АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1606/14
Головуючий 1 інст.- Харченко А.М.
Доповідач - Кругова С.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних правах
апеляційного суду Харківської області
у складі :

головуючого судді -
КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі -
Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у місті
Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду міста Харкова від 15
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, вселення, визначення
ідеальних часток в спільній сумісній
власності,-

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулися з вказаним
позовом, в якому просили усунути їм
перешкоди в користуванні їх власністю,
а саме : квартирою АДРЕСА_2; вселити їх у
вищезазначену квартиру; визначити
частки співвласників ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 у праві спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
визначити за співвласниками ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/6 ідеальних часток
за кожним у праві власності на
вищевказану квартиру.

Рішенням Московського районного
суду міста Харкова від 15 січня 2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

В обґрунтування апеляційної
скарги зазначає, що з рішенням не
погоджується, вважає його винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також судом
неповно були з`ясовані обставини, що
мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що
суд першої інстанції не прийняв до
уваги, що позивачі не приймали участі в
підтримці сумісної власності, а саме
спірної квартири, не підтримували її у
належному санітарному стані та не
ремонтували її, у зв'язку з чим вона
набула непридатний для житла стан.

Вказує, що позивачі також не
сплачували комунальні послуги та у
поєднанні з занедбаністю квартири це
призвело до того, що вона стала
безхозною, тобто, згідно ст.. 344 ЦК
України фактично він став її власником.

Звертає увагу, що суд першої
інстанції не витребував у позивачів
доказів належного утримання квартири
та сплати за неї комунальних послуг у
повному обсязі за всі роки.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Постановлюючи рішення суду про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними або законом.

З таким висновком суду погодитись не
можна, оскільки позивачі з позовом про
поділ спільного майна не зверталися.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 29 травня 1998 року квартира
АДРЕСА_2 належить на праві спільної
сумісної власності громадянам ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
(а. с. 13)

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_8 і ОСОБА_7 - померли (а. с. 18,21).

За життя вони склали заповіти сину
ОСОБА_3 (а. с.19,22), який звернувся для
оформлення спадщини до нотаріальної
контори Московського району м. Харкова
( а. с. 17).

Таким чином, спірна квартира
знаходиться у спільній сумісній
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6.

Діюче цивільне законодавство
передбачає виділ частки із майна (ст.. 370
ЦК України) або поділ майна (ст.. 372 ЦК
України), що є у спільній сумісній
власності лише у натурі.

При виділі чи поділі майна,
враховується, що частки співвласників
є рівними.

Позивачі з таким позовом до суду не
звертались, а тому застосування судом
норми матеріального права про поділ
спільного майна, а саме ст.. 372 ЦК
України до спірних правовідносин - є
помилковим.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання. Порушення цивільного
права є результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло
фактів, на які вони можуть посилатися
як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обгрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Матеріали справи не містять доказів
які б свідчили , що між сторонами виник
спір щодо розміру часток у спільній
власності, або будь який інший спір про
право для вирішення якого необхідно
визначити розмір часток співвласників.

Відповідно до роз"яснень наданих в п.17
Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 7
лютого 2014 року частка суб"єкта права
спільної сумісної власності
визначається, зокрема, при поділі
майна, виділі частки зі спільного
майна, зверненні стягнення на майно
учасника спільної власності за його
боргами, відкритті після нього
спадщини.

Таким чином, як самостійний спосіб
захисту «визначення часток у спільній
сумісній власності» - за відсутності
спору між співвласниками -
законодавством не передбачено.

Спір між сторонами виник лише з приводу
перешкод з боку відповідача у
здійсненні права позивачів
користуватися своєю власністю.

Таким чином, позовні вимоги щодо
визначення розміру часток задоволенню
не підлягають, як такі, що не вирішують
спір по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Судовим розглядом встановлено, що
відповідач перешкоджає позивачам
користуватися своєю власністю. В суді
апеляційної інстанції він підтвердив,
що позивачі не мають ключів від спірної
квартири і не можуть її користуватися.

З огляду на ці вимоги закону, а також з
врахуванням вимог ст.. 321, 383 і 391 ЦК
України, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку про
задоволення позову про усунення
перешкод в користуванні власністю і
вселення позивачів.

Що стосується фактичного користування
у разі виникнення спору сторони у разі
неможливості виділу чи поділу можуть
звернутися з позовом про встановлення
порядку користування житловим
приміщенням.

В цій частині в задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись п.17 Постанови №5 Пленуму ВССУ
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року , ст. 369 ,370,372 ЦК
України, ст. 10,15,60, 213, 214, 303, 304, 307, п. п. 2, 3,
4 ч. 1 ст. 309, 316,319 ЦПК України, судова
колегія , -

в и р
і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду
міста Харкова від 15 січня 2014 року -
змінити в частині визначення часток і
визнання права власності.

В задоволенні позову про визначення
часток у спільній сумісній власності -
відмовити.

Рішення суду в частині усунення
перешкод в користуванні і вселенні -
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає чинності з моменту
проголошення. Касаційна скарга може
бути подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -