Справа №784/100/14 03.07.2014 03.07.2014 03.07.2014
Провадження № 22ц-784/1915/2014
Головуючий у першій інстанції: Боброва
Доповідач в апеляційній інстанції:
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 липня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його
представника

ОСОБА_4,

представника відповідача
Красних О.В., Саламатіна О.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

1301 Головного військового
представництва Міністерства Оборони
України

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 27 травня 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до 1301 Головного військового
представництва Міністерства Оборони
України (далі - 1301 ГВП МО України) про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до 1301 ГВП МО України про захист
трудових прав.

Позивач зазначав, що з 4 грудня 2012 року
працював на підприємстві на посаді
помічника провідного інженера. 30
грудня 2013 року його звільнили з роботи
за п. 1 ст. 40 КЗпП України наказом № 370
від того ж числа. При цьому, відповідач
попередив його про майбутнє звільнення
лише 25 листопада 2013 року, не
запропонував вакантні посади та не
отримав згоду профспілки.

Посилаючись на незаконність
звільнення, позивач просив поновити
його на раніше займаній посаді,
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за один місяць в розмірі 2547
грн., а також 3000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 травня 2014 року позов
задоволено частково. Постановлено
поновити ОСОБА_3 на роботі в 1301 ГВП МО
України на посаді помічника провідного
інженера з 30 грудня 2013 року, стягнути з
відповідача на користь позивача 11576
грн. 48 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 500 грн. моральної
шкоди. Крім того, суд стягнув з
відповідача 487 грн. 20 коп. судового
збору на користь держави.

В апеляційній скарзі 1301 ГВП МО України,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просило його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що 1301 ГВП МО
України є належним відповідачем за
позовом ОСОБА_3 про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Однак в повній мірі з такими висновками
погодитись не можна.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3
працював у 1301 ГВП МО України з грудня 2012
року та був звільнений наказом № 370 від
30 грудня 2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням
штатів.

ОСОБА_3 пред'явив позов про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди до 1301 ГВП МО України.

Разом з тим, згідно довідки № 30/13 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України 1301
ГВП МО України є відокремленим
підрозділом та має статус суб'єкта - без
права юридичної особи. Головним
підприємством є Міністерство оборони
України (а.с. 73)

Як вбачається із змісту глави 7 ЦК
України та глави XV КЗпП України, позови
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди мають
пред'являтись до власників, які мають
статус юридичної особи.

Разом з тим, ОСОБА_3 пред'явив позов до
1301 ГВП МО України, яка не має статусу
юридичної особи, а тому не може бути
відповідачем по даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, суд замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

Однак, суд першої інстанції не звернув
належної уваги на зазначені обставини
справи та вимоги матеріального та
процесуального права, не вчинив дії,
які від нього вимагає положення ч. 4 ст.
10 ЦПК України, та не роз'яснив позивачу
право на залучення до участі у справі
належного відповідача.

Оскільки апеляційний суд не має
повноважень залучити таку особу до
участі у справі на стадії апеляційного
провадження, то вирішуючи справу в
межах вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
вимоги пред'явлені ОСОБА_3 до 1301 ГВП МО
України, яка не є юридичною особою,
задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що судом першої інстанції
неправильно застосовано норми
матеріального права, а також порушено
норми процесуального права, що
призвело до неправильно вирішення
справи, колегія суддів вважає можливим
вийти за межі доводів апеляційної
скарги, скасувати оскаржуване рішення
суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу 1301 Головного
військового представництва
Міністерства Оборони України
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до 1301
Головного військового представництва
Міністерства Оборони України про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: