У х в а л а

іменем україни

19 березня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ріелторі Плюс» про
визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна,

за касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» в особі виконуючого обов'язки
керівника товариства, розпорядника
майна - арбітражного керуючого
Мальцевої Альбіни В'ячеславівни на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 травня
2009 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 16
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» (далі - ТОВ «Ріелторі Плюс»), у
якому просила:

- визнати за нею право власності згідно
з технічним паспортом БТІ на нежитлові
приміщення № 172 площею 17,4 кв. м, № 173
площею 14 кв. м, № 174 площею 14,5 кв. м,
№ 175 площею 21,7 кв. м, № 176 площею
19,7 кв. м, № 177 площею 19,5 кв. м, № 221
площею 12,8 кв. м, загальною площею 119,6 кв.
м, які знаходяться по АДРЕСА_1, як на
відокремлений об'єкт права власності №
17;

- припинити право власності ТОВ
«Ріелторі Плюс» на вказані нежитлові
приміщення.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 06 березня 2008 року
між нею та відповідачем було укладено
договір про фінансування будівництва
№ 08/2008, відповідно до умов якого вона
взяла на себе зобов'язання
профінансувати будівництво частини
торговельного центру за адресою:
АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався
передати їй у власність об'єкт
фінансування.

Вказала, що 13 березня 2008 року сплатила
повну вартість об'єкта фінансування у
сумі 727 000 грн, а 15 вересня 2008 року між
нею та відповідачем було підписано акт
приймання-передання об'єкта
фінансування, за яким відповідач
передав, а вона прийняла вищевказаний
об'єкт фінансування.

18 листопада 2008 року виконавчим
комітетом Бучанської міської ради
Київської області прийнято рішення №
544 про виділ розташованих на третьому
поверсі вищевказаних нежитлових
приміщень в окремий об'єкт права
власності та присвоєння їм № 17 в
торговельному центрі.

Позивачка зазначила, що відповідач у
порушення п. 2.2 договору про
фінансування будівництва № 08/2008
зареєстрував за собою право власності
на вищевказаний об'єкт фінансування в
Комунальному підприємстві Київської
обласної ради «Ірпінське бюро
технічної інвентаризації» (далі - КП
КОР «Ірпінське БТІ»).

Вважає, що відповідач порушив її право
власності на зазначений об'єкт
фінансування, оскільки безпідставно
зареєстрував за собою право власності
на нежитлові приміщення, тому просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 15 травня 2009 року
позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нежитлові приміщення № 172
площею 17,4 кв. м, № 173 площею 14 кв. м, № 174
площею 14,5 кв. м, № 175 площею 21,7 кв. м, № 176
площею 19,7 кв. м, № 177 площею 19,5
кв. м, № 221 площею 12,8 кв. м, загальною
площею 119,6 кв. м, які знаходяться по
АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт
права власності № 17.

Припинено право власності ТОВ
«Ріелторі Плюс» на нежитлові
приміщення № 172 площею 17,4 кв. м, № 173
площею 14 кв. м, № 174 площею 14,5 кв. м, № 175
площею 21,7 кв. м, № 176 площею 19,7 кв. м,
№ 177 площею 19,5 кв. м, № 221 площею 12,8 кв.
м, загальною площею 119,6 кв. м, які
знаходяться по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 16 жовтня 2013 року апеляційну
скаргу ТОВ «Ріелторі Плюс» відхилено,
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 травня 2009 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі розпорядник майна
ТОВ «Ріелторі Плюс» - арбітражний
керуючий Мальцева А.В., мотивуючи свої
доводи неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій і ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 на касаційну скаргу,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що позивачка
виконала умови договору про
фінансування будівництва та сплатила
відповідачу повну вартість спірної
нерухомості, а відповідач, у свою чергу,
грубо порушив умови договору
фінансування будівництва, ухилявся від
оформлення права власності за
позивачкою на нежитлові приміщення в
торговельному центрі, незважаючи на
закінчення будівництва та введення їх
в експлуатацію, а також протиправно
намагався набути право власності на
торговельний центр загальною площею 9
328,3 кв. м.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 06 березня 2008
року між ОСОБА_3 до ТОВ «Ріелторі Плюс»
було укладено договір про фінансування
будівництва № 08/2008 (далі -
договір) (а.с. 8-13).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору
ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання
профінансувати будівництво частини
торговельного центру за адресою:
АДРЕСА_1 (далі - об'єкт), будівництво
якого здійснюється відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
відповідач зобов'язався побудувати
об'єкт та передати позивачу об'єкт
фінансування.

Згідно із п. 2.4 вказаного договору
майнові права на об'єкт фінансування
виникають у ОСОБА_3 за умови сплати нею
100 % загальної площі об'єкта
фінансування на умовах даного
договору.

Пунктом 9.2 цього договору визначено, що
ТОВ «Ріелторі Плюс» вважається таким,
що виконало свої зобов'язання за даним
договором, з моменту підписання ОСОБА_3
акта приймання-передання об'єкта
фінансування. Сторони обов'язково
підписують такий акт
приймання-передання фінансування, за
яким ОСОБА_3 передаються документи, що
будуть використовуватися нею при
оформленні права власності на об'єкт
фінансування.

Відповідно до п. 10.1 договору ОСОБА_3
самостійно та за свій рахунок за
сприянням ТОВ «Ріелторі Плюс» здійснює
оформлення права власності на об'єкт
фінансування. ОСОБА_3 набуває право
власності на об'єкт фінансування з
моменту державної реєстрації права
власності (п. 10.2).

Із долучених до матеріалів справи
квитанцій до прибуткового касового
ордера вбачається, що ОСОБА_3 11 березня
2008 року сплачено ТОВ «Ріелторі Плюс» за
договором № 08/2008 від 06 березня 2008 року
700 000 грн, а 13 березня 2008 року - 27
000 грн (а.с. 108).

15 вересня 2008 року між сторонами було
підписано акт приймання-передання
об'єкта фінансування до вищевказаного
договору, згідно з яким ОСОБА_3
прийняла майно в обсязі та на умовах,
передбачених договором про
фінансування будівництва, а ТОВ
«Ріелторі Плюс» передало визначене
майно за договором (а.с. 15).

Згідно із п. 2.2 вказаного договору
відповідач зобов'язався сприяти
позивачу в оформленні права власності
на об'єкт фінансування, однак своїх
зобов'язань у цій частині не виконав,
оскільки 23 жовтня 2008 року зареєстрував
за собою в КП КОР «Ірпінське БТІ» право
власності на спірне нерухоме майно.

Із долученого до матеріалів справи
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року
вбачається, що ТОВ «Ріелторі Плюс»
належить на праві приватної власності
торговельний центр по АДРЕСА_1
(а.с. 19).

10 листопада 2008 року генеральний
директор ТОВ «Ріелторі Плюс» звернувся
до виконавчого комітету Бучанської
міської ради Київської області із
заявою про оформлення права власності
на інвесторів будівництва, які брали
участь у фінансуванні будівництва
торговельного центру по АДРЕСА_1,
враховуючи укладені договори про
інвестування будівництва
торговельного центру, технічну
документацію на будівлю та рішення
виконавчого комітету від 28
серпня 2008 року № 364 «Про затвердження
акту державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом торгівельного центру в
АДРЕСА_1».

Рішенням виконавчого комітету
Бучанської міської ради Київської
області від 18 листопада 2008 року № 544
«Про оформлення права власності за
інвесторами торговельного центру по
АДРЕСА_1», зокрема, виділено спірні
нежитлові приміщення, які розташовані
на третьому поверсі, в окремий об'єкт
права власності та присвоєно їм № 17 в
торговельному центрі, а також доручено
КП КОР «Ірпінське БТІ» оформити та
видати свідоцтво про право власності
на нежитлові приміщення за № 17
загальною площею 119,6 кв. м на ім'я ОСОБА_3
(а.с. 21-24).

Із долученої до матеріалів справи
відповіді ПАТ «Банк «Київська Русь»
від 14 жовтня 2013 року № БТ234/18-17863
вбачається, що будь-які надходження на
поточний рахунок ТОВ «Ріелторі Плюс» з
часу його відкриття від ОСОБА_3 за
договором про фінансування
будівництва від 06 березня 2008
року № 08/2008 не надходили (а.с. 119).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК України).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд першої
інстанції, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3, на
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахував тієї обставини та не надав
оцінки тому, що 23 жовтня 2008 року ТОВ
«Ріелторі Плюс» на підставі рішення
виконавчого комітету Бучанської
міської ради Київської області
отримало свідоцтво про право власності
на торговельний центр по АДРЕСА_1, а
10 листопада 2008 року звернулося до
виконавчого комітету Бучанської
міської ради Київської області із
заявою про оформлення права власності
на інвесторів будівництва, які брали
участь у фінансуванні будівництва
вищевказаного торговельного центру; не
перевірив з урахуванням наданої ПАТ
«Банк «Київська Русь» інформації, чи
виконала ОСОБА_3 умови договору про
фінансування будівництва від 06 березня
2008 року № 08/2008, а саме: чи
внесла на розрахунковий рахунок
відповідача суму коштів, визначену
договором, та чи була вказана сума
зарахована на рахунки ТОВ «Ріелторі
Плюс»; не з'ясував, чи зверталась ОСОБА_3
до КП КОР «Ірпінське БТІ» із заявою про
реєстрацію за собою права власності на
виділені їй рішенням виконавчого
комітету Бучанської міської ради
Київської області від 18 листопада 2008
року № 544 спірні приміщення; не
з'ясував, чи виникло у ОСОБА_3 право,
визначене ст. 392 ЦК України, на
звернення до суду із позовом про
визнання за нею права власності на
спірні приміщення.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду та
залишаючи його без змін, на порушення
вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України не
звернув уваги на судові рішення
господарських судів, зі змісту яких
вбачається, що ТОВ «Ріелторі Плюс»
передало об'єкт незавершеного
будівництва (91 % готовності) в іпотеку
відповідно до договору іпотеки,
укладеного 27 травня 2008 року між АБ
«Київська Русь» та ТОВ «Ріелторі Плюс»,
та не перевірив необхідності залучення
АБ «Київська Русь» до участі у справі в
разі порушення прав та обов'язків
останнього.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 15
травня 2009 року та ухвала апеляційного
суду Київської області від 16 жовтня 2013
року підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» в особі виконуючого обов'язки
керівника товариства, розпорядника
майна - арбітражного керуючого
Мальцевої Альбіни В'ячеславівни
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 травня 2009 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 16 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська