АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1326/2014
Головуючий у І інстанції - Грегуль О.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Онищенко О.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 15 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4,
про тлумачення змісту правочину,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
відповідача за первісним позовом
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
на підставі договору позики. Просила
стягнути з останньої 554785 грн. - суму
позики, 2773 грн. 93 коп. - втрати від
інфляції за період з грудня 2012 року по
травень 2013 року, 11297 грн. 16 коп. - три
проценти річних за період з 02.10.2012 року
по 06.06.2013 року, 4000 грн. - витрати на
правову допомогу та 3441 грн. - судовий
збір.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним
позовом, вимоги якого неодноразово
уточнювались, просила постановити
рішення про тлумачення правочину від
15.05.2010 року, укладеного в усній формі
між нею і ОСОБА_3 та розтлумачити цей
правочин як договір про надання послуг
з передачі коштів третій особі в
аспекті положень «Глави 63. Послуги» ЦК
України, мотивуючи тим, що фактично
вона зобов'язувалась передати грошові
кошти ОСОБА_3, які зазначені в розписці
від 02.10.2011 року, третій особі по справі з
метою отримання ОСОБА_3 додаткового
доходу, а сама розписка від 02.10.2011 року
не є договором позики, а є актом
прийому-передачі грошових коштів для
третьої особи.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 15 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено , стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 554 785 грн. суми позики,
2773,93 грн. втрат від інфляції та 3441 грн.
судового збору. В іншій частині позову
відмовлено. У задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити зустрічні позовні вимоги
та відмовити в задоволенні первісного
позову, посилаючись на те, що суд
неповно з'ясував обставини справи,
зібраним доказам не дав належної
оцінки та допустив порушення норм
матеріального і процесуального закону
.

В суді апеляційної інстанції
апелянт та її представник просили
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення
про відмову у задоволенні основного
позову та задоволення зустрічних
позовних вимог.

ОСОБА_3 та її представник просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обгрунтованість постановленого
рішення в цій частині, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що згідно з
оригіналом написаної власноручно
ОСОБА_2 розписки від 02.10.2011 року, остання
отримала від ОСОБА_3 суму 554 785 грн., що за
курсом НБУ становило на той час 70 000
доларів США, яку зобов'язалась
повернути до 01.10.2012 року. У самій
розписці ОСОБА_2 зазначає, що розписка
написана нею власноручно, без примусу
та при свідках.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України За
договором позики одна сторона передає
у власність другій стороні грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині стягнення коштів за договором
позики, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку щодо характеру
правостосунків, які склалися між
сторонами.

Сам факт написання розписки про
отримання коштів та зобов'язання
повернути їх, ще не свідчить про
існування саме правовідносин, що
виникають із договору позики. Розписка-
це лише доказ передачі коштів. Суд
першої інстанції не перевірив, з якою
метою передавалися кошти, не встановив
дійсний характер правовідносин, що
склалися між сторонами.

Як вбачається із протоколів
допитів сторін в період слідства по
справі по обвинуваченню ОСОБА_4 і
позивач і відповідач визнавали факт
передачі коштів ОСОБА_3 ОСОБА_2, однак,
сторони також визнавали, що кошти
передавалися не ОСОБА_2 у власність, як
передбачено договором позики, а для
передачі ОСОБА_4 з метою отримання
ОСОБА_3 прибутку. Оскільки ОСОБА_4
кошти не повернула, вона
обвинувачується в шахрайстві, в тому
числі за неповернення коштів ОСОБА_3,
яка визнана по справі потерпілою .

Зазначена обставина
підтверджується також пред'явленням
позову в межах кримінальної справи
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 саме на суму 554 785 грн.(
а.с.145), що на думку колегії суддів
свідчить про те, що кошти передавалися
ОСОБА_3 ОСОБА_2 для передачі ОСОБА_4 , а не
бралися нею в позику.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку, що між сторонами
по справі не було укладено договір
позики в розумінні ст.. 1046 ЦК України,
позивач не надала суду достовірних
доказів на підтвердження існування між
сторонами саме договору позики, а тому
рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню та по
справі повинно бути постановлено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, який є недоведеним та
передчасним, оскільки по кримінальній
справі по обвинуваченню ОСОБА_4 вирок
не постановлено.

В частині позову про тлумачення
правочину, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
відмову у задоволенні позову.

Як вбачається із ст.. 213 ч.3 ЦК
України при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять , а також
загальноприйняте у відповідній сфері
відносин значення термінів.

ОСОБА_2 в своїй уточненій позовній
заяві просила постановити рішення про
тлумачення правочину, укладеного між
нею та ОСОБА_3 в усній формі, і
розтлумачити його як договір про
надання послуг про передачу коштів
третій особі.( а.с.109)

Однак, із змісту ст..213 ЦК України
вбачається, що тлумаченню підлягають
лише дійсні договори , тому при
тлумаченні правочину не повинна
змінюватися його суть, а можуть бути
розтлумачені лише значення слів,
понять та термінів. Які саме слова та
терміни в усному правочині повинен
розтлумачити суд , стороною не
доведено, тому в задоволенні даного
позову відмовлено правомірно, і в цій
частині рішення суду першої інстанції
повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст..ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного
суду м.Києва від 15 жовтня 2013 року в
частині стягнення боргу скасувати та
постановити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів відмовити.

В решті рішення Деснянського
районного суду м.Києва від 15 жовтня 2013
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: