Справа № 196/1151/14-ц
№ провадження 2/196/600/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне рішення)

13 листопада 2014 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бойка Ю.О., при секретарі Бережній О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача - керівник Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" Лисенко М.М., про стягнення заборгованості по заробітній платі, та відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Царичанського районного суду Дніпропетровської області, предметом якого є вимога про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 179 677 грн. 27 коп., а також компенсацію за нанесену моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилалася на ст.ст. 115, 116, 237-1 КЗпП України.

На обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що з 12 липня 2005 року вона перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інкомстрах", працюючи на посаді фахівця зі страхування Царичанської страхової агенції ПрАТ "СК "Інкомстрах". 29 листопада 2013 року вона припинила трудові відносини з ПрАТ "СК "Інкомстрах" за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України. На день її звільнення сума заборгованості по заробітній платі склала 179 677 грн. 27 коп., яка на даний час так і залишається не виплаченою.

Вважає, що вказаними діями відповідач завдав і моральної шкоди, яка полягає в тому, що нею здійснювались додаткові зусилля для організації свого життя та життя її родини, щоб забезпечити достатній життєвий рівень, за звернення до суду замість вирішення цього питання в добровільному порядку. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює в 5 000 грн.

Оскільки відповідачем не ліквідувано заборгованості по заробітній платі, вона змушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

В судове засідання позивач не з'явилася. Надала суду заяву з проханням розглядати дану справу за її відсутності в зв'язку із сімейними обставинами. Одночасно зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, хоча про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується документами поштового зв'язку (а.с.49-51). Причини своєї неявки до суду не повідомили.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - керівник Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" Лисенко М.М., в судове засідання не з`явився, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до ст. 74 ч.5 ЦПК України судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

На підставі ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вирішив за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності сторін, та ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Перевіривши справу, вивчивши надані матеріали, з'ясувавши правову позицію позивача, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.115 ч.1 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Приписами ст.116 ч1. КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" (м. Київ, 15 жовтня 2013 року, № 8-рп/2013, справа № 1-13/2013) визначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У судовому засіданні встановлено, що позивач в даній справі перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 12 липня 2005 року по 04 грудня 2013 року, займаючи посаду фахівця зі страхування Царичанської страхової агенції ПрАТ "СК "ІНКОМСТРАХ" за сумісництвом (а.с.5-7).

В день звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів повного розрахунку з нею. Доказів про здійснення виплати заробітної плати позивачеві за період з 12 липня 2005 року по 04 грудня 2013 року суду не надано сторонами. Крім того, дослідженим в ході судового розгляду наказом №38-к від 29 листопада 2013 року про звільнення ОСОБА_1 передбачено виплатити їй компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 190 календарних днів, з них 130 календарних днів за період 12.07.2005 року - 11.07.2011 року та 60 календарних днів за період 12.07.2005 року - 04.12.20013 року (а.с.7), що засвідчує існування порушень трудових прав позивача під час її перебування в трудових відносинах з відповідачем окрім тих, про які йдеться у позові.

На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що трудові права позивача порушені, однак заявлена сума заборгованості не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки доказів на підтвердження того, що працівникові нараховувалася заробітна плата в розмірі, який би перевищував розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законами України, суду не надано.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що сума заборгованості по заробітній платі не може перевищувати суми встановлених законами України мінімальних розмірів заробітної за період з 12.07.2005 року по 04.12.2013 року, яка складає 74479 гривень 00 копійок, тому саме ця сума і підлягає стягненню.

Суд виходив з того, що мінімальний розмір заробітної плати становив: з 01.07.2005 року - 310,00 грн. (Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України" від 23.12.2004 №2505-IV); з 01.09.2005 року - 332,00 грн. (Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України" від 23.12.2004 №2505-IV); з 01.01.2006 року - 350,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2006 рік" № 3235-IV від 20.12.2005 р., стаття 82), з 01.07.2006 року - 375,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2006 рік" № 3235-IV від 20.12.2005 р., стаття 82), з 01.12.2006 року - 400,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2006 рік" № 3235-IV від 20.12.2005 р., стаття 82), з 01.04.2007 року - 420,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2007 рік" № 489-V від 19.12.2006 р., стаття 76), з 01.07.2007 року - 440,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2007 рік" № 489-V від 19.12.2006 р., стаття 76), з 01.10.2007 року - 460,00 грн. (Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" №749-V від15.03.2007 року"), з 01.01.2008 року - 515,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2008 рік" № 107-VI від 28.12.2007 р., стаття 59), з 01.04.2008 року - 525,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2008 рік" № 107-VI від 28.12.2007 р., стаття 59), з 01.10.2008 року - 545,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2008 рік" № 107-VI від 28.12.2007 р., стаття 59), з 01.12.2008 року - 605,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2008 рік" № 107-VI від 28.12.2007 р., стаття 59), 01.01.2009 року - 605,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" № 835-VI від 26.12.2008 р., стаття 55), 01.04.2009 року - 625,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" № 835-VI від 26.12.2008 р., стаття 55), 01.07.2009 року - 630,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" № 835-VI від 26.12.2008 р., стаття 55), 01.10.2009 року - 650,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" № 835-VI від 26.12.2008 р., стаття 55), з 01.11.2009 року - 744,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.01.2010 року - 869,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.04.2010 року - 884,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.07.2010 року - 888,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.10.2010 року - 907,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.12.2010 року - 922,00 грн. (Закон України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" № 1646-VI від 20.10.2009 р., стаття 2), з 01.01.2011 року - 941,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857-VI від 23.12.2010 р., стаття 22), з 01.04.2011 року - 960,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857-VI від 23.12.2010 р., стаття 22), з 01.10.2011 року - 985,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857 -VI від 23.12.2010 р., стаття 22), з 01.12.2011 року - 1004,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857-VI від 23.12.2010 р., стаття 22), з 01.01.2012 року - 1073,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" № 4282-VI від 22.12.2011 р., стаття 13), з 01.04.2012 року - 1094,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" № 4282-VI від 22.12.2011 р., стаття 13), з 01.07.2012 року - 1102,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" № 4282-VI від 22.12.2011 р., стаття 13), з 01.10.2012 року - 1118,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" № 4282-VI від 22.12.2011 р., стаття 13), з 01.12.2012 року - 1134,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" № 4282-VI від 22.12.2011 р., стаття 13), з 01.01.2013 року - 1147,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" № 5515-VI від 06.12.2012 р., стаття 8), з 01.12.2013 року - 1218,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" № 5515-VI від 06.12.2012 р., стаття 8).

Посилання позивача на лист директора ДФ ЗАТ "СК "ІНКОМСТРАХ", який був адресований начальнику податкової інспекції Царичанського району Дніпропетровської області, про кредиторську заборгованість відповідача перед приватним підприємцем ОСОБА_1 в сумі 179677,27 грн. (а.с. 13), як на доказ існування вказаної у позові суми заборгованості по заробітній платі, суд вважає некоректним. Такий документ не може бути взятий до розгляду як належний доказ у даній справі, так як не стосується трудових відносин між сторонами і не містить інформацію щодо предмета доказування. З зазначених причин не можуть бути взяті до розгляду, як належні докази, також і наступні документи: договір доручення (а.с. 8-10), свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (а.с.11), свідоцтво про сплату єдиного податку (а.с.12), акти наданих послуг (а.с. 14-42).

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 237-1 ч.1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що вона перенесла моральні страждання, втратила нормальні життєві зв'язки через невиплату їй роботодавцем заробітної плати, починаючи з липня 2005 року. При цьому, суд бере до уваги той факт, що позивач припинила трудові відносини з відповідачем 04 грудня 2013 року з власної ініціативи, звільнившись із займаної посади фахівця зі страхування Царичанської страхової агенції ПрАТ "СК " ІНКОМСТРАХ" за сумісництвом.

За викладених обставин суд прийшов до висновку, що позивачеві слід відмовити в задоволенні пред'явленої нею вимоги про стягнення з відповідача компенсації за нанесену моральну шкоду.

На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір у розмірі 744 грн. 79 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 115, 116, 237-1 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 224, 225, 226, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" (03150, м. Київ Голосіївський район, вулиця Червоноармійська, буд. 72, офіс 32-33, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (нкпп - НОМЕР_1), 74479 (сімдесят чотири тисячі чотириста сімдесят дев'ять) гривень 00 копійок заборгованості по заробітній платі.

Допустити до негайного виконання рішеня у з'язку з присудженням виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць в розмірі 1218 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити у зв`язку з недоведеністю заявленого.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" (03150, м. Київ Голосіївський район, вулиця Червоноармійська, буд. 72, офіс 32-33, ) на користь держави судовий збір в сумі 744 (сімсот сорок чотири) грн. 79 коп.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

З повним рішенням можливо ознайомитися 18 листопада 2014 року.

Суддя Царичанського районного суду Ю.О.БОЙКО