АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

представника третьої особи Ісаєвої
І.М.,

представника прокуратури Босої
І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_7 - ОСОБА_4 на заочне
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 5 липня 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7,
третя особа: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації про
позбавлення батьківських прав та
стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, в якому просила
позбавити ОСОБА_7 батьківських прав
відносно ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
стягнути з нього аліменти на утримання
доньки в розмірі ј частини всіх видів
заробітку, щомісячно, посилаючись на
те, що після розлучення з відповідачем
у 2008 році, останній перестав виконувати
батьківські обов'язки по відношенню до
дитини, з дитиною не бачився та не
спілкувався, дитину не утримує, тобто
фактично ухилився від виконання своїх
батьківських обов'язків по вихованню
дитини, що в силу вимог закону є
підставою для позбавлення його
батьківських прав та стягнення
аліментів.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 05.07.2013 позов
задоволено - позбавлено ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав
відносно ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також
стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2
аліменти на утримання ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх
видів заробітку (доходу) щомісячно, але
не менше 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, починаючи з
06.04.2013 і до досягнення дитиною
повноліття.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 23.09.2014 заяву представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_4 про перегляд заочного
рішення, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову. Вказує, що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та суд не
дав належну оцінку наявним у справі
доказам. Вважає, що суд дійшов
помилкового висновку про те, що він
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків по відношенню до дитини,
оскільки до 2013 року він самостійно
надавав матеріальну допомогу дитині та
спілкувався з нею, а з 2013 року у зв'язку
з хворобою матері не міг постійно
спілкуватись з дитиною. Зазначає також,
що позивачка не повідомила суд про його
дійсне місце проживання, чим позбавила
його брати участь у розгляді справи.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
з викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Відповідач, який викликався судом для
дачі особистих пояснень, в судове
засідання повторно не з'явився.

Позивачка та її представник, а також
представник третьої особи і прокурор в
судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просили рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального закону та спрямоване на
захист прав та охоронюваних законом
інтересів дитини.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
в добровільному порядку самоусунувся
від виконання покладених на нього
батьківських обов'язків по відношенню
до дитини.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірваний 29.05.2008 (а.с. 7).

Сторони у справі є батьками ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Неповнолітня ОСОБА_8 разом з матір'ю
проживають за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач проживає окремо.

Відповідно до висновку Органу опіки та
піклування Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації від
10.06.2013 орган опіки та піклування з
огляду на результати проведеної
перевірки та з урахуванням
рекомендації комісії з питань захисту
прав дитини Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації вважає
за можливе позбавити батьківських прав
ОСОБА_7 відносно малолітньої доньки
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що
батько ухилився від виховання та
утримання дитини. У висновку також
зазначено, що ОСОБА_7 вихованням та
утриманням доньки не займається, не
цікавиться її життям та здоров'ям,
матеріально не допомагає. Наявність
перешкод у спілкуванні батька з
дитиною не встановлена.

Посилання відповідача на те, що він з
часу розлучення і до 2013 року постійно
надавав матеріальну допомогу дитині та
спілкувався з нею не підтверджено
належними і допустимим доказами.

З пояснень позивачки вбачається, що
після розлучення у 2008 році сторони
проживали разом до 2010 року, а після
цього проживали окремо і саме з цього
часу відповідач перестав бачитись,
спілкуватись з дитиною та надавати їй
будь-яку допомогу. Як вже вказувалось
вище, відповідач не з'явився в судове
засідання суду апеляційної інстанції
для дачі особистих пояснень, що також
свідчить про втрату інтересу
останнього до дитини. Більш того, слід
звернути увагу та врахувати й ту
обставину, що, як пояснив представник
відповідача та надав суду відповідну
розписку, відповідач наразі перебуває
в Російській Федерації з метою
отримання там статусу біженця.

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної
інстанції не встановлено, що
відповідач брав участь у вихованні
дитини, спілкуванні з нею, святкових
заходів з участю дитини не відвідував.

Перешкоди у спілкуванні з дитиною
відповідачу не чинились. Відповідач
жодного разу не звертався до служби у
справи дітей з приводу чинення йому
перешкод позивачкою у спілкуванні з
дитиною, тобто весь цей час відповідач
проявляв повну бездіяльність по
відношенню до свого обов'язку по
утриманню та вихованню власної дитини.

Означене свідчить про байдужість
відповідача до життя своєї доньки і не
зацікавленість, з певних власних
суб'єктивних причин, у нормальному
розвиткові власної дитини.

З огляду на викладене, є правомірним і
обґрунтованим висновок суду про те, що
відповідач в добровільному порядку
самоусунувся від покладених на нього
батьківських обов'язків відносно
малолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як пояснила в суді апеляційної
інстанції позивачка, вона уклала новий
шлюб і її чоловік дбає про доньку, яка
почала називати його батьком. Він в
повній мірі взяв на себе батьківські
обов'язки по утриманню та вихованню
дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону
дитинства» визначено, що кожна дитина
має право на рівень життя, достатній
для її фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку.

У відповідності до ст.ст. 11, 15 вказаного
Закону, кожна дитина має право на
проживання в сім'ї разом з батьками або
в сім'ї разом з батьком або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини. Дитина, яка
проживає окремо від батьків або одного
з них, має право на підтримання з ними
регулярних особистих стосунків і
прямих контактів. Батьки, які
проживають окремо від дитини,
зобов'язані брати участь у її вихованні
і мають право спілкування з нею, якщо
судом визнано, що таке спілкування не
перешкоджатиме нормальному вихованню
дитини.

В даному випадку, з огляду на те, що
дитина з чотирьохрічного віку фактично
не спілкувалась з батьком, не відчувала
його турботи і уваги та, на сьогодні,
вважає своїм батьком іншого чоловіка,
зазнає неабиякого психоемоційного
впливу, що може негативно вплинути на
її здоров'я та світогляд в цілому.

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 164
СК України, мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 №
3 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»,
позбавлення батьківських прав, що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

З огляду на зазначені норми закону та
враховуючи фактичні обставини справи,
судом обґрунтовано встановлено,
ухилення (самоусунення) відповідача
від виконання будь-яких батьківських
обов'язків по відношенню до дитини, а
тому, з метою захисту прав дитини та
забезпечення її нормального розвитку і
виховання, суд першої інстанції цілком
правомірно та обґрунтовано дійшов
висновку про можливість застосування
такого крайнього заходу впливу на
відповідача, як позбавлення останнього
батьківських прав.

Разом з цим, суд першої інстанції
правомірно задовольнив вимоги про
стягнення аліментів, оскільки такі
повністю ґрунтуються на вимогах
закону.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 166 СК
України особа, позбавлена батьківських
прав, не звільняється від обов'язку
щодо утримання дитини. Одночасно з
позбавленням батьківських прав суд
може на вимогу позивача або за власною
ініціативою вирішити питання про
стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України закріплено,
що за рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із ст. 182 СК України при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення.

Таким чином, встановивши вищевказані
фактичні обставини справи, належним
чином дослідивши наявні у справі
докази, в їх сукупності, та
проаналізувавши означені норми закону,
які регулюють виниклі правовідносини
сторін, суд першої інстанції дійшов
цілком законних та обґрунтованих
висновків про обов'язок відповідача
утримувати дитину та про можливість
стягнення аліментів у частці від
заробітку (доходу) відповідача,
врахувавши при цьому наявність
обставин, передбачених ст. 182 СК
України.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, надав всім доводам
сторін належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення, яке спрямоване на
захист інтересів дитини.

З огляду на означене вище, колегія
суддів приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
доводів апеляційної скарги, оскільки
вони не спростовують висновків суду
викладених у рішенні, а відтак не
можуть впливають на законність і
обґрунтованість ухваленого судом
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 5 липня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді