Справа № 2/489/1276/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

8 вересня 2014 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права користування квартирою.

Позивачка вказувала на те, що на підставі договору дарування від 16 травня 2003 року вона є власником квартири АДРЕСА_1, попереднім власником якої був ОСОБА_6 В зазначеній квартирі після укладення договору дарування залишилися проживати відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які добровільно виселятися з квартири не бажають чим чинять їй перешкоди у користуванні квартирою.

Посилаючись на положення ст..ст.316, 319, 321, 386, 387, 391 ЦК України, позивачка просила суд задовольнити її позов.

В подальшому при розгляді справи в суді позивачка уточнила вимоги позову та просила суд усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житлом шляхом виселення відповідачів з квартири.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов, просив про його задоволення. Посилався на те, що у зв'язку з проживанням відповідачів в даній квартирі позивачка, як її власник, позбавлена можливості в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Відповідачі позов не визнали. Заперечуючи проти позову, відповідачі вказували на те, що вони проживають в цій квартирі постійно, тривалий час, вселилися до квартири на законних підставах, користуються однією кімнатою в квартирі та належно сплачують комунальні послуги. До того ж, питання про їх виселення з цієї квартири вже неодноразово було предметом розгляду судів, рішеннями яких в позові ОСОБА_5 відмовлено та визнано їх право на користування даною квартирою. Просили в задоволенні позову про виселення з квартири відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 16 травня 2003 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 1700, позивачка ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1

Зазначений договір дарування був укладений між нею та ОСОБА_6, якому спірна квартира належала на підставі договору дарування від 9 квітня 1992 року.

Як слідує зі справи ОСОБА_6 з 1990 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до спірної квартири як члени його сім'ї.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2002 року за відповідачкою ОСОБА_2 та її сином - відповідачем ОСОБА_3 було визнано

право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Як встановлено було в судовому засіданні відповідачі і на теперішній час проживають в спірній квартирі, добровільно виселятися з квартири не бажають.

Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод регламентується, що кожна особа фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть у тих випадках, коли воно відчужено особою, яка не мала на це права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі вселилися до спірної квартири як члени сім'ї колишнього її власника ОСОБА_6 і з того часу мешкають в ній.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування квартирою.

Оскільки ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 вселилися до цієї квартири та проживають в ній як члени сім'ї її колишнього власника, а відтак з припиненням права власності ОСОБА_6 на квартиру припинилося і право членів його сім'ї на користування цією квартирою.

Що стосується заперечень відповідачів щодо вже встановленого рішеннями судів їх права на користування спірною квартирою, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки судами розглядалися позови ОСОБА_8 про виселення відповідачів з квартири з інших визначених законом підстав, а право користування ними спірною квартирою визнавалося за ними коли її власником був ще ОСОБА_6

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська