У х в а л а

17 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,суддів:
Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Лесько
А.О., Червинської М.Є.,розглянувши заяву
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації, треті
особи: комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства у
Дніпровському районі м. Києва, відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського районне
управління головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві, служба у справах
неповнолітніх Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації, про
визнання приватизації квартири та
свідоцтва про право власності
недійсними, усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселення; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом в квартирі
власника,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з указаним позовом, в якому
просила, визнати недійсною
приватизацію квартири АДРЕСА_1; визнати
незаконним та скасувати розпорядження
органу по оформленню права власності
на об'єкти нерухомого майна
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації № 74-854С від 13
жовтня 2010 року; визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2010
року, видане на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 Дніпровською районною у м. Києві
державною адміністрацією; усунути
перешкоди у користуванні житловим
приміщенням та вселити її в квартиру
АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 3 вересня 2010
року, яке у подальшому було скасоване,
вона втратила право на користування
квартирою АДРЕСА_1 та була знята з
реєстраційного обліку у спірній
квартирі. На підставі розпорядження
органу по оформленню права власності
на об'єкти нерухомого майна та житла
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 13 жовтня
2010 року була здійснення
приватизація квартири АДРЕСА_1,
передача якої у власність ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 була оформлена
свідоцтвом про право власності від
13 жовтня 2010 року. Приватизація
спірної квартири та отримання її у
спільну сумісну власність у рівних
долях відповідачами була здійснена на
підставі чинного на той час заочного
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 03 вересня 2010 року. Крім
того, ОСОБА_2 зазначала, що в спірній
квартирі вона була зареєстрована з 1992
року і проживала разом з матір'ю ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та разом зі
своєю бабусею ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, а також з відповідачами по
справі. На час постановлення заочного
рішення Дніпровським районним судом м.
Києва від 3 вересня 2010 року в квартирі
були зареєстровані: вона - з 1992 року, її
дядько - ОСОБА_3 - з 1990 року, його
дружина ОСОБА_1 - з 1994 року та їх син
ОСОБА_4 - з 1994 року. Після смерті матері і
бабусі, вона залишилась без
матеріальної підтримки, змушена була
періодично проживати у батька, але
спірну квартиру не залишала. В квартирі
залишилися її особисті речі, документи,
якими вона користувалася проживаючи в
квартирі, що встановлено рішенням
апеляційного суду м. Києві від 1 червня
2011 року. Вказаним рішенням суду також
встановлено, що ключів від вхідних
дверей ОСОБА_1 їй не давала, що з жовтня
2009 року по травень 2010 року після
потрапляння в ДТП з поважних причин в
цей період не могла проживати в спірній
квартирі, а з липня 2010 року відповідачі
взагалі перестали пускати її в
квартиру, на її прохання ключів від
квартири їй не надавали, тим самим
чинили їй перешкоди в користуванні
спірною квартирою. Оскільки вона була
незаконно позбавлена права
користування квартирою та можливості
реалізувати своє право на приватизацію
частини спірного житлового приміщення,
просила задовольнити позов.

У червні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, в якому просила визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 3 вересня 2010
року, яке у подальшому було скасоване,
ОСОБА_2 була визнана такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
за адресою: АДРЕСА_1. Згідно зі
свідоцтвом про право власності на
квартиру вона, її чоловік ОСОБА_3 та син
ОСОБА_4 є власниками спірної квартири.
Оскільки ОСОБА_2 не живе в ній з власної
ініціативи, просила задовольнити
позов.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 7 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
18 вересня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано
розпорядження Дніпровської РДА у м.
Києві органу приватизації житла від 13
жовтня 2010 року. Визнано недійсним
свідоцтво про право власності на житло,
а саме: квартиру АДРЕСА_1, видане 13
жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Вселено ОСОБА_2 в квартиру
АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилено, рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 7 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18
вересня 2013 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року, з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема положень ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК
України, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, заявник
наводить ухвалу Верховного Суду
України від 28 січня 2009 року, ухвалу
Верховного Суду України від 3 березня
2010 року, та ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року, якими справи
було передано на новий розгляд.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 7
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11
«Про судову практику застосування
статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України» (із
наступними змінами), постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі й не відбулося
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті, тому
відповідні ухвали не можуть бути
предметом перегляду в порядку,
передбаченому главою 3 розділу V ЦПК
України, і на них не може здійснюватися
посилання на підтвердження підстави,
встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Розглянувши заяву ОСОБА_1, колегія
суддів не знаходить підстав для
допуску справи до провадження
Верховного Суду України, оскільки
наданими для порівняння ухвалами
Верховного Суду України від 28
січня 2009 року та від 3 березня 2010 року,
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
скасовано рішення нижчих інстанцій із
передачею справ на новий розгляд, тобто
остаточного вирішення спорів та
викладення правових позицій судом
касаційної інстанції не відбулося.

Керуючись статтею 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за заявою ОСОБА_1 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації, треті
особи: комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства у
Дніпровському районі м. Києва, відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського районне
управління головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві, служба у справах
неповнолітніх Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації, про
визнання приватизації квартири та
свідоцтва про право власності
недійсними, усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселення; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом в квартирі
власника до провадження Верховного
Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська