на 1/6 частки
квартири в порядку спадкування та
внесення змін у свідоцтво про право на
спадщину за заповітом.
Свої зустрічні позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року померла її мати ОСОБА_6, яка
вчинила заповіт на все своє майно на її
користь. Після смерті матері
видкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, яка була власністю лише її
матері, а не спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_6. Єдиними
спадкоємцями першої черги були: ОСОБА_8,
чоловік матері, який приходиться їй
вітчимом, ОСОБА_9, її сестра по матері та
вона. Враховуючи заповіт на її користь,
вона набула права на спадкування за
заповітом всієї квартири по АДРЕСА_1.
Зазначила, що обов'язкова частка ОСОБА_8
мала складати 1/6 частки. При видачі їй
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на 2/3 частки квартири, після
смерті матері, державний нотаріус
помилково вважала, що її сестра ОСОБА_9,
також мала право на обов'язкову частку
в спадщині після смерті матері в
розмірі 1/6 частки, оскільки мала першу
групу інвалідності, але нотаріус не
звернула увагу, що на момент відкриття
спадщини, її сестра не була інвалідом 1
групи, а отже не мала права на
обов'язкову частку. Таким чином,
нотаріус мала видати їй свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 5/6
частки квартири АДРЕСА_1. Просила суд
визнати за нею право власності на 1/6
частки квартири АДРЕСА_1; зобов'язати
Першу Київську державну нотаріальну
контору внести зміни у свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на її
ім'я після смерті її матері, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, зазначивши, що вона є
спадкоємцем 5/6 часток даної квартири та
видати нове свідоцтво.
Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2014
року позов ОСОБА_3 поданого в інтересах
особистих та інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Головного
управління юстиції у місті Києві, третя
особа Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності; визнання частки в праві
спільної сумісної власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом задоволено
частково.

Визнано недійсним, в частині 3/12
часток, видане ОСОБА_2 Першою Київською
державною нотаріальною конторою 8
лютого 2013 року Свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 114,70 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління
юстиції у місті Києві, третя особа
Служба у справах дітей Шевченківської
районної в місті Києві державної
адміністрації про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування та внесення змін у
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду
ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на
нього апеляційну скаргу, посилаючись
на неповне та неправильне встановлення
обставин, які мають значення для
справи, внаслідок неправильного їх
дослідження та оцінки, порушення,
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги його довірителя за
зустрічним позовом. Зокрема зазначав,
що суд не вірно встановив джерело
придбання спірної квартири. Суд не
врахував, що спірна квартира була
придбана за кошти від продажу іншої
квартири, яка придбавалась нині
покійною ОСОБА_6 перебуваючи у іншому
шлюбі, а в другому шлюбі з ОСОБА_8 була
внесена сума 1291 руб., що становить
незначну долю. А оскільки відповідач не
надав належних доказів щодо джерела
придбання спірної квартири, тому суд
повинен був відступити від рівності
часток.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

За правилами ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд слухає цивільні справи
на засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням ст.1220 ЦК України
визначено, що спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою.

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1973 р.
по ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ( день смерті ОСОБА_6).
Від шлюбу мали дочку ОСОБА_9 Окрім того,
ОСОБА_6 мала дочку ОСОБА_2 від першого
шлюбу з ОСОБА_10 ( 1967-16 січня 1973).

Згідно свідоцтв про смерть
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. , ОСОБА_8-
ІНФОРМАЦІЯ_3 р., ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_5 р.

Сторони по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_2 є спадкоємцями майна осіб,
які померли і ці обставини сторонами
не оспорювались.

Статтею 1234 ч.1 ЦК України
встановлено, що право на заповіт має
фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

Спадкодавець ОСОБА_6, склала 09
червня 2010 р. в терапевтичному
відділенні міської лікарні №12 м.Києва
заповіт (а.с.50 т.1), посвідчений
нотаріально на свою дочку ОСОБА_2 на все
своє майно, яке належатиме їй на день
смерті, де б воно не знаходилося та з
чого б не складалось, а ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
померла.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України,
незалежно від змісту заповіту
непрацездатні вдова (вдівець)
спадкують половину частки, яка б
належала кожному з них у разі
спадкування за законом (обов'язкова
частка).

На день смерті ОСОБА_6, ОСОБА_8
вважався непрацездатним, оскільки він
досяг пенсійного віку, що
підтверджується свідоцтвом про його
народження.

На день смерті ОСОБА_6, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 були зареєстровані і постійно
проживали разом із нею з 1999 року в
квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується
довідками житлово-будівельного
кооперативу "Дніпровець-2" від 04.11.2013 № 74
(а.с. 82), а отже фактично прийняли
спадщину. ОСОБА_9 з 16 серпня 2005 р
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
позивачем ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб (а.с.10). Від шлюбу в
них ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народився син -
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про народження.

Однак, судом встановлено, що
ОСОБА_8 не встиг реалізувати своїх
спадкових прав після смерті ОСОБА_6, так
як ІНФОРМАЦІЯ_3 р. помер.

З копії матеріалів спадкової
справи № 839/2010 щодо майна померлої
ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_9 не
відмовлялась від спадщини, так як
подала до Першої Київської державної
нотаріальної контори заяву від 19.08.2011 №
2627 (а.с. 156), якою повідомляла про те, що
вона прийняла спадщину після смерті
своєї матері і надалі додатково
надасть документи для вирішення
питання.

ОСОБА_8 заповітів на випадок
своєї смерті не вчиняв, отже після його
смерті право на спадщину за законом в
першу чергу набула його єдина донька
ОСОБА_9, яка відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК
України вважається такою, що прийняла
спадщину, адже на день його смерті вона
з 1999 року проживала разом із ним у
спірній квартирі, що підтверджується
довідкою житлово-будівельного
кооперативу "Дніпровець-2" від 03.10.2011 №
188 (а.с. 18) і подала нотаріусу заяву від
26.08.2011 № 2643 (а.с. 111) про те, що вона
прийняла спадщину після смерті свого
батька, яка складається з частини
квартири АДРЕСА_1, і просила видати їй
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Отже, ОСОБА_9 прийняла спадщину за
законом після смерті свого батька
ОСОБА_8.

Судом встановлено, що ОСОБА_9
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 p. Після її
смерті спадщину за законом у першу
чергу прийняв її малолітній син ОСОБА_4
та чоловік - позивач ОСОБА_3.

Спір між сторонами виник
відносно спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1, оскільки 08 лютого 2013 р. ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
спірної квартири.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що видане
ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину
за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/3
частки спірної квартири, що
рівнозначно 8/12 часткам, підлягає
визнанню недійсним в частині 3/12 часток,
а позовні вимоги за основним позовом
підлягають частковому задоволенню, в
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити. При цьому судом вірно не
взято до уваги доводи відповідачки
ОСОБА_2 про те, що спірна квартира була
придбана за кошти ОСОБА_6, так як вона
була власником іншої квартири АДРЕСА_9,
яку продала 11 січня 1999 р. за 13100 крб. і
цього ж дня придбала квартиру АДРЕСА_1
за меншу суму в розмірі 8300 крб.,
оскільки договори купівлі-продажу не є
належним доказом придбання спірної
квартири за кошти, які належали лише
ОСОБА_6 від продажу попередньої
квартири. До того ж, спірна квартира
була єдиним житлом подружжя ОСОБА_6 і
будь-якого спору з приводу придбання
спірної квартири при житті ( 11 років) у
подружжя ОСОБА_6 не виникало. Про
наявність таких доказів сторони не
зазначали.

Зваживши на наведене судом вірно
визначено, що спірна квартира є
спільним майном подружжя (нині
покійного) і їх частки становили по Ѕ, а
спадковою масою є Ѕ частина;
обов'язкова доля ОСОБА_8 повинна
складати 1/12 частину. ОСОБА_9 прийняла
спадщину за законом після смерті свого
батька ОСОБА_8 в розмірі 7/12 часток
квартири АДРЕСА_1, тобто належну йому 1/2
частку в праві спільної сумісної
власності подружжя, та успадковану ним
за законом після смерті ОСОБА_6 1/12
частку квартири, як обов'язкову частку
в спадщині. Після смерті ОСОБА_9
спадщину за законом у першу чергу
прийняв її малолітній син - ОСОБА_4 та
чоловік - позивач ОСОБА_3. З копії
матеріалів спадкової справи № 708/2012
щодо майна померлої ОСОБА_9 вбачається,
що ОСОБА_3 звертався з заявою про
прийняття спадщини від 20.06.2012 № 1835 (а.с.
98) до Першої Київської державної
нотаріальної контори від свого імені
та імені свого малолітнього сина, хоч
згідно з ч. 4 ст. 1268 ЦК України
вважається, що малолітня особа
прийняла спадщину.

Позивач ОСОБА_3, разом із своїм
малолітнім сином, у рівних частках
набули права на спадщину після смерті
ОСОБА_9 на 7/12 часток квартири АДРЕСА_1,
тобто по 7/24 часток кожному (7/12 : 2 = 7/24).

Відповідно ОСОБА_2 нотаріус мав
видати свідоцтво про право на спадщину
за заповітом після смерті ОСОБА_6
тільки на 5/12 часток даної квартири.

Разом з тим, як вбачається із
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 08.02.2013 року відповідачці
було видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право
на спадщину за законом на 1/3 частки
квартири не видано.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видано, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Малолітній син померлої ОСОБА_9
має право на обов'язкову частку у
спадщині в розмірі 7/12 частки квартири
АДРЕСА_1, а також 7/12 часток цієї
квартири має її чоловік позивач
ОСОБА_3, що не було враховано нотаріусом
при видачі відповідачці свідоцтва про
право на спадщину за заповітом 8 лютого
2013 року.

За таких обставин, доводи,
викладені в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження в суді першої
інстанції, отримали належну оцінку і
висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: