Справа № 451/1048/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6434/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого судді -
Ніткевича А.В.

суддів - Мікуш Ю.Р., Палишина
О.Ф.

секретаря Гацій І.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Радехівського районного суду
Львівської області від 26 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Прогрес",
правонаступника реорганізованого
шляхом приєднання КВКП "Сапсан", про
визнання недійсним договір оренди
землі,-

встановила:

У липні 2013 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до
СТзОВ «Прогрес», просив визнати
недійсним договір оренди землі,
укладений між його довірителем та КВКП
«Сапсан» 07 листопада 2005 року.

Вимоги обґрунтовував тим, що у
листопаді 2005 року між позивачем та
Колективним виробничо-комерційним
підприємством «Сапсан»,
правонаступником якого є
Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»,
був укладений договір оренди землі,
який зареєстрований у Радехівському
відділі регіональної філії центру
державного земельного кадастру, про що
у Державному реєстрі земель вчинено
запис від 16 грудня 2005 року за № 74.
В травні 2013 року їм стало відомо, що в
оспорюваному договорі, без відома та
без погодження з позивачем, були
внесені дописки та викреслення і такі
не засвідчені підписом особи у
встановленому законом порядку. Згоди
на внесення відповідних записів чи
закреслень позивач не давала та наміру
укладати договір на інших умовах, а ніж
ті, що були первинно зазначені в
договорі, вона наміру не мала. Вважає,
що орендар ввів його довірителя в оману
щодо прав та обов'язків сторін. Просив
визнати договір недійсним, а судові
витрати покласти на відповідача.

Оскаржуваним рішенням Радехівського
районного суду Львівської області від
26 серпня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано частково недійсним договір
оренди землі від 07 листопада 2005 року,
укладений між ОСОБА_2 та Колективним
виробничо-комерційним підприємством
«Сапсан» в частині внесення виправлень
і змін у пункти 2.3 та 4.1 зазначеного
договору, а договір вирішено вважати
дійсним в редакції, чинній на момент
його підписання, зокрема щодо
викладення пунктів договору у такій
редакції:

2.3. Нормативна грошова оцінка земельної
ділянки становить 16222,99 грн.;

4.1. Орендна плата нараховується
Орендарем та оплачується Орендодавцю в
розмірі не меншому 10 (десяти) % від ціни
вирощеного врожаю, але не нижче 250 грн.
за 1 га. У випадку неврожайних років
орендна плата нараховується в розмірі
не меншому ніж 250 грн. за 1 га.

Стягнуто із СГТзОВ «Прогрес» (місце
реєстрації Львівська область,
Радехівський район, с.Сморжів, вул.
Головна,10, ) на користь
ОСОБА_2, жительки с. Стремільче
Радехівського району понесені нею
судові витрати в сумі 114 грн. 70 коп.

У решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

З оскаржуваним рішенням не
погоджується, оскільки вважає, що судом
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Зазначає, що задовольняючи позов
районний суд вийшов за межі позовних
вимог, оскільки позивач просив визнати
договір недійсним в цілому на підставі
ст. 230 ЦК України, при цьому суд визнав
договір недійсним частково на підставі
ст. 217 ЦК України та вирішив що договір
слід вважати дійсним в редакції, чинній
на момент його підписання, однак, таких
вимог у позовній заяві не було.

Суд встановив, що дописування,
викреслення та виправлення у договорі
були вчинені орендарем ще до державної
реєстрації договору.

Таким чином, на переконання апелянта, в
момент укладення договору сторонами не
було досягнуто в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору, а подальші
дії КВКП "Сапсан" свідчать про обман
орендодавця, а умисел обману очевидний
- зменшення розміру орендної плати.

Встановивши вказані обставини, суд
помилково у рішенні не визнав договір
недійсним вцілому, потрактувавши
можливість укладення договору і без
викреслень, дописувань, виправлень
вчинених орендарем.

Також, суд визнаючи укладеними пункти
2.3, 4.1 Договору в редакції, яка зазначена
в резолютивній частині рішення не
врахував, що вони не відповідали
внутрішній волі орендаря на момент
укладення договору, про що свідчать
вчинені ним односторонні виправлення
та дописування, проведення державної
реєстрації з іншими істотними умовами
та фактичне виконання договору саме з
іншими істотними умовами.

Просить скасувати рішення
Радехівського районного суду
Львівської області від 26 серпня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача СТзОВ
«Прогрес» подала заперечення на
апеляційну скаргу представника
позивача в якому зазначає, що
апеляційна скарга не містить жодних
правових підстав для скасування
рішення районного суду.

Просить апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Радехівського районного
суду Львівської області від 26 серпня 2014
року відхилити, оскаржуване рішення
залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3, представник відповідача
Ковальчук А.Л., будучи повідомленими
належним чином про день та час розгляду
справи, про що свідчать рекомендовані
повідомлення про вручення їм поштових
відправлень (а.с. 275-277), в судове
засідання апеляційної інстанції не
прибули, не повідомили суд про причину
неявки.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до
ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування
судового процесу технічними засобами
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги
та визнаючи частково недійсним спірний
договір районний суд виходив з того, що
внесені відповідачем в
односторонньому порядку до договору
оренди землі дописування, викреслення
і виправлення, не погоджені із
позивачем та не відповідають його
внутрішній волі, при цьому, такі зміни
зазначених істотних умов в
односторонньому порядку орендарем є
неприпустимими, оскільки цим
порушуються права орендодавця на
отримання належної оплати за передану
в оренду земельну ділянку.

Відносини, пов'язані з орендою землі
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України та
Законом України "Про оренду землі",
тощо.

Згідно із ст. 93 ЗК України право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідне орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов»язків є договори та інші
правочини.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 6 ЦК України ).

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов»язків. Договір належить до
юридичних фактів, на основі яких
виникають зобов»язання.

Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про оренду землі"
договором оренди землі є договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Договір оренди укладається у письмовій
формі (ст. 14 Закону) та набуває чинності
після його державної реєстрації (ст. 18
Закону).

Відповідно до п. 2 Порядку державної
реєстрації договорів оренди землі,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 грудня 1998 року
№ 2073, державна реєстрація договорів
оренди є офіційним визнанням і
підтвердженням державного факту
виникнення або припинення права оренди
земельних ділянок.

Судом встановлено, що 07.11.2005 р. між
позивачем ОСОБА_2 та КВКП «Сапсан»,
правонаступником якого є відповідач
СТзОВ «Прогрес», укладено договір
оренди землі, за умовами якого
орендодавець надав, а орендар прийняв в
строкове платне користування земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення, яка знаходиться на
території сільської ради с.Стремільче,
Радехівського району, Львівської
області та який у встановленому
законом порядку був зареєстрований 16
грудня 2005 року за № 74 (а.с. 4-6, 33-35,
75-77, 105-107).

Цим же договором визначено нормативно
грошову оцінку земельної ділянки та
розмір орендної плати.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
що визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що укладаючи оспорюваний
договір оренди землі волевиявлення
позивача ОСОБА_2 на його укладення було
вільним і відповідало її внутрішній
волі, вона була ознайомлена з умовами
цього правочину і бажала реального
настання обумовлених ним правових
наслідків.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про оренду
землі» істотними умовами договору
оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що для
визнання правочину недійсним
(оспорюваний правочин) суду слід
встановити, що стороною чи обома
сторонами недотримано чи неналежно
виконано істотні умови відповідного
правочину згідно із ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що після підписання
зазначеного договору сторонами 07
листопада 2005 року, до його реєстрації у
встановленому законом порядку 16 грудня
2005 року, орендарем в односторонньому
порядку, без згоди орендодавця внесено
виправлення і зміни: у п. 2.3
оспорюваного договору - змінена
нормативно грошова оцінка земельної
ділянки (шляхом закреслення та
зазначення іншої суми), а в п.4.1 дописано
«умовних за весь пай 605,00», які
беззаперечно впливають на орендні
відносини.

Факт внесення змін та дописувань у
текст договору, визнано і
представником відповідача в судовому
засіданні, що в силу ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягає.

Враховуючи зазначене, обґрунтованим є
висновок місцевого суду, що умови
оспорюваного договору оренди землі,
визначені у пунктах 2.3, 4.1, відповідно до
ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі» є істотними, оскільки ними
визначена нормативна грошова оцінка
земельної ділянки та нарахування
орендної плати в залежності від
врожайності (не врожайності) років.

Зміна вказаних істотних умов в
односторонньому порядку орендарем є
неприпустимою, оскільки цим
порушуються права орендодавця на
отримання належної оплати за передану
в оренду земельну ділянку.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у пунктах 2, 7 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 16.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав
визначених законом.

Разом з цим, як роз'яснено у п. 9
вказаної Постанови, згідно зі ст.217 ЦК
України, правочин не може бути визнаний
недійсним в цілому, якщо закону не
відповідають лише його окремі частини,
й обставини справи свідчать про те, що
він був би вчинений і без включення
недійсної частини. У цьому разі
відповідно до статті 217 ЦК суд може
визнати недійсною частину правочину.

Дослідивши наявні у справі докази та
надавши їм належну оцінку, з
урахуванням дійсних обставин справи,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для визнання договору
оренди недійсним в цілому, а лише
визнав недійсними п. 2.3. та 4.1, в які
були відповідачем внесені зміни та
виправлення з порушенням норм діючого
законодавства, що має наслідком
визнання дійсним договір оренди
земельної ділянки в редакції на
момент його підписання сторонами.

Враховуючи наведене, судова колегія
погоджується з висновком районного
суду, про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, права якої
порушено, при цьому суд врахував
фактичні обставини виконання істотних
умов договору з часу укладення і до
сьогоднішнього дня (а.с. 42-72).

Підстав для визнання договору
недійсним в цілому позивачем не
наведено, а судом апеляційної
інстанції відповідно не встановлено.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 26 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді:
Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин