Справа № 154/392/14-ц Провадження №
22-ц/773/1786/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пікула Н.В. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Веремчук Л.М.

суддів - Антонюк К.І.,
Лівандовської-Кочури Т. В.,

при секретарі Губарик К.А.

з участю: представника позивача Місюра
І.В.,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
апеляційною скаргою позивача
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 03
березня 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернувся до суду із
указаним позовом, зазначивши, що 31
березня 2007 року між банком та ОСОБА_3
було укладено договір «Розстрочка»,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у розмірі 1 347 грн. 50
коп. зі сплатою 12 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим строком повернення до 31
березня 2009 року. ОСОБА_3 умови
зазначеного договору виконувала не
належним чином в наслідок чого просить
стягнути з неї заборгованість, яка
станом на 22 січня 2014 року становить 24 092
грн. 46 коп., з яких: заборгованість за
кредитом 1 103 грн. 70 коп., заборгованість
по відсоткам за користування кредитом 7
682 грн. 54 коп., заборгованість по
комісії за користування кредитом 3 608
грн. 29 коп., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором 13 074
грн. 48 коп., штраф (фіксована частина) 500
грн., штраф (процентна складова) 1 123 грн.
45 коп.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 3
березня 2014 року у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 17 квітня 2014 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість у розмірі 24 092 грн 46 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено
частково. Рішення апеляційного суду
Волинської області від 17 квітня 2014 року
скасовано, справу передано на новий
апеляційний розгляд.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача подав уточнюючі
позовні вимоги: просив стягнути з
ОСОБА_3 заборгованість яка станом на 31
березня 2012 року становить 12 372,62 грн., з
них: тіло кредиту - 1103,70грн., нараховані
відсотки - 5202,71 грн., пеня - 6066,21грн.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення суду першої інстанції
скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачка порушила умови
кредитного договору, однак банк
звернувся до суду із пропуском строку
позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції
не відповідає нормам процесуального і
матеріального права.

Так, відповідно до ст.ст. 213,214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, яким доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції цим
вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
31 березня 2007 року відповідачка уклала з
позивачем договір споживчого кредиту
№ VOXRRC06310017 під назвою «Розстрочкою»,
відповідно до умов якого позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 1347,50
гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Згідно даного договору,
строковий кредит було надано на строк 24
місяці - з 31 березня 2007 року по 31 березня
2009 року включно, з погашенням
заборгованості щомісячними платежами
в сумі 93,19 грн.(а.с.19) шляхом
перерахування на рахунок
торгівельно-сервісному підприємству.

Зазначені умови викладені у заяві
позичальника при отриманні кредиту, а
не у кредитному договорі, однак вказана
заява містить ознаки такого договору,
відповідачка була ознайомлений з усіма
суттєвими умовами договору, про що
свідчить її підпис (а.с.19).

Відповідач ОСОБА_3 не виконала свої
зобов'язання належним чином, внаслідок
чого відповідачкою були порушені умови
договору про надання кредиту, у зв'язку
з чим станом на 31 березня 2012 року
заборгованість становить 12 372,62 грн., з
них: тіло кредиту - 1103,70грн., нараховані
відсотки - 5202,71 грн., пеня - 6066,21грн.
(а.с.3-4).

Вся інформація, яку банк має повідомити
позичальнику міститься у змісті
кредитного договору є вичерпною.
Підписавши договір ОСОБА_3 погодилася з
умовами надання кредиту.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_3 було
направлено на отримання грошей. ОСОБА_3
підтвердила свою згоду з умовами
кредитного договору і зобов'язалася їх
виконувати, засвідчивши це своїм
підписом (а.с.19).

Тим самим, ОСОБА_3 вчинила правочин у
письмовий формі, з умовами якого була
ознайомлена.

Відповідність підписаного
відповідачкою тексту Умов і наявного у
матеріалах справи підтверджується
наказом №391 від 21 березня 2006 року (а.с.
101).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що актами цивільного
законодавства України надано право
сторонам договору самим обирати спосіб
та порядок врегулювання спірних питань
щодо виконання умов договору, зокрема
тривалість позовної давності.

В заяві позичальника, завіреній
особистим підписом відповідача
зазначено, що ОСОБА_3 згідна, що ця заява
разом із запропонованими Приват Банком
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) та тарифами складає між нею
та Банком кредитно-заставний договір.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Таким чином, підписуючи заяву
позичальника від 31 березня 2007 року
року, ОСОБА_3 була ознайомлений з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які були надані їй у
письмовій формі, у тому числі й з
положеннями п. 5.5 зазначених Умов, яким
передбачено, що термін позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним договором
встановлюється сторонами тривалістю 5
років (а.с.17).

Згідно умов кредитного договору
позичальник зобов'язувався
здійснювати повернення кредиту
частинами (щомісячними платежами) та
щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення їх сплати.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу і
початок перебігу позовної давності за
кожний черговий платіж починається з
моменту порушення строку його
погашення.

Таким чином, оскільки умовами договору
погашення кредиту та процентів повинно
здійснюватися позичальником частково
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Банк звернувся з позовом до суду 04
лютого 2014 року (а.с.1).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до положень статті 257,
статті 269 та частини 3 статті 267 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
однак може бути збільшена за
домовленістю сторін та позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, що було зроблено
представником відповідача в заяві від
03 березня 2014 року (а.с. 34). В межах
позовної давності з відповідача слід
стягнути тіло кредиту за лютий,
березень 2009 року, що становить по 93,19
грн.

Отже, суд першої інстанції у порушення
ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги
на зазначені умови договору та
положення закону, та дійшов
помилкового висновку про відмову у
задоволені позовних вимог в повному
об'ємі.

За положеннями ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
закону. Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають передбачені
законом наслідки.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору
при порушенні позичальником будь-якого
із зобов'язань банк має право
нарахувати , а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривня за кожний
день прострочки платежу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (пені,
штрафу) застосовується позовна
давність в один рік. Так як у кредитному
договорі передбачено, що його
виконання здійснюється відповідно до
графіків погашення кредиту, то
початком перебігу строку позовної
давності є день, коли боржник повинен
був сплатити черговий платіж, проте не
сплатив його. В разі пропущення
річного строку неустойка може бути
обрахована за останній рік невиконання
основного зобов'язання, в межах строку
позовної давності за основним
зобов'язанням

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що вимоги банку
підлягають частковому задоволенню,
зокрема в частині стягнення з
відповідачки 399.32 грн. заборгованості, з
яких 186,38 грн. тіло кредиту, 110,90 грн.
відсотків, 102,04 грн. - пеня з розрахунку
заборгованості по тілу кредиту.

Виходячи з наведеного, з урахуванням
вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційний
суд вважає, що судом першої інстанції
помилково встановлені обставини
справи, доказам, що надані сторонами,
дана неналежна оцінка, внаслідок чого
спір вирішено у порушення норм
матеріального та процесуального
законодавства. Рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 03
березня 2014 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» 399 грн. 32
коп., з яких: 186грн. 38 коп. тіло кредиту,
110грн. 90 коп. відсотків, 102грн. 04 коп. -
пеня на підставі кредитного договору №
VOXRRC06310017 від 31 березня 2007 року та 365грн. 40
коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий:

Судді: