У х в а л а

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Львівського
обласного управління в м. Сокалі,
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання прав та спонукання до
вчинення дій,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду
Львівської області від 15
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Львівського обласного
управління в м. Сокалі (далі - ПАТ
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_5, в якому просили:

- визнати за ними права кредиторів
боржника - ОСОБА_5 за кредитним
договором від 13 січня 2006 року № 524,
укладеним між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_5;

- визнати за ними права
іпотекодержателів за іпотечним
договором від 13 січня 2006 року,
укладеним між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_5;

- зобов'язати ПАТ «Державний ощадний
банк України» передати їм документи,
які засвідчують їх права як кредиторів
за кредитним та іпотечним договорами,
укладеними із ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог
посилались на те, що 13 січня 2006
року між ОСОБА_5 та ВАТ «Ощадний банк
України» в особі філії - Сокальського
відділення Ощадного банку,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», було
укладено кредитний договір № 524,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику кредит на споживчі цілі в
сумі 200 000 грн на 36 місяців зі строком
остаточного повернення не пізніше 13
січня 2009 року.

Того ж дня з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між ОСОБА_5 та ПАТ
«Державний ощадний банк України» було
укладено іпотечний договір, відповідно
до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку
належне йому на праві власності
нерухоме майно, а саме: 9/100 частини
будівлі нежитлового будинку на першому
поверсі, обладнаного під магазин, з
проведеним капітальним ремонтом
вищого класу, що знаходиться по
АДРЕСА_1, та будівлю нежитлового
приміщення складу-гаражу, який
знаходиться по АДРЕСА_2.

Вказали, що ОСОБА_5 придбав 9/100 частини
будинку по АДРЕСА_1 за грошові
кошти, надані ними із часу його
придбання, цим майном ОСОБА_5 не
користувався, оскільки передав його їм
у користування.

Зазначили, що 15 січня 2007 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4 було укладено
договір № 1 оренди нежитлового
приміщення, відповідно до умов якого
ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 в строкове
платне володіння та користування
нежитлове приміщення в будинку по
АДРЕСА_1, в якому вони здійснюють
підприємницьку діяльність.

Позивачі вказали, що у зв'язку з
неналежним виконанням ОСОБА_5
зобов'язань за кредитним договором
утворилась заборгованість в сумі 199 724
грн 15 коп., яку за згодою позичальника
вони погасили, а тому вважають, що
набули право вимоги щодо погашення
ОСОБА_5 сплачених ними коштів на суму 199
724 грн 15 коп. та задоволення своїх вимог
за рахунок предмета іпотеки.

Звернувшись до банку із вимогою про
укладення договору про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги), отримали відмову, яка
була мотивована тим, що банк не визнає
факт переходу до них прав кредиторів за
основним зобов'язанням та його
забезпеченням в силу чинного
законодавства, у зв'язку з чим просили
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 18
квітня 2013 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права
кредиторів боржника - ОСОБА_5 за
кредитним договором від 13 січня 2006
року № 524, укладеним між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права
іпотекодержателів за іпотечним
договором від 13 січня 2006 року,
укладеним між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_5, який
посвідчено державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори Хомою В.О. та
зареєстровано в реєстрі за № 2-20.

Зобов'язано ПАТ «Державний ощадний
банк України» передати ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 документи, які засвідчують їх
права як кредиторів за кредитним та
іпотечним договорами, укладеними із
ОСОБА_5

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
суду, ОСОБА_8 у липні 2013 року звернувся
із апеляційної скаргою, посилаючись на
те, що оскаржуваним рішенням порушено
його права як стягувача, оскільки
майно, про яке йдеться в оскаржуваному
рішенні, арештоване ВДВС Сокальського
району Львівської області.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 15 листопада 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено,
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18 квітня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просять скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та пояснення ПАТ «Державний ощадний
банк України» на касаційну скаргу,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що
позивачі з метою недопущення втрати
користування орендованим приміщенням
за спільні кошти подружжя здійснили
оплату залишку боргу ОСОБА_5 перед
банком за кредитним договором від 13
січня 2006 року № 524, а тому набули права
кредитора та іпотекодержателя.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку, що на
час звернення позивачів до суду як
договір кредиту, так і договір іпотеки,
який було укладено на забезпечення
виконання договору кредиту, припинили
свою дію у зв'язку з повним погашенням
боргу за кредитом; при цьому
апеляційний суд виходив з того, що
позивачі передбачали небезпеку втрати
права на майно боржника - право оренди
такого, проте не внаслідок звернення
стягнення на це майно у зв'язку з
невиконанням умов кредитного договору
ОСОБА_5, а у зв'язку з існуванням у нього
інших боргових зобов'язань, які
виконувались виконавчою службою за
зведеним виконавчим провадженням.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 13 січня 2006 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір № 524, відповідно до
умов якого банк надав позичальнику
кредит в сумі 200 000 грн зі сплатою 17 %
річних та кінцевим терміном повернення
до 13 січня 2009 року (а.с. 7, 8).

Того ж дня з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між ОСОБА_5 та ВАТ
«Державний ощадний банк України»
укладено іпотечний договір, відповідно
до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку
банку належне йому на праві власності
майно, а саме: 9/100 частини будівлі
нежитлового будинку на першому
поверсі, обладнаної під магазин з
проведеним капітальним ремонтом
вищого класу, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та будівлю
нежитлового приміщення склад-гараж, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.
9-11).

Згідно з довідкою від 25 листопада 2009
року № 24-10/62, виданою керуючим філії -
Сокальського відділення Ощадного
банку № 6333, ОСОБА_3 за період з січня 2007
року по листопад 2009 року сплатив кредит
в сумі 168 100 грн 22 коп. та відсотки в сумі
31 623 грн 93 коп. за кредитним договором
від 13 січня 2006 року № 524, укладеним між
ВАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_5 (а.с. 12).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 3 статті 528 ЦК України
визначено, що інша особа може
задовольнити вимогу кредитора без
згоди боржника у разі небезпеки
втратити право на майно боржника (право
оренди, право застави тощо) внаслідок
звернення кредитором стягнення на це
майно. У цьому разі до іншої особи
переходять права кредитора у
зобов'язанні і застосовуються
положення статей 512-519 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

За змістом ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що місцевий
суд, ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог,
встановивши обставини спору,
дослідивши докази у справі й надавши їм
належну оцінку, врахувавши постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року, дійшов обґрунтованого висновку,
що позивачі набули прав кредитора та
іпотекодержателя за кредитним
договором від 13 січня 2006 року № 524,
оскільки за спільні кошти подружжя
здійснили оплату залишку боргу ОСОБА_5
перед банком.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду і ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, не встановивши жодних
порушень норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Львівської області від 15
листопада 2013 року скасувати,
а рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18 квітня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська