Справа № 4-с/331/3/14
№ 331/9008/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд
м.Запоріжжя у складі :

головуючого- судді Скользнєвої
Н.Г.,

при секретарі - Постарнак
М.М.,

за участю представника

заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Запоріжжі скаргу ОСОБА_2
на рішення, на дії старшого державного
виконавця Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Божко Катерини Ігорівни,
заінтересована особа : ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду зі скаргою, в якій просив поновити
йому строк для подання скарги, визнати
протиправними дії старшого державного
виконавця Жовтневого ВДВС
Запорізького міського управління
юстиції ( далі - Жовтневого ВДВС ЗМУЮ)
Божко К.І. з винесення постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження від 11.09.2013р. в
межах ВП № 36146766 та скасувати постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження від 11.09.2013 р.
ВП № 36146766.

В обґрунтування вимог, викладених в
скарзі, заявник зазначив, що виконавче
провадження № 36146766 було відкрито на
виконання рішення Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2012 р.
по справі № 2/0808/2111/2012 про стягнення
аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на
утримання неповнолітніх дітей,
починаючи з 17.07.2012р. і до досягнення
дітьми повноліття та стягнення
аліментів на утримання ОСОБА_4,
починаючи з 17.07.2012 р. і до досягнення
дітьми трьохрічного віку.

В рамках зазначеного виконавчого
провадження, 11 вересня 2013 р. старшим
державним виконавцем Жовтневого ВДВС
ЗМУЮ Божко К.І. винесено постанову про
накладення арешту на все майно, що
належить боржнику, а саме ОСОБА_2 у
межах суми звернення стягнення, з
урахуванням виконавчого збору та
витрат на проведення виконавчих дій : 11
992, 88 грн.

Заявник вважає зазначену постанову від
11.09.2013 р. ВП № 36146766 незаконною та такою,
що підлягає скасуванню у зв'язку з
порушенням державним виконавцем при її
прийнятті порядку звернення стягнення
на грошові кошти та інше майно
боржника, порушення порядку виконання
рішення про стягнення аліментів,
відсутністю законних підстав для
застосування арешту, порушення права
власності на майно та не співмірністю
накладеного арешту на майно та його
заборгованості по сплаті аліментів.

В суді представник заявника вимоги
свого довірителя, викладені в заяві,
підтримала та просила їх задовольнити
в повному обсязі.

Особа, рішення та дії якого
оскаржуються - старший державний
виконавець Жовтневого ВДВС ЗМУ Божко
К.І. в судове засіданні не з'явилася,
надавши до суду заяву з проханням
розглянути дану скаргу без її участі.

Заінтересована особа - ОСОБА_4 в судове
засідання не з»явилася, хоча про час та
місце розгляду скарги повідомлялася
судом належним чином. Причину неявки
суду не повідомила. Будь-яких заяв,
клопотань, які б перешкоджали розгляду
справи, до суду не надходило. Письмових
заперечень проти вимог, викладених в
скарзі, суду не надала.

З урахуванням думки представника
заявника, суд розглядає справу за
відсутності особи, рішення, дії якого
оскаржують ся та заінтересованої особи
- стягувача ОСОБА_4, на підставі наявних
в матеріалах справи доказів.

Суд, вислухавши пояснення представника
заявника, дослідивши зібрані в справі
докази, матеріали виконавчого
провадження, вважає, що скарга
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

В суді встановлено, що 11 вересня 2013
року в межах виконавчого провадження №
36146766 старшим державним виконавцем
Жовтневого ВДВС ЗМУЮ Божко К.І. було
винесено постанову про накладення
арешту на все майно, що належить
боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення
стягнення, з урахуванням виконавчого
збору та витрат на проведення
виконавчих дій : 11 992, 88 грн. та заборону
здійснювати відчуження всього
рухомого і нерухомого майна, що
належить боржнику. ( а.с.6)

Старшим державним виконавцем
Жовтневого ВДВС ЗМУЮ Божко К.І. не
надано суду належного та допустимого
доказу, яким би спростовувалося
твердження заявника про
неповідомлення його, як сторону
виконавчого провадження ( боржника) про
винесену нею постанову про накладення
арешту на все майно.

А тому, суд приймає до уваги твердження
заявника про те, що про існування
оскаржуваної ним постанови про
накладення арешту на все майно та
заборону відчуження майна, йому стало
відомо 25 жовтня 2013 р., під час
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження.

Отже, датою коли заявник дізнався про
існування постанови про накладення
арешту на все майно та заборони його
відчуження слід вважати дату
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження, тобто 25.10.2013р.,
а тому і час на оскарження слід
вираховувати з цього дня.

У зв'язку з цим, суд вважає,
десятиденний строк для звернення до
суду з даною скаргою, передбачений ч.1
ст. 385 ЦПК України, пропущеним з
поважних причин.

А тому, пропущений заявником з поважних
причин строк для подання скарги, суд
поновлює у відповідності до вимог ч.2
ст. 385 ЦПК України.

Відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013р. Про
узагальнення судової практики
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення у цивільній
справі, при розгляді справ за скаргами
на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби суди мають керуватися
Конституцією України; Цивільним
процесуальним кодексом України;
пунктом 10 частини другої статті 16,
статтями 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу
України; Інструкцією про проведення
виконавчих дій, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5; законами України
"Про державну виконавчу службу", "Про
виконавче провадження", "Про звернення
громадян", "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду";
статтями 41 - 47 Закону України "Про
іпотеку"; Інструкцією з організації
примусового виконання рішень,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 2 квітня 2012 року №
512/5, іншими нормативно-правовими
актами, які врегульовують ці питання.

На виконання Закону України "Про
виконавче провадження", було
розроблено Інструкцію про проведення
виконавчих дій, затверджену наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5, яка визначає умови
та порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до Закону, інших
нормативно-правових актів підлягають
примусовому виконанню в разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Згідно п.п. 5.6.2. Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5, арешт застосовується: для
забезпечення збереження майна
боржника, що підлягає наступній
передачі стягувачеві або реалізації;
для виконання рішення про конфіскацію
майна боржника; при виконанні ухвали
суду про накладення арешту на майно, що
належить відповідачу і знаходиться у
нього чи в інших осіб.

В матеріалах виконавчого провадження
відсутня будь-яка інформація про намір
державного виконавця після
застосування арешту майна передати це
майно стягувачу або реалізувати його,
що підтверджує неправомірність дій
державного виконавця щодо винесення
постанови про арешт майна і заборони
його відчуження.

Крім того, п.п. 7.5. 1. Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5 визначений порядок виконання рішень
про стягнення аліментів, а саме
стягнення звертається на майно
боржника лише у разі неможливості
стягнення аліментів із заробітної
плати чи інших доходів боржника
протягом трьох місяців підряд якщо
боржник не працює і не одержує
доходів.

В матеріалах даної справи міститься
копія трудової книжки ОСОБА_2, з якої
вбачається, що останній на момент
відкриття виконавчого провадження був
офіційно працевлаштований і до
теперішнього часу офіційно
працевлаштований і працює,
трьохмісячних перерв у роботі не було,
а отже і не було перешкод звертати
стягнення аліментів із заробітної
плати боржника.

Відповідно до пункту 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
26.12.2003р. № 14 «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії,
бездіяльність органів та посадових
осіб ДВС», суди повинні мати на увазі,
що при виконанні рішень про стягнення
грошових коштів державний
виконавець згідно зі ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження» у
першу чергу звертає стягнення на кошти
боржника в гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, в тому числі кошти на
рахунках і вкладах в установах банків
та інших кредитних організаціях, а
також на рахунки в цінних паперах у
депозитаріях останніх, і лише за
відсутності у боржника коштів і
цінностей - на належне йому інше майно,
за винятком того, на яке гідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Стягнення на нерухоме майно (будинок,
квартиру, приміщення, земельну
ділянку) звертається за відсутності у
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна з додержанням правил ст. 62
Закону України «Про виконавче
провадження».

В матеріалах даної справи міститься
копія технічного паспорту
автомобільного причепу, власником в
якому зазначений ОСОБА_2, що
підтверджує наявність у останнього
рухомого майна, зареєстрованого у
відповідності до чинного
законодавства.

В той же час, в матеріалах справи
містяться докази (копії квитанцій) на
підтвердження того, що ОСОБА_2
систематично погашається
заборгованість зі сплати аліментів і
за період вересень 2013 р. - лютий 2014р.
заборгованість по сплаті аліментів
зменшилась на 3 000,00 грн.

На сьогоднішній день заборгованість
ОСОБА_2 по сплаті аліментів складає 8
992,88 грн., а вартість майна, на яке
накладено арешт в багато разів
перевищує розмір заборгованості, отже
дії державного виконавця про
накладення арешту на все майно є
невиправданими та такими, що порушують
принцип співмірності.

Крім того, арешт майна порушує права
ОСОБА_2 щодо вільного розпорядження
своєю приватною власністю, встановлені
ст.41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК
України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимоги , викладені ОСОБА_2, в заяві
законними, обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати дії старшого державного
виконавця Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Божко Катерини Ігорівни з
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження від 11 вересня 2013 року в
межах ВП № 36146766 неправомірними.

Скасувати постанову державного
виконавця Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Божко Катерини Ігорівни від 11
вересня 2013 року про арешт майна
боржника - ОСОБА_2 та оголошення
заборони його відчуження , винесену в
межах ВП № 36146766.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
п»ятиденний строк з дня отримання
ухвали апеляційної скарги .

Суддя :
Н.Г.Скользнєва

12.02.2014