Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1165/14
Головуючий у 1 інстанції: Кіяшко В.О.
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.

Судді Подліянова Г.С.,

Дашковська А.В.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Комунальної
установи «Любомирівський
психоневрологічний інтернат»
Запорізької обласної ради на рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 14 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах
якого діє ОСОБА_4 до Комунальної
установи «Любомирівський
психоневрологічний інтернат»
Запорізької обласної ради про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що 03.01.2010
року між ОСОБА_3 та відповідачем було
укладено договір оренди, належної
позивачу на праві власності земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення площею 8,8599 га,
розташованої на території Кіровської
сільської ради, Вільнянського району,
Запорізької області, державний акт
серії ЯГ №718323.

Договір укладено терміном на 3 роки і
зареєстровано у відділі Держкомзему у
Вільнянському районі Запорізької
області 07 червня 2012 року за №01061, а
отже термін дії договору спливає 07
червня 2015 року, так як фактично договір
почав діяти з моменту його державної
реєстрації.

Отримавши на руки договір, ОСОБА_3
побачив, що підпис на ньому виконано не
ним, а його дружиною, яку він не
уповноважував на укладання договору.

Посилаючись на вказані обставини,
вважає, що не може вважатися дійсним
договір оренди земельної ділянки,
укладений між ним та КУ
«Любомирівський психоневрологічний
інтернат» від 03.01.2010 року,
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Вільнянському районі Запорізької
області 07.06.2012 року за №01061, просив
суд визнати його недійсним та покласти
судові витрати на відповідача.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 14 січня 2014 року
позов задоволено.

Визнано договір оренди земельної
ділянки від 03 січня 2010 року укладений
між ОСОБА_3 та Любомирівським
психоневрологічним інтернатом,
зареєстрований 07.06.2012 року у відділі
Держкомзему у Вільнянському районі за
№01061 - недійсним.

Стягнуто з Любомирівського
психоневрологічного інтернату на
користь ОСОБА_3 сплачений при подачі
позову судовий збір у розмірі 114,70 грн..

Стягнуто з Любомирівського
психоневрологічного інтернату на
користь ОСОБА_3 витрати за проведення
експертизи у розмірі 900,48 грн..

Не погоджуючись із рішенням суду, КУ
«Любомирівський психоневрологічний
інтернат» Запорізької обласної ради
подали апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просять рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про недійсність Договору,
зважаючи на наступне.

Встановлено, що на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку серія ЯГ №718323 ОСОБА_3 належить
на праві власності земельна ділянка
площею 8,8599 га, розташована на території
Кіровської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області. Цільове призначення земельної
ділянки - ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
(а.с.55).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 203, 205 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно зі ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 14 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що договір
оренди землі укладається у письмовій
формі.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Якщо правочин не підписано
стороною, то відсутнє її (сторони)
волевиявлення на вчинення правочину, а
тому правочин вважається недійсним.

Висновком експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області Д/№260 від 04 грудня 2013 року
встановлено, що підписи в графах
«Орендодавець» в договорі оренди землі
від 03.01.2010 року (з додатком до договору
оренди земельної частки (паю) від 2010
року), який укладений між ОСОБА_3 та
Любомирівським психоневрологічним
інтернатом, та в акті прийому передачі
об'єкта (земельної ділянки) за вказаним
договором виконані не ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а іншою особою (а.с.37-39).

Отже, суд правильно керувався
положеннями частини першої ст. 215 ЦК
України, відповідно до якої підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину та дійшов
обґрунтованого висновку, що
оспорюваний договір є недійсним,
оскільки він не підписаний однією
стороною.

В матеріалах справи відсутні
докази про те, що договір підписано
іншою особою за дорученням позивача
або про будь-які інші підстави
підписання цього договору іншою
особою.

Безпідставними є доводи апелянта
про те, що прийняття позивачем орендної
плати свідчить про його схвалення,
відповідно до вимог ст. 241 ЦК України.

Вказана норма права на спірні
правовідносини не поширюється, так як
позивач не надавав довіреності та не
передавав повноваження на підписання
договору іншій особі.

Зазначена норма застосовується
лише у тому випадку, якщо особа надала
довіреність, а представник діяв з
перевищенням наданих повноважень.
Однак судом встановлено і ніким не
заперечується, що ОСОБА_3 довіреності
на укладення договору оренди нікому не
видавав.

Крім того, в п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що виконання чи невиконання
зобов'язань, які виникли з правочинів,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним.

Відтак, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що при укладенні спірного договору не
було вільного волевиявлення власника
земельних ділянок, а тому є підстави
для визнання його недійсним.

Доводи, наведені в апеляційній
скарзі про те, що реально настали
правові наслідки відповідно до умов
договору, оскільки позивач
користувався земельною ділянкою, та
тривалий час отримував орендну плату,
не можуть бути підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки доведено
відсутність волевиявлення позивача на
укладення договору оренди.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставного стягнення з
відповідача судових витрат, а саме
судового збору та витрат на проведення
експертизи не відповідають дійсним
обставинам справи та нормам ЦПК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз.

В матеріалах справи містяться
документально підтверджені витрати
позивача на сплату судового збору та на
проведення експертизи у справі, із
змісту позовної заяви вбачається, що
ОСОБА_3 просив суд стягнути судові
витрати з відповідача (а.с.1, 2, 45).

Таким чином, твердження апелянта
про те, що позивач не заявляв
клопотання про відшкодування судових
витрат не відповідають фактичним
обставинам справи.

З мотивів наведених вище, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Підстави для скасування рішення
суду першої інстанції та для ухвалення
нового рішення по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Комунальної
установи «Любомирівський
психоневрологічний інтернат»
Запорізької обласної ради відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 14 січня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: