АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц79614228
Головуючий у 1 інстанції - Фаркош Ю.А.
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач
Л.Д .

при секретарі Боярській І.І.

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» про визнання
договору недійсним та стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 17 жовтня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з зазначеним позовом , який
обґрунтовувала тим, що 2 липня 2014 року
уклала з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» договір фінансового
лізингу, предметом його є автомобіль
ЗАЗ Сенс вартістю 75 000 грн. Відповідно
до умов договору в цей же день внесла 7
500 грн. комісії. Представник
відповідача усно повідомила, що через
три дні її буде повідомлено про
надходження автомобіля, після чого
вона повинна внести 50 % його вартості.
Але через три дні ніхто не
зателефонував,а коли вона звернулась
до товариства її повідомили, що
спочатку вона повинна внести аванс в
розмірі 50% вартості автомобіля. Вважає,
що такі дії відповідача є нечесними та
не суперечать вимогам ЗУ «Про
фінансовий лізинг» та Закону України
«Про захист прав споживачів». Окрім
цього, її стало відомо що у відповідача
відсутня ліцензія на право заняття
відповідною діяльністю і те, що він має
репутацію ведення нечесної
підприємницької діяльності.

З наведених обставин,просила визнати
зазначений договір недійсним та
стягнути з відповідача на її користь 7
500 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 17 жовтня 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
позивачка подала апеляційну скаргу та
посилаючись на неправильне
застосування матеріального і
порушення норм процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення її вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що ухвалюючи
рішення суд першої інстанції не взяв до
уваги, що за положеннями п. 7 ч. З ст. 19
Закону України "Про захист прав
споживачів" забороняється діяльність
як таку, що вводить в оману, утворення,
експлуатацію або сприяння розвитку
пірамідальних схем. Установивши той
факт, що вона сплачувала не за сам
товар, а за можливість одержання права
на купівлю товару, ТОВ "Л.К.
«Автофінанс»,яке без залучення власних
коштів формувало групи клієнтів, за
рахунок коштів яких здійснювалась
передача права на купівлю товару
одному з учасників групи, суд
безпідставно не врахував що така
діяльність відповідача є компенсацією
за рахунок коштів інших учасників
групи,тобто незаконною та дійшов
хибного висновку про відмову її в
позові та про визнання договору
фінансового лізингу недійним.

Крім того, суд не врахував, що ч. 3 ст. 7
ЗУ «Про фінансовий лізинг»
передбачено, що відмова від договору
лізингу є вчиненою з моменту, коли інша
сторона довідалася або могла
довідатися про таку відмову.
Відповідно ж до ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів" для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509
ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу -
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції позивачка підтримала доводи
своєї апеляційної скарги та просила її
задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши апеляційну скаргу, в
межах її доводів, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає. задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг);
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону
України «Про фінансовий лізинг» за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовий лізинг
вважається фінансовою послугою.

Згідно з частинами 2, 5 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
виключне право або інші обмеження щодо
надання окремих фінансових послуг
встановлюються законами про
діяльність відповідної фінансової
установи та норма нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання ринків
фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих
фінансових послуг юридичними особами,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, визначаються
законами та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності
фінансових установ та ринків
фінансових послуг, виданими в межах їх
компетенції.

Згідно частин 1,2 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті
203 ЦК України. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом,2 липня 2014року між
ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_1
укладено договір фінансового лізингу
№ 010765, предметом якого був автомобіль
ЗАЗ Сенс. В цей же день ОСОБА_1 сплатила
на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» 7 500 грн.
комісії за організацію при укладенні
договору (а.с. 4-10, 14).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову
суд, встановивши зазначене та
розглянувши справу згідно ст. 11 ЦПК,в
заявлених останньою межах, виходив з
того, що позивачкою не надано доказів
порушення її прав з боку відповідача
при укладанні оспорюваного договору.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного
з'ясування обставин справи, перевірки
доводів і заперечень сторін, надання
належної правої оцінки зібраним у
справі доказів та застосування
правових норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що у
відповідача ТОВ «ЛК «Автофінанс» за
законом не має права на заняття
діяльністю пов‛?язану з фінансовим
лізингом та на те, що відповідач
займається нечесною підприємницькою
практикою були предметом дослідження
суду першої інстанції і суд дав їм
належну правову оцінку, з якою
погоджується і колегія суддів.

Так, судом встановлено, згідно довідки
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг ТОВ «ЛК «Автофінанс»
здійснює свою діяльність про надання
послуг фінансового лізингу на підставі
реєстрації його та перебування на
обліку як юридичної особа, що має право
надавати послуги з фінансового лізингу
з 11 вересня 2012 року (а.с. 40) і ці доводи є
необгрунтованими, оскільки позивачкою
не вказано на конкретні дії
відповідача, які б підпадали під
встановлені статтею 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» заборони.

Суд також підставно, у відповідності до
ст. 57 ЦК України, не визнав за належний
доказ доводи позивачки (на які вона
посилається і в апеляційній скарзі) про
те, що під час укладання договору був
присутній її батько ОСОБА_2 та який був
очевидцем їїнеобізнаності щодо змісту
розмови між нею та представником
відповідача.

У зв'язку з наведеним неможливо
погодитись з доводами апеляційної
скарги про неналежну оцінку доказів та
невідповідність викладених у рішенні
суду висновків обставинам справи і ці
доводи не відносяться до тих, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 17 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів, з моменту її
проголошення.

Головуючий

Судді