АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1616/5302/2012
Номер провадження 22-ц/786/489/14
Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С.
Доповідач Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Чічіля В.А.,

за участю секретаря Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду
м. Полтави від 25 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання права власності на
1/2 частину садиби, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання
в порядку спадкування за законом права
власності на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5
про визнання в порядку спадкування за
законом права власності на 1/2 частину
садибного (індивідуального) житлового
будинку, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_5 звернулася до суду з метою
захисту своїх оспорюваних прав
остаточно визначившись в позовних
вимогах відповідно до позову від
07.08.2013 року ( т.2 а.с.8) та прохала
постановити рішення, яким визнати за
нею право власності на ? частину
домоволодіння , яке знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 посилаючись, що воно
є спільною сумісною власністю її та
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду з
зустрічним позовом, прохаючи визнати
за кожним з них окремо в порядку
спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року їх
рідного брата ОСОБА_6 право власності
на на ? частину вказаного вище
домоволодіння.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтава від 25 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_5 задоволено частково -
визнано за нею право власності на ?
частину садиби, що складається з
будинку « А-1» пл.. 81,9 кв.м., погрібу пл..
26,4 кв.м., літньої кухні « Б» пл.. 29,9 кв.м.,
сараю «б», пл..4,2 кв.м., гаражу «г» пл.. 30,2
кв.м., вбиральні «В» пл.. 1,3 кв.м. та
воріт огорожі №1 і огорожі №2 , що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
ринковою вартістю 71949 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1
задоволені частково - визнано за
кожним з них в порядку спадкування за
законом право власності на ? частину
садибного ( індивідуального)
житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1

Вирішено питання про судові витрати.

Дане рішення оскаржили в апеляційному
порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі їх
представників та прохають його
скасувати та ухвалити нове, в якому
задовольнити їх позовні вимоги , а в
позові ОСОБА_5 - відмовити, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що полягає у неналежній оцінці
доказів по справі, відсутності доказів
щодо укладення договору про сумісну
діяльність та щодо участі ОСОБА_5 у
будівництві спірного майна.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга представників ОСОБА_1 та ОСОБА_3
- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не
відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, а саме:

рішенням № 396 від 11.09.1973р. Виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Полтаві ради виділена ОСОБА_6
земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1
під будівництво житлового будинку;

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з
5.11.1983р. по 23.09.1988р., після чого їх шлюб
за рішенням суду було розірвано;

до жовтня 1996 року вказані особи
проживали в будинку за адресою:
АДРЕСА_1, характер їх взаємовідносин
не встановлений ;

в жовтні 1996 року ОСОБА_6 переїхав на
інше місце проживання з метою
створення сім,ї;

кожен з них був зареєстрований за
місцем знаходження спірного майна,
після зміни місця проживання ОСОБА_6
реєстрацію не змінив;

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
після його смерті відкрилася
спадщина, заяви про прийняття якої
подали: 30.11.2012р. сестра померлого
ОСОБА_3, 10.12.2012р брат померлого ОСОБА_1,
8.12.2012р ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції виходив з факту достовірної
доведеності укладення між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 договору про сумісну
діяльність, спрямованого на
будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Аналізуючи матеріали справи, докази
надані позивачкою та добуті судом
колегія суддів не може погодитися з
таким висновком.

Відповідно до п.4 Перехідних положень
ЦК України Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Відповідно правовідносини на які
посилалася ОСОБА_5 у позовній заяві
регулюються Цивільним кодексом
Української РСР ( в редакції 1963 року)

Згідно до ст.. 430 ЦК УРСР ( в редакції 1963
р.) за договором про сумісну діяльність
сторони зобов'язуються сумісно діяти
для досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

За ст. 432 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р.) для
досягнення мети, зазначеної у статті 430
цього Кодексу, учасники договору про
сумісну діяльність роблять внески
грошима чи іншим майном або трудовою
участю.

По справі відсутні будь-які
достовірні докази укладення ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 договору про сумісну
діяльність, спрямованого на
будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, а також докази
внесення ОСОБА_5 грошових чи майнових
внесків, її трудової участі у
будівництві садибного
(індивідуального) житлового будинку.

Документи, що надані ОСОБА_5 як доказ
укладення договору між нею та
померлим ОСОБА_6 про сумісну
діяльність, спрямованого на
будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджують
встановлення телефону, купівлю причепа
до легкового автомобіля, придбання
шиферу не можуть бути безперечним
доказом, що підтверджує укладення
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору про сумісну
діяльність, спрямованого на
будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Акти та письмові підтвердження про
проживання ОСОБА_5 за адресою
спірного домоволодіння не містять
даних про укладення договору між нею
та померлим ОСОБА_6 про сумісну
діяльність, спрямованого на
будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Посилання суду на вказані докази є
помилковими.

Крім того, відповідно до ст.. 44 ЦК УРСР
повинні укладатись у письмовій формі
угоди громадян між собою на суму понад
сто карбованців, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
інших угод, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Відповідно до ст.. 46 ЦК УРСР
недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо зазначених
у законі, тягне за собою недійсність
угоди з наслідками, передбаченими
частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Таким чином, використання судом першої
інстанції як доказу укладення угоди-
договору про сумісну діяльність,
спрямованого на будівництво садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.показань свідків
суперечить нормам цивільного
законодавства, що діяла на момент
існування правовідносин.

Відповідно до ст.. 25 КпШтС УРСР якщо
майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що на
час укладення шлюбу між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 садибний (індивідуальний)
житловий будинок вже існував.

Однак судом фактично не
встановлювалося яка ступінь
готовності спірного домоволодіння
була на час укладення шлюбу, на час
розірвання шлюбу.

Суду не було надано доказів , з яких би
однозначно випливало істотне
збільшення цінності предмета спору за
період перебування в шлюбі ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Крім того, відповідно до акту від 2
березня 1994 року спірний житловий
будинок з надвірними будівлями був
зданий в експлуатацію, а право
власності зареєстроване на ім'я
ОСОБА_6, що підтверджує факт
реєстрації права власності на ім'я
останнього через тривалий час після
розірвання шлюбу з ОСОБА_5

Відповідно до ст.. 13 КпШтС УРСР права і
обов'язки подружжя породжує лише шлюб,
укладений у державних органах
реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, факт проживання ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 однією сім'єю поза шлюбом не
породжує прав та обов'язків пов'язаних
із спільною власністю подружжя.

Не знайшли свого підтвердження в
суді першої інстанції і умови
визнання спільною сумісною власністю
майна, що набуте до 1 січня 2004 року
під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, які
вказані відповідно до правової
позиції ВСУ ( постанова Судової
палати у цивільних справа ВСУ від
25.12.2013р. № 6-135 цс13 внаслідок
відсутності належних доказів.

Колегія суддів вважає, що відсутні
достовірні докази того, що спірне
домоволодіння належало на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, а тому місцевий суд прийшов
до помилкового висновку про рівність
часток співвласників та визнання за
ОСОБА_5 права власності на ? частину
спірного домоволодіння з цих
підстав.

Відповідно до ч1 ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово.

Згідно ст.. 1261 ЦК України у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Статтею 1262 ЦК України передбачено,
що у другу чергу право на спадкування
за законом мають рідні брати та сестри
спадкодавця, його баба та дід як з боку
батька, так і з боку матері.

Відповідно до ст.. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

Враховуючи, що дітей та живих на момент
відкриття спадщини батьків ОСОБА_6 не
мав, то ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як рідні брат
та сестра спадкодавця ОСОБА_6 є єдиними
спадкоємцями померлого ОСОБА_6,
звернулися до нотаріуса із
відповідними заявами.

Отже, їх позов про визнання права
власності в порядку спадкуванню
підлягає задоволенню в повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийняв помилкове рішення,
яке відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає
скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.5 ст 88 ЦПК України якщо
суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтава від 25 грудня 2013 року з ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_5
судові витрати, які вона понесла.

Виходячи з того, що апеляційним судом
ухвалено нове рішення, судові витрати
підлягають перерозподілу.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 п. 4, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4- задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтава від 25 грудня 2013 року скасувати,
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання за нею
права власності на ? частину садибного
(індивідуального) житлового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
ринковою вартістю 71949 грн. - відмовити.

Позовні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до
ОСОБА_5 про визнання за кожним з них в
порядку спадкування за законом права
власності на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку-
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за законом права власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 понесені судові витрати по
справі у вигляді судового збору у
розмірі 1079,25 грн. кожному.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
Л.М. Хіль

Судді
О.Ю. Кузнєцова

В.А. Чічіль