Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/2025/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.12.2014 Заводський
районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді
Разумовської О.Г.,

при секретарі Кожину
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості по аліментам та
нарахованої пені, -

В С Т А Н О В И В:

19. 05. 2014 ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по
аліментам та нарахованої пені, в якому
просить стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_3 за період з січня 2001
року по травень 2009 року суму
заборгованості по сплаті аліментів,
яка становить 15 690, 38 грн. Крім того, у
зв'язку з умисним ухиленням від сплати
аліментів відповідач має нести
відповідальність, передбачену ст. 196 СК
України у виді додаткової сплати на
користь ОСОБА_3 неустойки (пені) в
розмірі 1% від суми несплачених
платежів за кожний день прострочення,
що становить 286 340 грн.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав і просив позов
задовольнити. Вказав, що відповідач не
платив його матері - ОСОБА_3 аліменти
протягом тривалого часу і тому остання
неодноразово намагалась домовитись з
відповідачем хоча б про часткову
сплату аліментів, проте відповідач не
хотів про це нічого чути. Про винесене
щодо ОСОБА_2 рішення суду, яким його
було зобов'язано сплачувати на користь
ОСОБА_3 аліменти, він був обізнаний
приблизно з початку 2000 року, однак
жодних дій, направлених на сплату
аліментів за рішенням суду, не вчиняв.
Більш того, відповідач навмисно не
повідомляв місце своєї роботи, хоча
тривалий час неофіційно працював на
маршрутному таксі, про що
підтверджували близькі родичі
останнього.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином,
про причини своєї неявки суд не
повідомив. Представник відповідача у
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог і пояснила,
що на підставі рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва, ухваленого
у 1999 році були видані виконавчі листи
та повинно було проводитися примусове
стягнення органом ДВС. Виконавчий лист,
яким аргументує свою позицію позивач і
який міститься в матеріалах справи є по
суті дублікатом, видача якого датована
14. 07. 2004 На теперішній час неможливо
встановити яким чином проводилося
примусове стягнення з відповідача за
цим виконавчим листом, оскільки
матеріали виконавчого провадження
були знищені за збігом строку їх
зберігання. Поряд із тим, в рамках
виконавчого провадження ОСОБА_2 в
розшук органами ДВС та правоохоронними
органами не оголошувався, до
кримінальної відповідальності за
ухилення від сплати аліментів не
притягувався. Також зазначала, що про
існування ухваленого у 1999 році рішення,
відповідач дізнався лише у 2014 році,
коли отримав позовну заву від позивача,
жодних виконавчих документів від
органу ДВС останній не отримував.
Натомість з моменту звільнення з місць
позбавлення волі, не маючи гадки про
існування судового рішення про
стягнення з нього аліментів, брав
участь у вихованні сина, а саме по
можливості купував необхідні речі,
давав кошти на незначні затрати.

Вислухавши пояснення сторін та
проаналізувавши їх в сукупності з
дослідженими в судовому засіданні
матеріалами справи, суд дійшов
висновку про наступне.

Судом встановлено, що згідно рішення
суду від 22. 09. 1999, відповідач повинен
сплачувати аліменти на користь матері
позивача - ОСОБА_3 на утримання позивача
в розмірі ? частини всіх видів
заробітку, починаючи з 06. 09. 1999 до
досягнення останнім повнолітнього
віку.

Згідно наявних в справі
довідок-розрахунків державного
виконавця за відповідачем рахується
заборгованість по аліментам по
виконавчому листу № 10-2-179 за період з 01.
01. 2001 по 12. 05. 2009 в розмірі 15 690, 38 грн.

На законодавчому рівні закріплено
звільнення платника аліментів від
сплати заборгованості лише у випадку,
коли буде встановлено, що вона виникла
внаслідок непред'явлення без поважної
причини виконавчого листа до виконання
особою, на користь якої присуджено
аліменти /ч. 3 ст. 197 СК України/.

Позиція представника відповідача щодо
того, що ОСОБА_2 до 2014 року не знав про
існування рішення суду від 22. 09. 1999, а
також про наявність заборгованості з
аліментів, згідно виконавчого листа і
тому не сплачував аліменти,
спростовується тим, що впродовж 2014 року
(від моменту попереднього звернення
позивача до суду і до моменту ухвалення
цього рішення) відповідач будучи
обізнаним про наявність в нього
заборгованості з аліментів /про що
зазначає його представник/, у
добровільному порядку не погасив
навіть частину заборгованості, не
надав суду жодного підтверджуючого
документу про сплату певних грошових
коштів на користь позивача чи його
матері виходячи навіть з того, що він є
фактичним батьком позивача.

Крім того, як вбачається зі змісту ч. 4
ст. 195 СК України, розмір заборгованості
за аліментами обчислюється державним
виконавцем, а у разі спору - судом. У
судовому засіданні представник
відповідача жодним чином не оспорював
розмір заборгованості за виконавчим
листом, не надав жодних документів,
підтверджуючих добровільну сплату
грошових коштів, в якості аліментів чи
іншого виду матеріальної допомоги
позивачу, за такого розрахунок,
виконаний державним виконавцем є
слушним для суду, а розмір
заборгованості з аліментів
обчислюється саме з суми, яка зазначена
станом на 12. 05. 2009. Однак, у зв'язку із
тим, що на теперішній час не можливо
встановити з якого року було відкрито
виконавче провадження,тому
заборгованість за аліментами слід
рахувати не з 06. 09. 1999, як зазначено у
рішенні Центрального районного суду, а
саме з початку фактичного нарахування
аліментів відповідачу органом ДВС, а
саме з 01 січня 2001 року.

Відповідно до положень ст. 196 СК України
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Як роз'яснено в п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15. 05. 2006 № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», передбачена ст.196
Сімейного кодексу України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилась з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення.

Виною законодавець називає психічне
ставлення особи до вчинюваної дії чи
бездіяльності, та її наслідків,
виражене у формі умислу або
необережності.

У зв'язку із відсутністю матеріалів
виконавчого провадження, за яким з
відповідача повинні були стягуватись
аліменти, неможливо визначити у якій з
перелічених вище форм полягала вина
відповідача, поряд із тим є обов'язок
особи утримувати своїх дітей та наявна
заборгованість зі сплати аліментів і
сам відповідач, впродовж тривалого
часу знаючи про існування сина, його
місцезнаходження, так і не реалізував
передбачені СК України батьківські
обов'язки, зокрема не сплачував належні
матері позивача грошові кошти на
утримання позивача. Тому у даному
випадку саме у невиконанні
батьківських обов'язків полягає
провина відповідача.

За такого суд вважає, що у виникненні
заборгованості є вина відповідача,
оскільки він є працездатним за віком та
станом здоров'я, на користь інших осіб
аліментів не сплачує, інших будь-яких
зобов'язань за виконавчими листами не
має, жодних довідок про те, що він
знаходився у тривалому відрядженні за
межами території України, чи тривалий
час лікувався в умовах стаціонару у
зв'язку із наявністю тяжкої хвороби,
відповідач та його представник не
надали, більш того відповідач не
заперечує, що з 2007 року працює
приватним підприємцем та здійснює
пасажирські перевезення, у зв'язку із
чим отримує певні грошові кошти. Крім
того, в судовому засіданні представник
відповідача зазначив, що з 2014 року
відповідач обізнаний щодо наявності
заборгованості по аліментам, проте до
моменту ухвалення цього рішення навіть
частину аліментів не сплатив. На
прохання позивача сплачувати аліменти
хоча б частково не реагував.

З урахуванням поданих сторонами
доказів та наявних в матеріалах справи
довідок-розрахунків, з урахуванням
правового висновку Верховного Суду
України, зробленого за розглядом
Судовою палатою у цивільних справах 11.
09. 2013 справи № 6-81 цс 13, предметом якої
був спір про стягнення заборгованості
за аліментами та пені, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
пеня за період з 01. 01. 2001 по 12. 05. 2009 в
розмірі 286 340, 00 грн., виходячи з
проведеного наступним чином
розрахунку:

з 01. 01. 2001 по 12. 05. 2009 (день настання
повноліття позивача) = 15 690, 38 грн. (1%
суми аліментів) = 156, 90 грн.;

з 13. 05. 2009 по 13. 05. 2014 = 1 825 днів х 156, 90 грн. =
286 340, 00 грн.

Таким чином загальний розмір пені, яка
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача становить 286 340 грн.

Доказів про сімейний чи матеріальний
стан, які б могли бути підставою для
зменшення вказаного розміру неустойки
(пені) відповідач та його представник
суду не надали.

Крім цього з відповідача на підставі
положень Закону України «Про судовий
збір» підлягає стягненню у дохід
держави судовий збір у розмірі 3 654, 00
грн.

Керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості по аліментам
та нарахованої пені задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість по аліментам у розмірі
15690, 38 грн. та пеню у розмірі 286, 340, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави
судовий збір у розмірі 3654, 00 грн.

Рішення набуває законної сили через 10
днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Заводський районний суд
м. Миколаєва в строк та порядок,
визначені ст. 294 -296 ЦПК України.

Суддя
О.Г. Разумовська