Справа № 1716/5233/2012
Номер провадження 2/570/40/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року Рівненський
районний суд Рівненської області

в особі судді
Остапчук Л.В.

при секретарі
Захарук Г.Л.

за участю: представника позивачки
ОСОБА_1

представників
відповідачки ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Рівному

цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Новоукраїнської сільської ради
Рівненського району, ОСОБА_5, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог: Комунальне підприємство
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації», Управління
Держземагенства у Рівненському районі,
Завідувач Другої Рівненської
державної нотаріальної контори Рева
Л.Л. про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину , державного акта
на землю та скасування державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася з даним
позовом до суду і просить визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 11.05.2012 року,
видане Другою Рівненською
держнотконторою і зареєстроване в
реєстрі за № 1-290, яким посвідчується, що
ОСОБА_5 є спадкоємицею всього житлового
будинку АДРЕСА_1 після смерті свого
батька ОСОБА_8, скасувати рішення
державного реєстратора щодо державної
реєстрації права власності на вказаний
будинок за ОСОБА_5 і визнати недійсним
Державний акт на право приватної
власності на землю серії НОМЕР_1,
виданий 16 березня 1998 року на ім'я ОСОБА_8
на земельну ділянку площею 0,52 га, з
яких: 0,37 га для ведення особистого
підсобного господарства і 0,15 га для
обслуговування житлового будинку.

Свої позовні вимоги позивачка
мотивує тим, що вона є спадкоємицею
майна своєї матері ОСОБА_10, яка разом із
своїм братом ОСОБА_8 успадкувала
спірний будинок після смерті матері
ОСОБА_11 Рішенням Рівненського
районного суду від 05 липня 2011 року за
нею, позивачкою, визнано право
власності на спадкове майно, зокрема на
? частину вказаного житлового будинку з
надвірними будівлями. Однак, Другою
Рівненською держнотконторою 11 травня
2012 року видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на весь спірний
житловий будинок на ім'я ОСОБА_5 і цим
порушено її права як спадкоємця. Так як
вищевказане свідоцтво про право на
спадщину за законом є незаконним, то
підлягає скасуванню також і рішення
державного реєстратора щодо державної
реєстрації права власності на вказаний
житловий будинок за ОСОБА_5

Державний акт на право приватної
власності на землю серії НОМЕР_1 від 16
березня 1998 року на ім'я ОСОБА_8 на
земельну ділянку площею 0,52 га виданий
на підставі рішення Новоукраїнської
сільської ради від 22 липня 1994 року № 5.
Цим Державним актом посвідчується
право ОСОБА_8 на вказану земельну
ділянку і з загальної площі земельної
ділянки 0,37 га для ведення особистого
підсобного господарства і 0,15 га для
обслуговування спірного житлового
будинку. Але на час видачі Державного
акту ОСОБА_8 не був власником будинку,
на той час будинок був зареєстрований
за дідом ОСОБА_16, тому земельна ділянка
для обслуговування житлового будинку
не могла бути надана ОСОБА_8 Крім того, в
переліку осіб, яким рішенням
Новоукраїнської сільської ради від 22
липня 1994 року № 5 видавалась земельна
ділянка для будівництва житлового
будинку, відсутнє прізвище ОСОБА_8 та
немає жодних даних про те, що цим
рішенням йому дійсно було виділено
вищевказану земельну ділянку. Вказаним
рішенням виділялись земельні ділянки
іншим особам і площа цих ділянок
становила 0,15 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку, а
про земельну ділянку площею 0,37 га для
ведення підсобного господарства мова в
рішенні взагалі не йде. Тому вказане
рішення не могло бути підставою для
видачі Державного акту на ім'я ОСОБА_8, а
тому Державний акт має бути визнаний
недійсним.

В ході розгляду справи ОСОБА_4
подала заяву про зміну підстав позову,
оскільки рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 23.05.2013 року
було скасоване рішення Рівненського
районного суду від 05.07.2011 року, яким за
нею було визнано право власності на ?
частину вказаного житлового будинку.
Однак, вона вважає, що має право на цю
частину будинку, так як її мати ОСОБА_10
разом зі своїм братом ОСОБА_8
успадкували майно їх матері ОСОБА_11
Цивільний кодекс України 1963 року не
встановлював обов'язку отримання
спадкоємцями свідоцтва про право на
спадщину. Вона успадкувала майно своєї
матері і відповідно до ст.1218 ЦК України
2004 року до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини, а згідно ст.1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину. Крім того, оспорюване
свідоцтво про право на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_5 було видане з
порушенням норм «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».
Зокрема, свідоцтво про право на
спадщину ОСОБА_5 видане за відсутності
у неї правовстановлюючих документів на
будинок на ім'я спадкодавця ОСОБА_8
Підстави визнання недійсним
Державного акту про право власності на
землю залишилися попередніми, але
ОСОБА_4 подала заяву про поновлення їй
строку позовної давності по цій вимозі,
оскільки такий строк вона пропустила з
поважних причин.

В суді позивачка ОСОБА_4 позов
підтримала повністю, пославшись на
обставини, викладені в позовній заяві.
Вважає, що її мати і дядько успадкували
будинок АДРЕСА_1 в рівних долях після
смерті їх матері. Дядько прийняв
спадщину шляхом подачі у встановлений
строк заяви про прийняття спадщини до
нотконтори, а її мати фактично
успадкувала будинок, так як проживала
разом з матір'ю, доглянула її, а після
смерті матері фактично вступила в
управління спадковим майном. На
земельній ділянці, яка передана у
власність ОСОБА_8, на час її
приватизації знаходився житловий
будинок, який належав діду ОСОБА_16, тому
передавати цю земельну ділянку у
власність дядька не було законних
підстав. Рішенням Новоукраїнської
сільської ради, на підставі якого
видано Державний акт, земельна ділянка
ОСОБА_8 не виділялася. На її думку, як
оспорюваним свідоцтвом про право на
спадщину за законом, так і Державним
актом порушуються її права, як
спадкоємця. Тому вона вимушена
звертатися до суду з даним позовом і
просить його задоволити.

Представник позивачки ОСОБА_1
позов також підтримав, так само як
підтримав і мотивацію, наведену у
позовній заяві і заяві про зміну
підстав позову. Пояснив, що позивачка
просить скасувати свідоцтво про право
на спадщину на спірний будинок, видане
на ім'я ОСОБА_5, оскільки це свідоцтво
порушує її, позивачки, спадкові права.
Мати позивачки ОСОБА_10 фактично
успадкувала майно після своєї матері,
так як на протязі шести місяців
вступила в управління спадковим
майном. Крім неї спадкоємцем був і її
брат ОСОБА_8 Отже, як ОСОБА_10 так і її
брат ОСОБА_8 успадкували по ? частині
спірного будинку. Позивачка, так само
як і відповідачка вчасно успадкували
майно після смерті відповідно матері і
батька. Що стосується Державного акту
на право власності на землю, то на час
його видачі ОСОБА_8 не був власником
житлового будинку, який був
розташований на ній. Відповідачка
подала суду два витяги з рішення
Новоукраїнської сільської ради від
22.07.1994 року № 5, але зміст у цих виписках
різний, а в рішенні за цим номером і від
цієї дати, яке отримане в архівному
відділі Рівненської
райдержадміністрації, взагалі не
згадується прізвище ОСОБА_13 Отже
виписки із рішення Новоукраїнської
сільської ради не відповідають
оригіналу рішення, а тому не можуть
бути підставою для видачі Державного
акту. Вважає, що позивачка з поважних
причин пропустила строк позовної
давності по вимозі про визнання
недійсним Державного акту, тому
просить цей строк поновити. На його
думку, позов є обґрунтованим, доведеним
належними доказами, а тому просить його
задоволити.

Представник відповідача -
Новоукраїнської сільської ради - в
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином і в установлений строк
повідомлявся про слухання справи.
Причину неявки він суду не повідомив і
від нього не надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи чи розгляд
справи у його відсутності. Суд визнав
його неявку до суду неповажною і вважає
за можливе справу слухати у його
відсутності.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не
визнала, подала заперечення на позов і
суду пояснила, що лише вона є
спадкоємицею майна свого батька.
Відповідно до рішення апеляційного
суду ОСОБА_4 не є спадкоємицею. Батько
вчасно прийняв спадщину після смерті
своєї матері, так як звернувся до
нотконтори з заявою про прийняття
спадщини, а мати позивачки з заявою про
прийняття спадщини не зверталася, отже
спадщину не прийняла, а проживала вона
окремо від своєї матері. Ні позивачка,
ні її мати спадщину не прийняли, тому
нотаріус Другої Рівненської
держнотконтори цілком правомірно
видала їй свідоцтво про право на
спадщину на вказаний будинок. Стосовно
Державного акту на право власності на
землю, то спочатку було прийнято
рішення про передачу земельної ділянки
у власність бабці ОСОБА_11, але вона не
встигла виготовити Державний акт. А
батько приватизував земельну ділянку
як спадкоємець. Вважає, що по цій вимозі
позивачка пропустила строк позовної
давності. На її думку позов є
безпідставним, тому просить відмовити
у його задоволенні.

Представники відповідачки ОСОБА_2
і ОСОБА_3 позов також не визнали,
оскільки вважають, що він не
обґрунтований і до задоволення не
підлягає. На їх думку, відповідачка
ОСОБА_5 законно набула права власності
на спадкове майно, позивачка ж не мала
права на спадщину ні за законом, ні по
заповіту. Оскільки вона успадкувала
спірне майно, то її батькові воно
належало правомірно. Є рішення суду, де
вказано, що ОСОБА_4 не мала права на
спадщину. Просять в задоволенні позову
відмовити.

Третя особа, завідувач Другою
Рівненською держнотконторю Рева Л.Л., і
представник третьої особи, КП
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації», в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином і в
установлений строк повідомлялися про
слухання справи. Рева Л.Л. в листі
просила суд слухати справу у
відсутності представника нотконтори.
Представник третьої особи, Управління
Держземагенства у Рівненському районі,
Українець М.В. з'явився в перше судове
засідання, а потім перестав з'являтися
в судове засідання. Суд визнав можливим
слухати справу у відсутності третіх
осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_16 і
ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому
шлюбі. У них було двоє дітей: син ОСОБА_8
і дочка ОСОБА_10. ОСОБА_16 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_11 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка ОСОБА_4 і
відповідачка ОСОБА_5 є внучками ОСОБА_16
та ОСОБА_11, що підтверджується
відповідними свідоцтвами, копії яких
долучені до матеріалів справи. Варто
замітити, що в одних копіях свідоцтв
прізвище вказано «ОСОБА_5» в інших
«ОСОБА_5».

Відповідно до Свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 20.01.1989 року, виданого виконкомом
Рівненської районної ради народних
депутатів домоволодіння АДРЕСА_1
належить колгоспному двору, головою
якого є ОСОБА_16. Його право власності на
цей будинок було зареєстровано в КП
РОБТІ, що підтверджується витягом з
реєстру права власності на нерухоме
майно, копія якого долучена до
матеріалів справи.

Після смерті ОСОБА_16 спадкова
справа до його майна не заводилася. В
нотконтору з заявою про прийняття
спадщини ніхто не звертався. Фактично
спадщину прийняла його дружина ОСОБА_11,
яка проживала разом з чоловіком до дня
його смерті у вказаному будинку.

Після смерті ОСОБА_11, її син
ОСОБА_8 18 квітня 1995 року подав до
нотконтори заяву про прийняття
спадщини, де повідомляв про смерть
своїх батьків і просив рахувати його
одним із спадкоємців. 16 листопада 1999
року ОСОБА_4, яка діяла від імені своєї
матері ОСОБА_10, також подала заяву про
прийняття спадщини, вказавши, що
спадкоємцем також є ОСОБА_8, який
заперечував проти оформлення спадщини
його сестрою. На запит Рівненської
райдержнотконтори, Новоукраїнська
сільська рада видала довідку № 1230 від
18.11.1999 року, якою стверджується, що на
протязі 6 місяців з дня смерті матері
ОСОБА_11 її дочка ОСОБА_10 своєчасно
прийняла спадщину (житловий будинок,
хлів). ОСОБА_8 оскаржував до
Рівненського міського суду вказану
довідку Новоукраїнської сільської
ради, але ухвалою суду від 28.05.2003 року ця
скарга залишена без розгляду, так як в
даному випадку мав місце спір про
право. Ця ухвала Рівненського міського
суду залишена без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 04.09.2003 року і ухвалою Верховного
Суду України від 20.04.2005 року. При
розгляді інших справ, ця довідка не
визнавалася недійсною, тобто вона є
чинною на даний час. ОСОБА_8 писав заяви
і скарги в різні інстанції, але
необхідних для видачі свідоцтва про
право на спадщину документів в
нотконтору не надав, а тому свідоцтво
про право на спадщину після смерті
ОСОБА_11 нікому видане не було.

16 березня 1998 року на ім'я ОСОБА_8 було
видано Державний акт на право
приватної власності на землю серії
НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,52
га, з яких: 0,37 га для ведення особистого
підсобного господарства і 0,15 га для
обслуговування житлового будинку. Цей
Державний акт було видано на підставі
рішення Новоукраїнської сільської
ради від 22 липня 1994 року № 5.

Мати позивачки ОСОБА_10 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя ОСОБА_10 залишила
заповіт, яким належний їй житловий
будинок АДРЕСА_1 заповіла своїй дочці
ОСОБА_4 Остання 02 липня 2005 року
звернулася до нотконтори з заявою про
прийняття спадщини після смерті своєї
матері і 25.04.2006 року отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
вказаний житловий будинок. В цьому
свідоцтві зазначено, що будинок
належить померлій на підставі рішення
Рівненського районного суду від 03.08.2004
року, яке було скасоване ухвалою
Рівненського районного суду від 12.05.2005
року за заявою ОСОБА_8 у зв'язку з
нововиявленими обставинами, в якій
було зазначено, що право на спадкове
майно крім ОСОБА_10 має і її брат ОСОБА_8
Пізніше рішенням Рівненського
міського суду від 31 січня 2008 року було
анульовано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 25.04.2006 року
видане на ім'я ОСОБА_4

Батько відповідачки ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_5 22 квітня 2009 року
подала заяву про прийняття спадщини
після смерті свого батька. Другою
Рівненською державною нотаріальною
конторою ОСОБА_5 було видано декілька
свідоцтв про право на спадщину за
законом на різне спадкове майно
(грошові вклади, земельні ділянки,
квартиру в м.Рівне). 11 травня 2012 року
ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом (зареєстровано в
реєстрі за № 1-290), яким стверджується,
що вона є спадкоємицею ОСОБА_8 і
спадщина, на яку видане це свідоцтво,
складається з житлового будинку
АДРЕСА_1, який на підставі свідоцтва про
право власності від 20.01.1989 року
належить батькові померлого ОСОБА_16,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем
якого був його син ОСОБА_8, який прийняв
спадщину, але не оформив своїх
спадкових прав.

Рішенням Рівненського районного
суду від 05.07.2011 року за позивачкою
ОСОБА_4 було визнано право власності на
? частину будинку АДРЕСА_1. Але рішенням
колегії суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області від 23 травня
2013 року вказане рішення Рівненського
районного суду скасоване і ОСОБА_4 в
позові відмовлено.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст.1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Як зазначено у п.27 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», свідоцтво
про право на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Частина 3 ст.1296 ЦК України встановлює,
що відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

З матеріалів спадкової справи ОСОБА_11,
копія якої долучена до матеріалів
справи, вбачається, що спадщину, яка
складалась з вищевказаного
домоволодіння, після її смерті
прийняли її діти - син, ОСОБА_8 (подав
заяву в нотконтору про прийняття
спадщини) та дочка ОСОБА_10 (спадщину
прийняла фактично, вступивши в
управління спадковим майном, що
підтверджується довідкою
Новоукраїнської сільської ради).

Стаття 529 Цивільного Кодексу України 1963
року, чинного на час вищезазначених
правовідносин, встановлювала, що при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

У відповідності до норми ч.2 ст.548 ЦК
України 1963 року прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

На переконання суду, спадкоємцями за
законом, які прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_11, та набули її у
власність, однак не отримали свідоцтв
про право на спадщину за законом, були в
рівних частках діти померлої - ОСОБА_8
та ОСОБА_10 (по ? частині кожний).

Суд не може прийняти до уваги посилань
відповідачки на те, що ні мати
позивачки, ні вона сама не прийняли
спадщину, так як до нотконтори з заявою
про прийняття спадщини не зверталися, а
довідка сільської ради, якою
стверджується фактичне прийняття
спадщини ОСОБА_10 після смерті матері є
фіктивною, оскільки ці доводи не
доведені належними доказами і
спростовуються матеріалами справи. А
відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Сама ж відповідачка в суді ствердила,
що доказів фіктивності довідки у неї
немає і ця довідка судом не визнана
недійсною.

Тепер стосовно посилань відповідачки
ОСОБА_5 і її представників на рішення
апеляційного суду від 23 травня 2013 року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Посилання відповідачки на вказане
рішення як на підставу закриття
провадження у даній справі є
необгрунтованим, оскільки вищевказане
рішення в розумінні ст.205 ЦПК України не
є таким, що було ухвалене між тими ж
сторонами, з того ж предмету і з тих же
підстав, так як його суттю було
скасування рішення Рівненського
районного суду Рівненської області від
05 липня 2011 року з підстав якраз таки
незалучення ОСОБА_5 до участі в справі
як відповідачки.

Таким чином, не можна робити висновок
про те, що спір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
щодо спадкового майна -
будинковолодіння по АДРЕСА_1
вирішувався судом.

Рішення Рівненського апеляційного
суду від 23 травня 2013 року дійсно
встановлює факти прийняття
відповідачкою спадщини після смерті
свого батька як єдиною спадкоємицею,
проте, не вказує в якій саме частині сам
ОСОБА_8 володів спадковим майном, як і
не встановлює чи має ОСОБА_4 право на
спадкове майно.

Суд ніяким чином не оспорює того, що у
ОСОБА_5 виникло право на спадкування
майна померлого батька, а інших
спадкоємців за законом немає, що
встановлено вказаним рішенням
апеляційного суду, але на переконання
суду батько відповідачки успадкував
після смерті своєї матері лише ?
частину будинку АДРЕСА_1, а іншу ?
частину успадкувала мати позивачки.
Таким чином, ОСОБА_4 має право на
спадкування 1/2 частки вищевказаного
домоволодіння, а отже свідоцтво про
право на спадщину на ціле
домоволодіння по АДРЕСА_1, видане
ОСОБА_5 Другою Рівненською державною
нотаріальною конторою 11.05.2012 року
(зареєстровано в реєстрі за № 1-290), є
незаконним та таким, що порушує законні
права та інтереси позивачки.

На думку суду, при видачі вищевказаного
свідоцтва державним нотаріусом Другої
Рівненської державної нотаріальної
контори Ревою Л.Л. було порушено вимоги
п.п.4.15 - 4.18 п.4 гл.10 розділу II «Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 22.02.2012
№ 296/5.

Так п.4.15. Порядку встановлює, що видача
свідоцтва про право на спадщину на
майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна.

У відповідності до норм п.4.18. Порядку
якщо до складу спадкового майна
входить нерухоме майно, що підлягає
реєстрації (за винятком земельної
ділянки), нотаріус виготовляє витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно. За відсутності у
спадкоємця необхідних для видачі
свідоцтва про право на спадщину
документів нотаріус роз'яснює йому
процедуру вирішення зазначеного
питання в судовому порядку.

Однак, ці вимоги нотаріусом виконані не
були і при відсутності
правовстановлюючого документу на
будинок на ім'я спадкодавця ОСОБА_8,
ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право
на спадщину на весь спірний будинок,
хоча в матеріалах спадкової справи
було достатньо доказів того, що
спадщину після смерті ОСОБА_11 прийняли
її діти. Крім того, ці обставини
встановлені і вищевказаною ухвалою
Рівненського районного суду від 12.05.2005
року і ухвалою Рівненського районного
суду від 23.05.2011 року про закриття
провадження у адміністративній справі
(№ 2-а-1/11).

Оскільки, на переконання суду,
вищевказане свідоцтво про право на
спадщину порушує права іншого
спадкоємця і є підстави визнати його
незаконним, то скасуванню також
підлягає рішення реєстратора щодо
державної реєстрації права власності
на житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Так, у відповідності до норм ч.2 ст.26
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» у разі скасування
на підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до Державного
реєстру прав вноситься запис про
скасування державної реєстрації прав.

Тепер що стосується визнання недійсним
Державного акту про право власності на
землю, виданого на ім'я ОСОБА_8

На момент видачі державного акту на
право приватної власності на землю, а
саме 16 березня 1998 року ОСОБА_8 не був
власником будинку по АДРЕСА_1, що
підтверджується копією витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно від 01.09.2003 року, відповідно до
якого станом навіть на 2003 рік,
власником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_16.
Таким чином, дана земельна ділянка не
могла бути надана ОСОБА_8 для
обслуговування житлового будинку,
оскільки він не був його власником.

Крім того, згідно до відповіді
Архівного відділу Рівненської
райдержадміністрації від 30.11.2012 року №
253/04-1, в переліку осіб, яким рішенням
Новоукраїнської сільської ради від 22
липня 1994 року № 5 виділялась земельна
ділянка під будівництво житлового
будинку, відсутнє прізвище ОСОБА_8 та
немає жодних даних про те, що цим
рішенням йому дійсно було виділено
вищезазначену земельну ділянку з
відповідною площею під будівництво
житлового будинку.

Натомість, в державному акті серії
НОМЕР_1 у графі призначення земельної
ділянки вказано - «для ведення
особистого підсобного господарства
площею 0,37 га та для обслуговування
житлового будинку площею 0,15 га», що ще
раз суперечить змісту рішення
Новоукраїнської сільської ради від 22
липня 1994 року № 5, яке є підставою для
видачі державного акту, адже в рішенні
площа ділянок, що виділяється, складає
лише 0,15 га з призначенням «під
будівництво житлових будинків» у той
час як про площу 0,37 га для ведення
підсобного господарства мова не йде.

Разом з тим, на час прийняття
Новоукраїнською сільською радою
рішення «Про виділення земельних
ділянок під будівництво жилих
будинків» від 22 липня 1994 року на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 вже був
розміщений житловий будинок з
надвірними будівлями, котрий належав
на праві приватної власності ОСОБА_16,
що підтверджується копією архівного
витягу № 0-365 від 19 травня 2004 року та
копією витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно від 01.09.2003 року, а тому
не могло бути повторного виділення
земельної ділянки для будівництва
жилого будинку.

Крім того, в ході розгляду справи
відкрились обставини наявності ще двох
рішень Новоукраїнської сільської ради
від 22 липня 1994 року з тим же № 5 (виписки
із рішення), але суть яких полягала у
виділенні земельних ділянок за тією ж
адресою в с.Нова Українка ОСОБА_11 та
ОСОБА_8. Необхідно також зазначити, що
підписи уповноваженої на завірення
таких рішень особи - сільського голови -
відрізнялись від підписів цієї ж
посадової особи на примірнику рішення
долученого до матеріалів справи з
Архівного відділу Рівненської
районної державної адміністрації, що
додатково ставить під сумнів їх
законність та здатність породжувати
юридичні права та обов'язки для осіб, що
в змісті рішень зазначені.

Сама відповідачка в суді ствердила, що
спочатку земельна ділянка виділялась
вказаним рішенням сільської ради її
бабці ОСОБА_11, але та не встигла
оформити Державний акт, тому її батько,
як спадкоємець, приватизував цю ж
земельну ділянку на підставі того ж
рішення сільської ради.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає,
що рішення Новоукраїнської сільської
ради від 22 липня 1994 року № 5, яке
зберігається в Архівному відділі
Рівненської радержадміністрації не
могло бути підставою для видачі ОСОБА_8
Державного акту на право приватної
власності на землю серія НОМЕР_1 від 16
березня 1998 року. Дві виписки із цього
рішення, надані відповідачкою, не
відповідають оригіналу рішення і
навіть різняться між собою. А тому
такий Державний акт необхідно визнати
недійсним.

Із змісту ч.2 ст.78 Земельного кодексу
України випливає, що право власності на
землю набувається та реалізується на
підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Згідно із нормами ч.1 ст.16 Цивільного
Кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Виходячи із доводів позивачки, беручи
до уваги те, що адміністративна справа
за позовом ОСОБА_4 про визнання
недійсним Державного акту про право
приватної власності на землю
перебувала в провадженні Рівненського
районного суду з 11.09.2005 року по 23.05.2011
року і справа була закрита
провадженням, так як спір не міг
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства, то суд
приходить до переконання, що
позивачкою з поважних причин пропущено
строк позовної давності, а тому
відповідно до ст.267 ч.5 ЦК України цей
строк підлягає поновленню, а порушене
право підлягає захисту.

За таких обставин суд приходить до
переконання, що в наявності є порушення
права позивачки, за захистом якого
спрямоване її звернення до суду, а тому
позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.16, 57, 59, 60, 61, 213-215, 223,
294, 295 ЦПК України, ст.ст.261, 267, 1218, 1296, 1301
Цивільного кодексу України, ст.ст.529, 548
ЦК України 1963 року, ст.ст.78, 120, 152, 155
Земельного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до Новоукраїнської
сільської ради Рівненського району,
ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог: Комунальне
підприємство «Рівненське обласне бюро
технічної інвентаризації», Управління
Держземагенства у Рівненському районі,
Завідувач Другої Рівненської
державної нотаріальної контори Рева
Л.Л. про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину, Державного акта
на землю та скасування державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно - задоволити повністю.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане
Другою Рівненською державною
нотаріальною конторою 11 травня 2012 року,
зареєстровано в реєстрі за № 1-290, на
ім'я ОСОБА_5 про спадкування нею
житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасувати рішення державного
реєстратора щодо державної реєстрації
права власності на житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 за
ОСОБА_5.

Поновити ОСОБА_4 строк позовної
давності по вимозі про визнання
недійсним Державного акту про право
власності на земельну ділянку серії
НОМЕР_1, виданий 16.03.1998 року на ім'я
ОСОБА_8.

Визнати недійсним Державний акт
на право приватної власності на землю
серії НОМЕР_1, виданий 16 березня 1998 року
на ім'я ОСОБА_8 на підставі рішення
Новоукраїнської сільської ради
Рівненського району від 22 липня 1994 року
№ 5, на земельну ділянку площею 0,52 га, з
яких: для ведення особистого
підсобного господарства площею 0,37 га
та для обслуговування житлового
будинку площею 0,15 га.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Рівненської області через Рівненський
районний суд протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Остапчук Л.В.