ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/4949/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

відповідача
ОСОБА_3;

представника відповідача
ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Комунального підприємства «Дирекція
замовника з управління житловим
господарством Дарницького району м.
Києва», про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
(далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що між ОСОБА_6, ОСОБА_7
та ним, який діяв від свого імені і від
імені відповідача, 24 січня 2000 року
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідач -
ОСОБА_3 не могла бути покупцем
зазначеної квартири за відсутності у
неї грошових коштів, вважає, що вона
була записана покупцем у вказаному
договорі для людського ока, а відтак
правочин є удаваним та підлягає
визнанню недійсним саме в частині
покупця.

Ухвалою суду від 10.04.2014 року відкрито
провадження у даній справі, залучено до
участі у ній у якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Комунальне
підприємство «Дирекція замовника з
управління житловим господарством
Дарницького району м. Києва» (далі по
тексту - третя особа) та призначено
справу до розгляду у судовому
засіданні.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги,
вважали їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги не визнали, надавши при цьому
заперечення на позов, в якому просили
відмовити у його задоволенні,
пославшись на його необґрунтованість
та просили застосувати строк позовної
давності.

Третя особа свого представника у
судове засідання не направила, проте як
її представник надіслав до суду
клопотання про розгляд справи за його
відсутності та поклався на розсуд суду
у вирішенні даного спору.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
сторін, їх представників, допитавши
свідків, враховуючи, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Як встановлено судом, 24 січня 2000 року
між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_1, який діяв
від свого імені та від імені своєї, на
той час, неповнолітньої дитини - ОСОБА_3,
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, за умовами якого
позивач та відповідач набули у
власність по 1/2 частини вказаної
квартири. Даний договір був
посвідчений державним нотаріусом
Двадцять другої державної
нотаріальної контори Ковток А.І. та
зареєстрований у Київському міському
бюро технічної інвентаризації 26 січня
2000 року за реєстровим номером 8227.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Положеннями ЦК України встановлено, що
особа, яка вважає, що її права, речові
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи
дійсність укладення 24 січня 2000 року
зазначеного договору купівлі-продажу,
вказує на вчинення його в частині
покупця - його доньки ОСОБА_3 як угоди
про людське око, тобто без наміру
створити юридичні наслідки,
посилаючись на відсутність у момент
укладення спірного договору у
відповідача грошових коштів на
придбання квартири.

Водночас, статтею 58 Цивільного кодексу
Української РСР (у редакції 1963 року),
який був чинний на день укладення
спірного договору (далі по тексту - ЦК
УРСР), встановлено, що недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України №3 від 28.04.78 року «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» роз'яснено, що мнима угода,
тобто угода, укладена про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки,
є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною,
незалежно від мети її укладення.
Оскільки сторони ніяких дій по
здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд
у таких випадках постановляє рішення
тільки про визнання угоди недійсною
без застосування будь-яких наслідків.

Таким чином, відповідно до вимог статті
58 ЦК УРСР, для визнання угоди мнимою,
тобто про людське око, необхідно
встановити той факт, що угода була
укладена без наміру створити юридичні
наслідки та що сторони за угодою ніяких
дій по здійсненню мнимої угоди не
вчиняли.

Однак, в судовому засіданні достовірно
встановлено, підтверджено матеріалами
справи та не заперечувалось сторонами
факт укладання та виконання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
зокрема, його посвідчення в момент
укладення державним нотаріусом,
розрахунок за цим договором та
реєстрація покупців у зазначеній
квартирі.

Суд не бере до уваги посилання позивача
на відсутність у відповідача грошових
коштів на укладення спірної угоди,
оскільки як вбачається з даного
договору, він укладений саме позивачем,
як покупцем нерухомого майна за його
умовами, який діяв від свого імені та
від імені своєї неповнолітньої доньки,
а відтак наявність чи відсутність у
відповідача грошових коштів на момент
укладення угоди не потребує
дослідження судом.

За вказаних обставин не мають
правового значення і покази допитаних
у судовому засіданні у якості свідків -
ОСОБА_1 та ОСОБА_9, яка є матір'ю
відповідача, які вказали, що спірна
квартира була придбана за грошові
кошти позивача.

Таким чином, за змістом статті 58 ЦК УРСР
не може бути визнана мнимою угода, на
виконання умов якої були створені
юридичні наслідки та за якою сторони
вчинили відповідні дії.

Крім того, суд критично оцінює
посилання позивача та його
представника на удаваність спірної
угоди, оскільки удаваною, відповідно до
зазначених вище правових норм, є угода,
що вчинюється з метою приховання іншої
угоди, яку сторони насправді вчинили і
їх воля в удаваній угоді спрямована на
встановлення інших цивільно-правових
відносин, ніж ті, які передбачені
спірною угодою, проте як позивачем не
доведено, що укладання спірного
договору купівлі-продажу нерухомого
майна було вчинено саме з такою метою
та спростовується наведеними вище
встановленими судом обставинами.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Окрім того, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Також, положеннями стст. 71, 76 ЦК УРСР,
чинного на час укладення спірного
договору, передбачено, що загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.
Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір укладений та
підписаний позивачем 24.01.2000 року,
зареєстрований у КП «Київське міське
бюро технічної інвентаризації» 26.01.2000
року, а 17.03.2000 року сторони
зареєструвалися у спірній квартирі,
відтак усвідомлюючи значення своїх дій
при підписанні спірної угоди позивач
був обізнаний про наслідки вчинення
правочину ще у 2000 році. Натомість, як
вбачається з відмітки канцелярії
Дарницького районного суду міста
Києва, позивач звернувся з позовною
заявою у даній справі 17.03.2014 року, тобто
після сплину строку позовної давності,
обумовленого як ст. 257 ЦК України, так і
положеннями ЦК УРСР.

Посилання позивача та його
представника на те, що про порушення
свого права він дізнався лише після
того, як його донька звернулась до суду
з позовом про усунення перешкод у
користуванні квартирою, суд не бере до
уваги оскільки вони спростовуються
наведеним вище.

Також суд відзначає, що позивач не
звертався до суду із будь-якими заявами
з приводу поновлення пропущеного
строку позовної давності та будь-яких
доказів поважності пропуску строку
позовної давності до матеріалів справи
не надав.

За таких обставин, з огляду на подання
представником відповідача заяви про
застосування строку позовної давності,
суд приходить до висновку, що вимоги
позивача задоволенню не підлягають
також через пропуск строку позовної
давності.

Таким чином, врахувавши наведене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити позивачеві у задоволенні
позову до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України
суд, відмовляючи в задоволенні
цивільного позову, також відмовляє
позивачу у стягненні з відповідача на
його користь понесених ним і
документально підтверджених судових
витрат.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.