Справа №489/373/14-ц 17.03.2014 17.03.2014 17.03.2014
Провадження №22-ц/784/886/14
Провадження №22-ц/784/886/14
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Шпонарською О.Ю.,

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника третьої особи
Пятакової К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Банк «Фінанси
та Кредит» на ухвалу судді Ленінського
районного суду міста Миколаєва від
22 січня 2014 року про забезпечення
позову, постановлену за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Публічне акціонерне товариство «Банк
«Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит»), про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
квартири,

ВСТАНОВИЛА:

21 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири.

В обґрунтування позову вказувала, що їй
належала на праві приватної власності
двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

06 лютого 2007 року вона продала ОСОБА_5
зазначену квартиру. Даний договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Посилаючись на те, що зазначений
договір було укладено без наміру
створити правові наслідки, а лише з
метою отримання відповідачем коштів у
банку, які видавалися лише під іпотеку,
а також те, що вона була зареєстрована у
даній квартирі, проживала та проживає у
цій квартирі, що свідчить про
фіктивність цього договору, просила
визнати договір купівлі-продажу
квартири від 06 лютого 2007 року недійсним
на підставі ст.ст.215, 203, 234 ЦК України.

В той же день, 21 січня 2014 року, позивач
подала до суду заяву про забезпечення
вказаного позову, в якій просила
зупинити виконавче провадження в
частині продажу арештованої квартири,
яке здійснює виконавча служба на
погашення боргу відповідача.

Посилаючись на те, що в разі реалізації
квартири виконання рішення суду по
даній справі буде утрудненим, просила
заяву задовольнити.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду міста Миколаєва від 22
січня 2014 року заява ОСОБА_3 про
забезпечення позову задоволена в
повному обсязі, зупинено стягнення на
підставі виконавчого лист №2-481,
виданого 05 вересня 2011 року Ленінським
районним судом міста Миколаєва, щодо
стягнення в солідарному порядку з
ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованості за
кредитним договором, в частині -
реалізації заставного майна, в саме
зупинено продаж арештованого майна.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало на
вказану ухвалу апеляційну скаргу, в
якій просить її скасувати та
постановити нову ухвалу з цього
питання, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення учасників процесу,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та з'ясувавши обставини справи і
перевірку їх доказами, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про
забезпечення позову в обраний нею
спосіб, суддя виходив з правової
природи забезпечення позову, розуміючи
при цьому, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Виходячи з наведеного, суд заборонив
державній виконавчій службі вчиняти
дії, пов'язані з примусовою реалізацією
(примусовим провадженням) майна
арештованого за актом опису та арешту
майна від 13 січня 2014 року, а саме
спірної квартири.

Проте з такими висновками судді
повністю погодитися не можна.

Так, відповідно до п.7 ч.1 ст. 37 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
зупинення судом реалізації
арештованого майна.

Згідно ч.1 ст.151 ЦПК України - суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити, передбачені ЦПК України,
заходи забезпечення позову.

Згідно п.5 ч.1 ст.152 ЦПК України
забезпечення позову зупиненням
продажу арештованого майна
допускається лише у випадку коли
подано позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

У пп.1, 2, 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» роз'яснено, що
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи після
відкриття провадження у ній (за
винятком випадку, передбаченого ч.4
ст.151 ЦПК України), якщо невжиття
заходів забезпечення може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду. Питання про забезпечення позову
вирішує суддя одноособово або суд у
судовому засіданні (залежно від стадії
розгляду справи) в день надходження
заяви.

Вирішуючи питання щодо застосування
певного виду забезпечення позову, суди
повинні виходити з того, що наведений у
ч.1 ст.152 ЦПК перелік видів такого
забезпечення не є вичерпним, тому за
наявності відповідного клопотання
можуть бути застосовані й інші його
види, але з урахуванням обмежень,
установлених частини 4 зазначеної
статті. Недопустимо забезпечувати
позов шляхом зупинення виконання
судових рішень, що набрали законної
сили.

Як вбачається з матеріалів заяви про
забезпечення позову, ОСОБА_3 21 січня 2014
року звернулась до ОСОБА_5 з позовом в
якому просила суд визнати недійсним
договір купівлі - продажу квартири.

На примусовому виконанні у Ленінському
відділі державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції перебуває виконавче
провадження про стягнення в
солідарному порядку з ОСОБА_5,
ОСОБА_7 на користь банку заборгованості
за кредитним договором від 07
лютого 2007 року в сумі 45 190 доларів США
40 центів, що еквівалентно 367 297 грн. 48.
Рішення суду боржниками у строк
наданий державним виконавцем для
самостійного виконання, не виконано.

13 січня 2014 року під час вчинення
виконавчих дій з приводу виконання
виконавчих листів про стягнення з
боржників грошових коштів державним
виконавцем було складено акт опису та
арешту майна боржника, а саме квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Задовольняючи заяву про забезпечення
позову, суд першої інстанції
керувався п.6 ч.1 ст.152 ЦПК України. Проте,
доказів того, що ОСОБА_3,
оскаржує у судовому порядку
вищезазначений виконавчий документ,
вона суду не надала, хоча лише у такому
разі можливе застосування положень п.6
ч.1 ст.152 ЦПК України, але і в цьому
випадку не шляхом зупиненням
виконавчого провадження (як зазначено
у заяві).

Крім того дійсно, відповідно до п.5 ч.1
с.152 ЦПК України суд може застосувати
такий вид забезпечення позову, як
зупинення продажу арештованого майна,
але лише за умови що подано позов про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Втім, по даній справі такі позовні
вимоги позивачем не заявлені, а тому
суд не може застосовувати такий вид
забезпечення позову.

Разом з тим, задовольняючи заяву
позивача про забезпечення позову,
суддя районного суду не звернув
належної уваги на вказані норми
процесуального права та зазначені
обставини справи і постановив ухвалу,
яку не можна визнати ні законною, ні
обґрунтованою.

До того ж, застосований судом вид
забезпечення позову унеможливлює
виконання рішення суду, що набрало
законної сили, та порушує права
стягувача, у даному випадку ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», на своєчасне та
повне задоволення його майнових вимог.

За таких обставин, відповідно до п.2 ч.1
ст. 312 ЦПК України, оскаржена ухвала
підлягає скасуванню із постановленням
нової ухвали про відмову в задоволенні
заяви позивача про забезпечення позову
указаним ним способом.

Керуючись ст.ст. 303, 312 - 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» задовольнити.

Ухвалу судді Ленінського районного
суду міста Миколаєва від
22 січня 2014 року скасувати та
постановити нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви ОСОБА_3 про
забезпечення її позову шляхом
зупинення виконавчого провадження в
частині реалізації арештованого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: