Номер провадження № 22-ц/785/3032/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну ОСОБА_3 на
рішення Суворовського районного суду
міста Одеси від 16 січня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
стягнення моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання його таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням,

встановила:

23 липня 2013 року до суду з
позовомОСОБА_4 та стягенняОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в
якому ставив питання про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1 (далі -
спірний житловий будинок) та стягнення
моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 мотивував
тим, що відповідач не виконує рішення
Суворовського районного суд м. Одеси
від 15 вересня 2009 року по справі № 2-1396/09,
яким її було зобов'язано не
перешкоджати позивачу користуватися
житловим приміщенням.

Його намагання вселитись у спірний
будинок були невдалі, оскільки
відповідач чинить йому перешкоди в
цьому, викликаний наряд міліції також
не змусив її пустити позивача до
будинку.

Крім того зазначив, що відповідач не
повернула його речі та документи, які
посвідчують особу, що призвело до того,
що позивач живе на вокзалах, не може
лікуватися та все це завдало йому
значних душевних страждань, та завдало
моральну шкоду.

ОСОБА_3 та її представник проти позову
заперечували та звернулися до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4 про
визнання його таким, що втратив право
користування спірним житловим
будинком.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим,
що їй на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом належить
спірний будинок, а позивач страждає на
психічне захворювання, з 2010 року в
будинку за вищевказаною адресою не
з'являється, про що свідчать постанови
про відмову в порушенні кримінальної
справи, де вказано, що місце
знаходження ОСОБА_4 не встановлено.
ОСОБА_4 добровільно виписатися з
будинку не бажає, комунальні послуги не
сплачує, його особистих речей в будинку
немає, та його місцезнаходження було
взагалі невідоме.

У судовому засіданні ОСОБА_4 свій позов
підтримав у повному обсязі та
заперечував проти задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3

Рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 16 січня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені
частково та було зобов'язано ОСОБА_3
усунути перешкоди ОСОБА_4 у
користуванні спірним житловим
приміщенням. У задоволенні позовних
вимог про стягнення моральної шкоди
було відмовлено. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 було також
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування судового
рішення із ухваленням нового, про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, а
її зустрічні позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення суду
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Рішення, в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення на його користь завданої
моральної шкоди, в апеляційному
порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 дійсно чинить перешкоди
вселенню і проживанню ОСОБА_4 у
спірному житловому будинку, попри те,
що є рішення суду, яке набрало законної
сили, про вселення ОСОБА_4 у спірний
житловий будинок і зобов'язання ОСОБА_3
не перешкоджати йому в користуванні
цим будинком.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що остання
не надала суду доказів відсутності
ОСОБА_4 у спірному житловому будинку
більше одного року без поважних причин.

З такими висновками суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний житловий будинок належить на
праві власності ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26.05.1998 року (а.с.25).

07.08.1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був
зареєстрованій шлюб. Від шлюбу
подружжя має спільну доньку - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією
свідоцтва про народження (а.с.32).

У спірний житловий будинок позивач
ОСОБА_4 вселився в якості члена сім'ї
його власника.

Із довідки про склад сім'ї та прописку
від 31.07.2013 року вбачається,, що у
спірному житловому будинку
зареєстровані: ОСОБА_3 як основний
квартиронаймач, ОСОБА_4 як чоловік,
сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_7, донька - ОСОБА_6,
син - ОСОБА_8 (а.с.24).

07.05.2008 року вищевказаний шлюб між
сторонами був розірваний, про що Другим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Суворовського районного
управління юстиції в м. Одесі в Книзі
реєстрації розірвань шлюбів зроблено
відповідний актовий запис за №115 (а.с.30).

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним та власником
житла або законом.

Як обґрунтовано встановлено судом, між
сторонами склались неприязні стосунки,
які продовжуються протягом 7 років.

Саме з цих підстав позивач ОСОБА_4 не
може вселитись у спірний житловий
будинок, а ОСОБА_3 перешкоджає йому у
вселенні і користуванні цим будинком.

При цьому ОСОБА_4 неодноразово
намагався вселитись у спірний житловий
будинок, а ОСОБА_3 постійно йому
перешкоджає в цьому.

Зазначені обставини підтверджені як
особами, які беруть участь у справі, так
і свідками, а також відмовними
матеріалами, а тому у відповідності до
ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Викладене також підтверджуються тим,
що спірні правовідносини між сторонами
неодноразово вирішувались у судовому
порядку.

Так, у відповідності до рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 15 вересня 2009 року було відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні спірним житловим
будинком та виселення його із будинку
(а.с.4-6).

Разом з тим, цим же судовим рішенням був
частково задоволений зустрічний позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та зобов'язано останню
не чинити ОСОБА_4 перешкоди в
користуванні спірним житловим
будинком.

Крім того, іншим рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 19 січня 2011 року було також
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із
спірного житлового будинку та визнання
його таким, що втратив право
користування цим житловим будинком на
підставі ст. 116 ЖК України (а.с.20-21).

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Враховуючи, що зазначеними рішеннями
суду було встановлено, що ОСОБА_3
перешкоджає ОСОБА_4 у вселенні у
спірний житловий будинок та
користування ним, а також те, що підстав
для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування спірним житловим
будинком, матеріали справи не містять,
зазначені обставини вважаються
встановленими станом на січень 2011 року.

Разом з тим, матеріали справи свідчать
про те, що починаючи з лютого 2013 року і
до теперішнього часу ОСОБА_3 продовжує
перешкоджати ОСОБА_4 вселитись у
спірний житловий будинок і
користуватися ним, що змусило ОСОБА_4
звернутись до суду з даним позовом з
метою захисту своїх житлових прав.

Крім того, за заявою ОСОБА_4
Суворовський районний суд м. Одеси 28
березня 2013 року постановив ухвалу про
поновлення строку на пред'явлення до
виконання виконавчого листа, виданого
на підставі рішення того ж суду від 15
вересня 2008 року про зобов'язання ОСОБА_3
не чинити ОСОБА_4 перешкод у
користуванні спірним житловим
будинком (а.с. 7).

Відповідно до вимог ч.1 та 4 ст.156 ЖК
України члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

З огляду на викладене, та враховуючи, що
ОСОБА_4 з поважних причин не проживає у
спірному житловому будинку, у суду не
було правових підстав для відмови у
позові ОСОБА_4 і задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3

При цьому колегія суддів також
враховує, що на даний час у спірному
житловому будинку також проживає новий
цивільний чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_9, що в
свою чергу додатково свідчить про
поважність причин відсутності ОСОБА_4 у
спірному житловому будинку.

Що стосується доводів ОСОБА_3 про те, що
ОСОБА_4 робить неможливим сумісне
проживання, постійно вчиняє сварки та
знищує спірний житловий будинок, то
колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу.

За змістом ст.116 ЖК України виселення
члена сім'ї наймача (власника)
можливо у випадку систематичного
руйнування чи псування жилого
приміщення, або використовування його
не за призначенням, або
систематичне порушення правил роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними.

Однак, зазначені обставини і підстави
для виселення ОСОБА_4 по ст. 116 ЖК
України із спірного житлового будинку,
не є предметом даного судового спору,
тому колегія суддів позбавлена
можливості вийти за межі позовних
вимог.

Разом з тим, зазначені обставини вже
були предметом судового розгляду та
рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 19 січня 2011 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з
цих підстав було відмолено, про що
зазначено вище (а.с.20-21).

Також безпідставними є доводи заявника
апеляційної скарги про те, що
провадження у справі слід закрити,
оскільки даний спір вже був предметом
судового розгляду з ухваленням
судового рішення, з огляду на наступне.

Як вбачається із рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 15 вересня 2009
року, предметом судового розгляду був
факт перешкоджання ОСОБА_4 з боку
ОСОБА_3 користування спірним житловим
будинком за період до вересня 2009 року.

Предметом цього судового розгляду є
факт перешкоджання ОСОБА_4 з боку
ОСОБА_3 користування спірним житловим
будинком за період, починаючи з 02
лютого 2013 року по теперішній час.

Таким чином, предмети зазначених
судових спорів є різними, а тому у суду
відсутні правові підстави для закриття
провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
зустрічних позовних вимог та доводів
апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко