Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2014 року

Харцизький міський суд Донецької
області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання
Боровко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харцизьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган
опіки і піклування Харцизької міської
ради, про визнання особами, які
втратили право на користування житлом,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред'явив до суду позов
до відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Орган опіки і піклування
Харцизької міської ради, про визнання
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 особами, які
втратили право на користування
квартирою АДРЕСА_1. Обгрунтовує позов
тим, що перебував із відповідачем
ОСОБА_2 у фактичних подружніх
стосунках, та вони разом проживали у
вказаній квартирі, яка належить йому на
праві власності. Також із ними проживав
син ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
його, позивача, і ОСОБА_2 спільний син -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2013 році їхні з
ОСОБА_2 стосунки були фактично
припинені і вона разом із дітьми пішла
проживати окремо. За таких обставин,
зважаючи на те, що більше шести місяців
відповідачі у спірній квартирі не
проживають, квартплати та плати за
комунальні послуги не проводять,
позивач вважає, що вони втратили право
на користування нею.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав у повному обсязі з
викладених у позовній заяві мотивів.
Пояснив, що через неприязні особисті
стосунки 20 червня 2013 року вигнав
відповідача ОСОБА_2 разом з дітьми
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі своєї квартири.
Упродовж червня - грудня 2013 року вони
приходили до нього, час від часу
залишалися ночувати, але стосунки між
ними не покращилися. Оскільки він не
живе з ОСОБА_2 і спільного майбутнього з
нею не планує, вважає, що вона втратила
право на користування належним йому на
праві власності житлом, а разом із нею й
діти - ОСОБА_4, оскільки він є сином
тільки ОСОБА_2 і має свого батька, а
також і ОСОБА_3, який хоч і є його сином,
але теж втратив право на спірну
квартиру, оскільки в силу віку має жити
з матір'ю. На даний час він намір
продати спірну квартиру, однак не може
реалізувати свого права на відчуження
належного йому майна через те, що у
квартирі зареєстровані відповідачі та
добровільно знятися з реєстраційного
обліку не бажають. З цих підстав
просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, діючи у власних
інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4, та
малолітнього сина ОСОБА_3, в судовому
засіданні позову не визнала. Пояснила,
що позивач ОСОБА_1 неодноразово
застосовував до неї фізичне насильство
та після чергової сварки 20 червня 2013
року визнав її разом із дітьми ОСОБА_3
та ОСОБА_4 зі спірної квартири. Однак
упродовж червня - грудня 2013 року на
запрошення позивача вона з дітьми
неодноразово приходила до нього у
квартиру, там є їхні з дітьми особисті
речі, вони приходили до позивача не як в
гості, а як додому, і жили як вдома.
Однак у січні 2014 року позивач знову
жорстоко повівся з нею, застосовуючи
фізичну силу, вона його боїться, а тому
після цього випадку в спірну квартиру
не навідується. Крім цього, вважає, що
їх спільний із позивачем син ОСОБА_3 має
право на спірну квартиру незалежно від
того, що проживає з нею. З цих підстав
просить у задоволенні позову
відмовити.

Представник третьої особи - Органу
опіки і піклування Харцизької міської
ради, будучи належним чином
повідомленою про час і місце судового
розгляду, в судове засідання не
з'явився, не повідомивши про причини
неявки, заяви про розгляд справи за
відсутності представника третьої
особи до суду не надходило. За вказаних
обставин відповідно до ст. 169 ЦПК
України суд вважає за можливе
розглянути справу в його відсутності.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у
справі докази, встановив такі
обставини:

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири
АДРЕСА_1, що слідує з договору
купівлі-продажу від 12 вересня 2007 року,
посвідченого державним нотаріусом
Зугреської державної нотаріальної
контори, зареєстрованого у Державному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно від 05 лютого 2008 року.

07 листопада 2012 року у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
що підтверджується записами в
будинковій книзі про зареєстрованих
осіб у квартирі АДРЕСА_1, та сторонами в
судовому засіданні не оспорювалось.

З викладених у позовній заяві обставин
та пояснень сторін у судовому
засіданні встановлено, що влітку 2011
року позивач ОСОБА_1 та відповідач
ОСОБА_2 почали проживати однією сім'єю
без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Сімейного
кодексу України проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя, проте відповідно
до ч. 4 ст. 3 цього кодексу є підставою, не
забороненою законом, для створення
сім'ї.

Як слідує зі свідоцтва про народження
серії НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
сином ОСОБА_2.

Факт зміни прізвища відповідача ОСОБА_2
підтверджується відповідними
відмітками в паспорті ОСОБА_2 серії
НОМЕР_2, виданого Харцизьким МВ ГУМВС
України в Донецькій області 10 грудня 2009
року, відповідно до яких 09 жовтня 2009
року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_7,
який розірвано на підставі рішення
Харцизького міського суду від 11 липня
2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 від фактичних подружніх
стосунків позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2 у них народився син
ОСОБА_3, актовий запис № 90 виконавчого
комітету Зугреської міської ради міста
Харцизька Донецької області.

Як слідує зі свідоцтва про народження
серії НОМЕР_3, батьком ОСОБА_3 записаний
позивач ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
попередження насильства в сім'ї"
членами сім'ї є особи, які перебувають у
шлюбі; проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою; їхні
діти; особи, які перебувають під опікою
чи піклуванням; є родичами прямої або
непрямої лінії споріднення за умови
спільного проживання.

Таке законодавче визначення терміну
"член сім'ї" повністю узгоджується з
положеннями ст. 3 Сімейного кодексу
України та ст. 64 Житлового кодексу УРСР.
Крім цього, відповідно до ст. 3
Сімейного кодексу України дитина
належить до сім'ї своїх батьків і тоді,
коли спільно з ними не проживає.

Таким чином, у розумінні встановленого
законом визначення терміну "член сім'ї"
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
проживаючи разом з позивачем ОСОБА_1
однією сім'єю, а ОСОБА_3, крім цього,
будучи рідним сином позивача,
вважаються членами його сім'ї .

Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного
кодексу України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Як убачається з актів, складених 12
вересня 2013 року, 14 жовтня 2013 року, 14
листопада 2013 року, 16 грудня 2013 року, 15
січня 2014 року, 14 лютого 2014 року, та
підписаних головою сел. Щебзавод
Зензурою М.С. та мешканцями будинку
АДРЕСА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 20
червня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного
кодексу України член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі його відсутності без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», зі змінами та доповненнями, у
справах про визнання особи такою, що
втратила право на користування жилим
приміщенням необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені законом строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
з особами, що потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Як пояснила в судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2, у спірній квартирі
вона з дітьми не проживає з поважних
причин, оскільки позивач жорстоко
поводиться з нею, систематично
застосовує до неї фізичне насильство.
Доказів на підтвердження чи
спростування зазначених обставин
сторони не подавали.

При цьому позивач ОСОБА_1 визнав, що
через неприязні особисті стосунки 20
червня 2013 року вигнав відповідача
ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зі своєї квартири.

Також сторони в судовому засіданні
стверджували, що упродовж червня -
грудня 2013 року ОСОБА_2 з дітьми
приходила в спірну квартиру, час від
часу вони залишалися ночувати. Однак
позивач вважає такі візити виключно
гостьовими, а відповідач ОСОБА_2
розцінює їх як тимчасове проживання у
спірній квартирі протягом цього
періоду.

Жодних доказів на підтвердження
зазначених обставин сторонами також не
надано.

Відповідно до ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За вказаних обставин, незважаючи на
причини непроживання відповідачів з 20
червня 2013 року по даний час у квартирі
АДРЕСА_1, права на користування нею вони
не втратили, оскільки, навіть не беручи
до уваги періоду з червня по грудень 2013
року, не проживають у спірній квартирі
менше одного року, а тому відповідно до
ст. 405 Цивільного кодексу України мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону.

При цьому норми ч. 1 ст. 71 Житлового
кодексу УРСР, відповідно до якої при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, на яку в позовній заяві поряд
зі ст. 405 Цивільного кодексу України
позивач посилається як на підставу
його позовних вимог, застосуванню до
спірних правовідносин не підлягають,
оскільки позивач ОСОБА_1 є власником, а
не наймачем квартири АДРЕСА_1.

Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 29
Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про охорону дитинства» діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Виходячи зі змісту вказаних вимог
закону, позбавлення ОСОБА_3 права
користування квартирою АДРЕСА_1, є
порушенням охоронюваного законом
права дитини на житло.

Аналізуючи в сукупності викладені
обставини та досліджені докази, судом
установлено відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_1 і визнання
відповідачів такими, що втратили право
на користування спірною квартирою.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 405 ЦК України, ст. ст. 64, 156 Житлового
кодексу УРСР, ст. 3 Сімейного кодексу
України, ст. 1 Закону України «Про
попередження насильства в сім'ї», ст. 18
Закону України «Про охорону
дитинства», керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213,
215, 224, 226, 228, 233, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган
опіки і піклування Харцизької міської
ради, про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 особами, які втратили право на
користування квартирою АДРЕСА_1 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Донецької області через Харцизький
міський суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя