Провадження №2/521/1111/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

за секретаря -
Бобрешова Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, треті особи,
яка не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОК
«Затишне містечко», -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, треті особи,
яка не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОК
«Затишне містечко».

В обґрунтування позову та пояснюючи
підстави звернення до суду позивач
вказував, що в 2008 році між ОСОБА_1 - з
одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої
сторони, був укладений договір позики,
відповідно до умов якого позикодавець
ОСОБА_1 передав позичальникам ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошову суму в розмірі
400000,00 доларів США, яку останні у повному
обсязі зобов'язались повернути
протягом місяця з моменту пред'явлення
відповідної вимоги позикодавцем.

В жовтні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
боржників із вимогою про повернення
суми позики, однак позичальники
просили кредитора відстрочити сплату
боргу до 15 грудня 2008 року та
запропонували забезпечити повернення
боргу певним майном.

15 жовтня 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 був укладений договір, згідно
умов якого покупець ОСОБА_1
зобов'язується купити, а власник ОСОБА_2
зобов'язується продати в майбутньому
нерухоме майно - земельну ділянку з
будинком АДРЕСА_1.

15 жовтня 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 був укладений договір, згідно
умов якого покупець ОСОБА_1
зобов'язується купити, а власник ОСОБА_2
зобов'язується продати в майбутньому
нерухоме майно - земельну ділянку з
будинком АДРЕСА_2.

Втім, як зазначає сторона позивача, не
зважаючи на взяті на себе зобов'язання,
до теперішнього часу ОСОБА_2 відповідне
майно у власність ОСОБА_1 не передала,
отриманої суми позики не повернула. У
зв'язку з викладеним, ОСОБА_1 звернувся
до суду з даним позовом, остаточно
заявляючи вимоги про стягнення з
ОСОБА_2 суми боргу у загальному розмірі
3291117,75 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання
з'явився, заявлені вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судове засідання з'явилась, заявлені
вимоги не визнала, просила суд в
задоволені позову відмовити.

Представник ОСОБА_4 у судове засідання
з'явилась, заперечувала проти
задоволення позову.

ОСОБА_3, представник ОК «Затишне
містечко» у відкрите судове засідання
не з'явились, повідомлялись про розгляд
даної цивільної справи, причини неявки
суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши письмові
представлені суду, надавши
правовідносинам, що виникли між
сторонами по справі належну правову
оцінку, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні заявленого
позову - з наступних підстав.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 15 жовтня 2008 року між
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений
договір, згідно умов якого покупець
ОСОБА_1 зобов'язується купити, а власник
ОСОБА_2 зобов'язується продати в
майбутньому нерухоме майно - земельну
ділянку з будинком АДРЕСА_1.

15 жовтня 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 був укладений договір, згідно
умов якого покупець ОСОБА_1
зобов'язується купити, а власник ОСОБА_2
зобов'язується продати в майбутньому
нерухоме майно - земельну ділянку з
будинком АДРЕСА_2.

Як встановлено сторонами в п.п. 2.1
договорів, договір відчуження об'єкту
має бути укладений між власником та
покупцем і нотаріально посвідчений не
пізніше 29 грудня 2009 року. При цьому на
виконання умов договорів ОСОБА_1
передано ОСОБА_2 суму вартості
нерухомого майна відповідно 205875,00
доларів США за першим договором та
205875,00 доларів США за другим договором
(п.п. 2.3 договорів), про що свідчать
підписи сторін у договорах.

Проте як свідчить позивач, в порушення
умов договорів відповідне нерухоме
майно у власність ОСОБА_1 не передано,
від повернення сплачених за договорами
коштів відповідач відмовляється,
зобов'язання не визнає.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. При цьому, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629
ЦК України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Правова позиція позивача ґрунтується
на тому, що між сторонами виникли
позикові правовідносини, у зв'язку з
чим суд звернув увагу на наступне.

Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. Разом з тим, на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Проте, з урахуванням даних норм закону,
а також на підставі встановлених
фактів по справі, суд не може
погодитись із обґрунтованістю
тверджень ОСОБА_1 Так, вказані договори
не містять тих істотних умов, завдяки
яким можливо та є обґрунтованим
розцінювати правовідносини між
сторонами як позикові. Договори
зокрема встановлюють зобов'язання
ОСОБА_2 укласти та оформити інший
правочин - договір відчуження
нерухомого майна - у визначений термін -
до 29 грудня 2009 року.

В той же час, наряду із встановленням
факту передачі ОСОБА_2 від ОСОБА_1
визначених сум грошей, договори не
містять зобов'язання ОСОБА_2 повернути
ОСОБА_1 дані грошові кошти у визначений
строк (термін) та сплатити проценти за
користування позикою у визначеному та
погодженому сторонами розмірі, що є
істотним для кваліфікування даного
правочину в якості договору позики.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Згідно ст.
203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Водночас, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Разом з тим, як чітко регламентує ст. 235
ч.ч.1,2 ЦК України, удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Викладені норми закону встановлюють
загальні вимоги, яким повинні
відповідати правочини та певні
підстави і обставини, за яких укладений
правочин може бути визнаний недійсним
чи удаваним.

Як зазначалось, позиція сторони
позивача ґрунтується на тому, що
фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались
правовідносини з отримання в позику
суми грошей, у зв'язку з чим позивач
просить суд стягнути начебто суму
позики з урахуванням процентів.

Однак не зважаючи на викладене,
стороною позивача вимог щодо визнання
договорів від 15 жовтня 2008 року
недійсними чи удаваними не заявлялось,
відповідних доказів не наводилось і
пояснень не надавалось, що сукупно
унеможливило розгляд цих питань в
рамках даної цивільної справи в силу
ст. 11 ЦПК України.

Як чітко наводить ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Сторони у цивільному процесі
користуються процесуальними правами
на власний розсуд. Як зобов'язує
процесуальний закон, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі виходити
за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до
яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33
ЦПК України).

Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Однак
як вказує ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної
справи суд не встановив передбачених
законом підстав для висновку про
виникнення між сторонами позикових
правовідносин, у зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення заявлених
вимог про стягнення боргу за рахунок
відповідача. У зв'язку, з цим стягнення
понесених та документально
підтверджених судових витрат позивача
присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості, треті
особи, яка не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОК «Затишне містечко» -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: