Єдиний унікальний номер 271/659/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1444/2014
в 1 інстанції: Кулик Т.Г.
Доповідач: Космачевська Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді: Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В., Будулуци
М.С.,

при секретарі: Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьк апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Червоногвардійського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 11
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
неустойки за прострочену сплату
аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 11 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення неустойки за
прострочену сплату аліментів -
відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася
ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в
якій просила рішення суду скасувати,
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі,
оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи. Судом порушено
норми матеріального та процесуального
права, а також порушені вимоги ст. 196 СК
України та ст. 213 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та його представник підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Відповідач з доводами апеляційної
скарги не погодився та просив рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Суд першої інстанції встановив та це
вбачається з матеріалів справи, що
згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
був розірваний 17 листопада 2003 року,
актовий запис №248 (а.с. 6).

Зі свідоцтва про народження серії
НОМЕР_2 вбачається, що сторони від шлюбу
мають неповнолітню дитину - доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

З розрахунку Червоногвардійського
ВДВС Макіївського міського управління
юстиції №493-8 від 21.01.2013 року вбачається,
що на виконання у відділі знаходиться
виконавчий лист №2-1221 від 26.06.2001 року
про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на
утримання неповнолітньої дитини.
Заборгованість по аліментам за період
з 30.07.2010 року по 31.12.2012 року складає 12673,09
грн. (а.с. 7-9).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3,
ОСОБА_2 28.09.2005 року зареєстрував шлюб з
ОСОБА_5 (а.с. 20). Від даного шлюбу мають
двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22) та доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с 21).

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 12.04.2013 року з ОСОБА_2Л на
користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6
частини усіх видів його доходів, але не
менше ніж 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку (а.с. 47-49).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач з 23.06.2011 року по
21.06.2013 року доводів незаконність
нарахованих йому сум аліментів у судах,
виплачував поточні аліменти, погашав
заборгованість, яка на час винесення
рішення відсутня, є певна переплата
аліментів. Тому у задоволенні позову
необхідно відмовити.

Такі висновки суду є вірними та
відповідають фактичним обставинам
справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

На підставі п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення аліментів.

З 23.06.2011 року по 21.06.2013 року ОСОБА_2
доводив незаконність нарахованих йому
сум аліментів у судах, виплачував
поточні аліменти, погашав
заборгованість по аліментам.

Згідно розрахунку Київського РУЮ м.
Донецька №6/2307/35663 від 21.06.2013 року

заборгованість по аліментам станом на
21.06.2013 року у ОСОБА_2 відсутня, переплата
складає 379,38 гривень, Заборгованість
утворилася не з його вини (а.с. 65). Тому
підстав для стягнення з ОСОБА_2
неустойки за прострочену сплату
аліментів відсутні.

Ухвалене судом першої інстанції
рішення відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального закону.

Згідно із статтею 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 11 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: