У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
комунального підприємства «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» (далі - КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого
майна»), інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві про визнання права власності
та стягнення грошових коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду м. Києва від
4 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона є власником нежитлової
будівлі по АДРЕСА_1, загальною площею
131,1 кв.м. Відповідач ОСОБА_4 є власником
житлового будинку АДРЕСА_2, загальною
площею 391,9 кв.м. 14 червня 2010 року між нею
та ОСОБА_4 було укладено договір міни
вказаного вище нерухомого майна та
підписано акт приймання-передачі
майна, який було виконано. Умовами
договору передбачено, що укладення
нотаріально посвідченого договору
міни здійснюється протягом 20 робочих
днів з дня підписання акту
приймання-передачі майна; ОСОБА_4 також
мала сплатити їй 50 тис. грн як доплату
за майно. Однак ОСОБА_4 ухиляється від
укладення нотаріально посвідченого
договору, кошти їй не сплатила.

Після звернення до суду відповідачка
повернула їй ключі від належної їй
будівлі, проте в ній здійснено
переобладнання і без визнання права
власності на таке приміщення неможливо
належне володіння ним.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просила суд визнати за
нею право власності на житловий
будинок АДРЕСА_2, загальною площею 391,9
кв.м; стягнути з ОСОБА_4 на її користь
суму боргу за договором міни в розмірі
50 тис. грн; визнати за нею право
власності на нежитлову будівлю по
АДРЕСА_1, загальною площею 131,1 кв.м;
зобов'язати КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» зареєструвати за нею
право власності на нежитлову будівлю
по АДРЕСА_1, загальною площею 131,1 кв.м;
зобов'язати інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві видати їй сертифікат
відповідності на вказану нежитлову
будівлю.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 8 листопада 2010 року,
з урахуванням виправленої описки
згідно з ухвалою суду від 6
квітня 2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на нежитлову будівлю по
АДРЕСА_1, загальною площею 131,1 кв.м.
Зобов'язано КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» зареєструвати за
ОСОБА_3 вказану нежитлову будівлю.
Зобов'язано інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві видати ОСОБА_3 сертифікат
відповідності на нежитлову будівлю. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
4 листопада 2013 року рішення районного
суду скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині відмови
в позові про визнання права власності
на житловий будинок АДРЕСА_2 не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК
України в касаційному порядку в цій
частині не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач є власником нежитлової будівлі
по АДРЕСА_1, загальною площею 131,1 кв.м,
однак її право не визнається ОСОБА_4

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у позові,
виходив із того, що у матеріалах справи
відсутні докази того, що позивач
здійснювала будівництво спірної
нежитлової будівлі або в інший
передбачений законом спосіб набула
таке право; при цьому дозвіл на
будівництво нежитлової будівлі по
АДРЕСА_1 надавався малому
сумісному підприємству «Теннер», яке і
було замовником будівництва, однак до
участі у справі вказане підприємство
не було залучено.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 14 червня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір міни в простій письмовій формі,
за яким сторони здійснюють обмін
житлового будинку АДРЕСА_2, належний
ОСОБА_4, загальною площею 391,9 кв.м, на
нежитлову будівлю по АДРЕСА_1,
загальною площею 131,1 кв.м, належну
ОСОБА_3

Умовами договору передбачено, що
укладення нотаріально посвідченого
договору міни здійснюється протягом 20
робочих днів з дня підписання акту
приймання-передачі майна (п. 3.4
договору).

ОСОБА_4 також мала сплатити ОСОБА_3 50
тис. грн як доплату за майно. У цей же
день, 14 червня 2010 року, між сторонами
підписано акт прийому-передачі майна
за вказаним договором міни.

Відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд посилався на те, що
забудовником спірної нежитлової
будівлі є мале сумісне підприємство
«Теннер». При цьому суд відхилив
докази, надані представником позивача,
щодо припинення цієї юридичної особи
та внесення даних про її припинення
(витяг з Єдиного Державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 1 листопада 2013
року), зазначивши, що суд перевіряє
законність рішення суду на дату його
ухвалення.

Згідно зі ст. 80 ЦК України юридичною
особою є організація, створена і
зареєстрована у встановленому законом
порядку. Юридична особа наділяється
цивільною правоздатністю і
дієздатністю, може бути позивачем та
відповідачем у суді.

Юридична особа припиняється в
результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення) або в результаті
ліквідації. Юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення (ст. 104 ЦК України).

У порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
апеляційний суд, посилаючись на те, що
судом перевіряється законність
рішення суду першої інстанції на дату
його ухвалення, не врахував, що
зазначене стосується перевірки та
оцінки фактичних обставин справи, а не
застосування вимог закону щодо
правильного визначення суб'єктного
складу сторін спору, який з урахуванням
вимог ст. ст. 205, 310 ЦПК України
визначається і на стадії апеляційного
провадження, оскільки на будь-якій
стадії процесу правосуб'єктність осіб,
які беруть участь у справі, мають
відповідати вимогам ст. ст. 28 - 30 ЦПК
України. Натомість, апеляційний суд
розглянув апеляційну скаргу особи
(юридичної), якої на день розгляду
справи в юридичному аспекті не
існувало, як вважає позивач.

Крім того, апеляційний суд розглянув і
заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які приєднались
до апеляційної скарги МСП «Теннер»,
якого вже на час розгляду справи не
існувало, не виконавши вимоги
процесуального закону про те, що не
можна приєднатись до особи,
правосуб'єктність якої не існує, і не
визначився з тим, якщо їхні заяви
будуть вважатись окремими
апеляційними скаргами (при належному
процесуальному оформленні), то чи мають
вони право на апеляційне оскарження
рішення суду.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 4
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко