АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2049/14
Головуючий 1-інстанції -
Справа № 2/619/22/14
19 березня 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
головуючого судді -
суддів колегії -
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
30 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа:
Дергачівський РВ ГУ ДМС України в
Харківській області, про захист права
власності, усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні
власністю, виселення та зняття з
реєстрації місця проживання, та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання права користування
У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
Дергачівського районного суду
Харківської області з позовом, в якому
просила усунути перешкоди в
користуванні та розпорядженні
власністю, а саме житловим будинком,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
виселити з цього житлового будинку та
зобов'язати відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дергачівського РВ ГУ МВС України в
Харківській області зняти з реєстрації
місця проживання ОСОБА_3
ОСОБА_3 подала зустрічний позов до
ОСОБА_4, в якому просила визнати за нею
права користування житловим будинком,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
та зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати у
користуванні зазначеним житловим
Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 30 січня 2014
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні
права власності, виселено ОСОБА_3 з
житлового будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову ОСОБА_4
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати як таке, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
істотне значення для правильного
вирішення справи та ухвалити нове, яким
задовольнити вимоги її позову.

В обґрунтування скарги посилається на
те, що спадкоємцем буд. АДРЕСА_1 після
смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
стала його дружина ОСОБА_6 відповідно
до положень ст. 549 ЦК України ( в
редакції 1963р.), оскільки фактично
вступила в управління та володіння
спадковим майном так як на день смерті
спадкодавця весь час проживала разом з
ним у зазначеному будинку, що
підтверджується довідкою
Безруківської сільської Ради
Дергачівського району Харківської
області від 2004 року в якій зазначено,
що на день смерті чоловіка ОСОБА_5
проживала разом з ним і вела спільне
господарство в АДРЕСА_1.

Посилається на те, що відповідно до п.1
ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963р.) визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном.

Зазначені в цій статті дії повинні
бути вчинені протягом шести місяців з
дня відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК
України). Часом відкриття спадщини
визнається день смерті спадкодавця (ст.
525 ЦК Укряйн (1963р.).

Позивачка ОСОБА_4 отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
спірний будинок тільки 08.12.2004 року,
тобто, з дня відкриття спадщини та до
отримання позивачкою свідоцтва
спадкоємцем була дружина померлого
ОСОБА_6, яка фактично прийняла спадщину
оскільки на день смерті спадкодавця
проживала разом з ним і вела спільне
господарство, вступила в управління та
користування спадковим майном, що
підтверджується її заявою від 05.10.2004р. в
якій зазначено, що вона, як дружина є
спадкоємцем після смерті чоловіка, на
підставі ст. 529 ЦК України та п. 4
прикінцевих положень та перехідних
положень ЦК України 2003р. Інших
спадкоємців, передбачених законом та
прийнявших спадщину, у померлого немає.

Позивачка ОСОБА_4 протягом
шестимісячного строку з дня відкриття
спадщини не звернулася з заявою до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини за заповітом. Отже, відповідно
до положень ст. 553 ЦК України (1963р.)
«Відмова від спадщини» позивачка
відмовилася від спадщини.

Наголошує, що вона вселилась та
була була прописана у спірному будинку
зі згоди своєї матері, яка була
власником будинку, проживала з нею до
її смерті 21.10.2010 року однією сім'єю,
доглядала за матір'ю, вела з нею спільне
господарство, мала єдиний бюджет,
спільно сплачували комунальні послуги,
що могли підтвердити свідки: ОСОБА_7 -
медсестра та ОСОБА_8 - працівник
відділення зв'язку, але суд відмовив у
задоволенні клопотання відповідачки у
допиті зазначених свідків, порушивши
її права.

Підкреслює, що апелянт з січня 2001р.
по день смерті матері до 21.10.2010р. була
членом сім'ї, яка складалася з двох
людей матері та доньки. Членом сім'ї
позивачки відповідачка не могла бути,
оскільки ОСОБА_4 набула права власності
на спірний будинок з 08.12.2004р. та весь час
проживала та була зареєстрована в
квартирі АДРЕСА_2, що підтвердила
позивачка у судовому засіданні. В
порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України
суд не дослідив та не надав оцінку
вищезазначеним обставинам та доказам
відповідачки.

Вважає, що до спірних правовідносин
суд мав застосувати ст.47 Конституції
України, ст. ст.9,64,65,72,156 ЖК України,
ст.ст.405, 817 ЦК України.

У запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_4 просить залишити її без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін, посилаючись на те,
що апеляційна скарга ОСОБА_3 не
відповідає дійсним обставинам, які
підтверджуються доказами,
дослідженими у порядку, встановленому
ЦПК України.

Рішення в частині відмови у
задоволенні вимог ОСОБА_4 про зняття
ОСОБА_3 з реєстрації за адресою
спірного будинку не оскаржено і
апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено,
що ОСОБА_4 на підстві свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
08.12.2004 року є власником житлового
будинку з надвірними будівлями,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

З цього свідоцтва убачається
також, що спадкодавцю ОСОБА_5 вказаний
будинок належав на підставі договору
дарування від 10 березня 1995 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 не заперечує , зазначала у
зустрічному позові та зазначає в
апеляційній скарзі, що в спірному
будинку вона оселилась і була
зареєстрована зі згоди своєї матері
ОСОБА_6. При цьому вважає, що з часу
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5
мати була власницею будинку як особа,
що прийняла спадщину , а вона з часу
вселення в будинок і до смерті матері
була членом її сім"ї. Також вказує, що
членом сім"ї ОСОБА_4 не була і не могла
бути, оскільки ОСОБА_4 у будинку не
проживала.

У відповідності до вимог ч.3 ст.61
ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Дергачівського
районного суду Харківської області від
04 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляцйного суду Харківської
області від 24 грудня 2013 року,
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_4, треті особли: Восьма
Харківська держапвна нотаріальна
контора, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання
частково недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом, про визнання
недійсними заповітів від 22 березня 1995
року та від 03 березня 1997 року, про
визнання недійсною заяву ОСОБА_6 від
21.05.1997 року, про визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями та
земельну ділянку в порядку спадкування
за законом та про визнання права
власності на 1/6 частину квартири.

Цими рішеннями, які є чинними,
встановлено, що ОСОБА_4 з заяваою про
прийняття спадщини за заповітом
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
звернулась до нотаріальної контори у
встановлений законом шестимісячний
строк, а також, що дружина померлого
ОСОБА_6 від спадщини відмовилась.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України
( в редакції 1963р), яка діяла на час
відкриття спадщини , прийнята спадщина
належить спадкоємцю з моменту
відкриття спадщини.

Наведені обставини свідчать про
те, що ОСОБА_3 вселилась до спірного
будинку після смерті колишнього
власника ОСОБА_5 і без згоди нового
власника ОСОБА_4 Її мати ОСОБА_6
власником чи співвласником спірного
будинку не була.

Суд першої інстанції правильно
визначив які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин і
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин і
правомірно задовольнив позов ОСОБА_4
про усунення перешкод у здійсненні
права власності і виселення ОСОБА_3 та
відмовив у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3

Підстави для застосування до
спірних правовідносин ст.ст.64,65,72,156 ЖК
України, ст.ст.405, 817 ЦК України відсутні,
оскільки у спірному будинку ОСОБА_3
була зареєстрована не як член сім"ї
власника. Вимоги про визнання такою, що
втратила право на користування житлом
щ з підстав відсутності без поважних
причин понад один рік ОСОБА_4 до ОСОБА_3
не заявляла.

Судова колегія вважає, що
рішення грунтується на законі,
відповідає обставинам справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317
ЦК України та ч. 1 ст. 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном і він реалізовує їх на власний
розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст.ст.150 ЖК України,
ст.ст.383 ЦК України власник вправі
використовувати житло для власного
проживання. проживаання членів сім"ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Судова колегія визнає, що
рішення ухвалено судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України є
підставою для залишення його без змін і
відхилення апеляційної скарги, доводи
якої висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1ч.1 ст.307,
ст.ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 30 січня 2014
року

залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу
апеляційного суду може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -