АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-ій інстанції -
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб:
представника ОСББ «Волинь» -
Кокоровець О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Волинь»
про стягнення безпідставно набутих
коштів та штрафних санкцій;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником ОСОБА_4

на рішення Солом'янського
районного суду м.Києва від 22 вересня 2014
року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного
суду м.Києва від 22.09.2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСББ
«Волинь» про стягнення безпідставно
набутих коштів та штрафних санкцій
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.
Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення, неповне та
невсебічне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, неналежну
оцінку наявних в матеріалах справи
доказів, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Апелянт зазначає, що відмовляючи в
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив з того, що заявлені
позивачем до стягнення кошти були
сплачені нею на виконання договірних
зобов'язань, а тому не можуть вважатись
такими, що є безпідставно сплаченими та
набутими відповідачем в порядку ст.1212
ЦК України. Даний висновок суду, на
думку апелянта, є помилковим, оскільки:

заявлена ОСББ «Волинь» до
стягнення у справі № 753/5523/13-ц сума
заборгованості за житлово-комунальні
послуги оспорювалась ОСОБА_3 та з
огляду на скасування ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15.01.2014 року рішень судів
попередніх інстанцій, не була доведена
ОСББ «Волинь» і судами встановлена не
була;

як вбачається з квитанцій
№ від 09.09.2013 р. та №NOМW039812 від
23.09.2013 р. кошти були сплачені ОСОБА_3
згідно рішення суду за
житлово-комунальні послуги, будь-яких
посилань на договір зазначені
квитанції не містять;

судом першої інстанції залишено поза
увагою доводи позивача про те, що
згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа
зобов'язання повернути майно і тоді,
коли підстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала, тобто відповідач
зобов'язаний повернути сплачені
позивачем згідно рішення суду кошти,
оскільки згадане рішення в подальшому
було скасоване.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача Кокоровець
О.В. заперечував проти задоволення
поданої апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивачка ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись відповідно до
вимог закону. Від представника
позивача ОСОБА_4 до суду надійшла заява
про розгляд справи за відсутності його
та ОСОБА_3

Неявка позивачки та її
представника в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 07.08.2013 року з ОСОБА_3 на
користь ОСББ «Волинь» було стягнуто
заборгованість за оплату
житлово-комунальних послуг у розмірі 11
662,20 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
12.09.2013 року зазначене рішення суду було
залишено без змін.

Позивачем було сплачено 6000,00 грн.
згідно квитанції №QS19418698 від 09.09.2013
року, призначення платежу: плата за
утримання будинку, споруд та
прибудинкової території згідно
рішення суду, а також позивачем було
сплачено 5891,60 грн. згідно квитанції №
NOMW039812 від 23.09.2013, призначення платежу:
борг за утриманні будинку, згідно
рішення суду за відповідний період.

Таким чином, сплата позивачем вказаних
вище коштів відбулась на підставі
рішення суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 і колегія суддів
погоджується з таким висновком суду,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України вбачається,
що при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини 1 статті 355 цього Кодексу.

З постанови Верховного Суду України
від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13
вбачається, що предметом регулювання
інституту безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження беї
достатніх правових підстав.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок іншої особи, в і
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або не збільшення
майна у іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені ч. 2 статті 11
ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України вбачається,
що підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

Заявлені позивачем до повернення кошти
були сплачені нею на виконання рішення
суду, а тому не можуть вважатися такими,
що є безпідставно сплаченими та
набутими відповідачем в порядку ст. 1212
ЦК України.

Дані обставини підтверджуються також
ухвалою Апеляційного суду м Києва від
12.08.2014 року, якою було встановлено, що
відповідач сплатила на користь ОСББ
«Волинь» плату за утримання будинку у
розмірі 6000,00 грн. за платіжним
дорученням від 09.09.2013 року та борг за
утримання будинку у розмірі 5891,60 грн. за
платіжним дорученням від 23.09.2013 року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Той факт, що судові рішення було
скасовано ухвалою ВССУ від 15.01.2014 року,
не свідчить про те, що кошти які
сплатила позивач є безпідставно
отриманими відповідачем.

Діючим ЦПК України, а саме статтею 380
передбачений порядок вирішення
питання про поворот виконання і,
відповідно, позивач має можливість
захистити порушені, на її думку, права в
порядку визначеному законом, а не в тій
спосіб, який вона обрала.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне та не
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, неналежну оцінку
наявних в матеріалах справи доказів,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування судом норм
матеріального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 22 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: