Справа № 462/5438/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2507/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк
С.М., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 03 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи:
ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7, ЛОР
ОКП «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання
недійсним договору дарування та
анулювання реєстрації такого, -

в с т а н
о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 18.07.2013 року звернувся до
суду із позовом, який уточнив, про
визнання недійсними договору
дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у
м. Львові від 15.03.2012 року, укладеного
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу - ОСОБА_7
за № 216. Свої вимоги мотивує тим, що
квартира АДРЕСА_1 у м. Львові належала
йому та ОСОБА_4 на праві спільної
сумісної власності, однак 15.03.2012 року
відповідачка без його згоди, як
співвласника, уклала договір дарування
1/3 частини квартири, що суперечить
вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України,
відповідно до якої розпорядження
майном, яке перебуває у спільній
сумісній власності здійснюється за
згодою всіх співвласників. Із
врахуванням наведеного на підставі ч. 1
ст. 203 ЦК України просив визнати такий
договір дарування недійсним та
анулювати його реєстрацію.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_2
до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6,
приватний нотаріус ОСОБА_7, ЛОР ОКП
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
недійсним договору дарування та
анулювання реєстрації такого -
відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який
вважає його незаконним та
необґрунтованим, таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
судом не було задоволено клопотання
сторони позивача та не допитано
відповідачку ОСОБА_4 і нотаріуса,
рішення суду базувалось на поясненнях
третьої особи. Розгляд справи був
необ'єктивним та упередженим, оскільки
суд відмовив у задоволенні клопотання
про відвід. Крім того, стверджує, що
оспорюваний договір, укладений
дарувальником за зловмисною згодою з
обдарованою, внаслідок чого вважає
себе потерпілим. Просить скасувати
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 03 лютого 2014 року та
направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції під
головуванням іншого головуючого судді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції підставно
виходив з того, що ОСОБА_4 подарувала
ОСОБА_6 саме ту частину квартири
АДРЕСА_1 у м. Львові, яка належала їй на
праві спільної часткової власності, а
тому відповідно до ст. 361 ЦК України
згоди позивача, як співвласника, для
здійснення даного правочину не
вимагалось та критично оцінив
пояснення позивача і його представника
з приводу того, що при укладенні
договору дарування частини квартири
було порушене преважне право позивача
на її набуття, оскільки переважне право
на придбання частки у іншого
співвласника відповідно до ст. 362 ЦК
України може виникнути лише у разі
укладення договору купівлі-продажу і
не розповсюджується на випадки
переходу частки за безоплатними
правочинами.

З матеріалів справи, на які суд першої
інстанції послався в обґрунтування
свого рішення, вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на квартиру від 27.01.1998 року
(а.с. 89) квартира АДРЕСА_1 у м. Львові
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8
(а.с. 90) його дружина ОСОБА_4 прийняла у
спадщину 1/3 частину належної йому
квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, про що
видано свідоцтво про право на спадщину
від 05.04.2001 року (а.с. 91).

З реєстраційного посвідчення від 17.04.2001
року (а.с. 92) вбачається, що ОСОБА_4
зареєструвала за собою право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у м.
Львові та відомості про це внесено у
реєстрову книгу № 30 за реєстровим №
21836-З.

Відповідно до витягу із реєстру права
власності на нерухоме майно (а.с. 93),
станом на 16.12.2011 року ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності із ОСОБА_2
належало 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у
м. Львові, а також на праві спільної
часткової власності - 1/3 частина такої.

З договору дарування від 15.03.2012 р. (а.с.
5-6) вбачається, що ОСОБА_4 подарувала
ОСОБА_6 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у м.
Львові, яка належить їй на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 05.04.2001 року Другою
Львівською державною нотаріальною
конторою за реєстровим № 1164 та
зареєстрованого Львівським обласним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
17.04.2001 року у реєстрову книгу № 30 за
реєстровим № 21836-З. З свідоцтва про
реєстрацію від 13.11.2012 року (а.с. 7)
вбачається, що ОСОБА_6 зареєструвала за
собою право власності на вказану
частку.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд вірно застосував правові
норми та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи дане рішення суд першої
інстанції вірно керувався ст. 215
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст.
216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З ст. 361 ЦК України вбачається, що
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину. Нотаріуси, що посвідчували
правочини, залучаються до участі у
справі як треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
якщо позивач обґрунтовує недійсність
правочину посиланням на неправомірні
дії нотаріуса. У разі якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної часткової власності,
суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК
відповідно до частини другої статті 35
ЦПК залучає до участі у справі про
визнання такого правочину недійсним
усіх співвласників. Якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної сумісної власності,
інші співвласники відповідно до
частини другої статті 369 ЦК до участі у
справі не залучаються, оскільки
правочин щодо розпорядження спільним
майном вважається вчиненим за згодою
всіх співвласників. За відсутності
такої згоди інші співвласники
відповідно до частини четвертої статті
369 ЦК можуть пред'явити позов про
визнання такого правочину недійсним.
Недотримання вимог статті 362 ЦК у разі
продажу учасником спільної часткової
власності своєї частки іншій особі не є
підставою для визнання правочину
недійсним. Інші співвласники у цьому
випадку вправі вимагати переведення на
них прав і обов'язків покупця.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 03 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.