Справа № 2-2418/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 27.02.2014 року звернулася з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею - 116,3 кв. м, житловою площею - 48,5 кв. м, за набувальною давністю.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що позов не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені підстави та обставини, якими позивачка обґрунтовує свою вимогу, тобто ті юридичні факти, на основі яких базуються вимоги до відповідачки, оскільки не зазначено обґрунтування права вимоги позивачки відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, а також спосіб захисту порушених, на її думку, прав.

Так, як вбачається з матеріалів позову, позивач вказує на те, що відповідачка, яка є її матір'ю, наприкінці 1999 року хотіла подарувати житловий будинок АДРЕСА_1, та надала їй дозвіл на проживання у ньому, проте до укладення договору у нотаріусу справа не дійшла.

На підставі зазначеного, позивачка вказує, що з 2000 року вона відкрито та безперервно володіє та користується будинком, утримує його, тобто виконує усі обов'язки власника, однак, звернувшись нещодавно до відповідачки з проханням передачі їй права власності, остання відмовилась.

Так, в позовній заяві позивачка, посилаючись на обставини щодо фактичного володіння нею спірного будинку більше 10 років, вважає, що за нею можна визнати право власності на підставі ст.344 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Разом з тим, зміст позовної заяви свідчить, що позивачем не викладені обставини щодо обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права та саме позивачки порушені, якими діями відповідачки, а також за яких обставин як правових підстав та чим саме передбачений таких спосіб захисту її прав та інтересів, враховуючи, що ст.344 ЦК України встановлює набуття права власності за набувальною давністю за наявності певних ознак: безперервність та добросовісність, що в свою чергу передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили таке володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння таким майном.

Крім того, позивачка, посилаючи на відповідну норму, як підставу набуття нею права власності на майно, в свою чергу не визначає підстав припинення права власності відповідачки на відповідне майно та не посилається на докази в підтвердження викладеного.

Отже, в змісті позовної заяви є не викладеними обставини, в чому саме полягає порушення прав позивачки і всупереч яким нормативним актам та з якими правовими наслідками.

Таким чином, позивачкою не викладене обґрунтування право вимоги до відповідачки відповідно до норм матеріального права, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто саме чиї права порушені, якими діями відповідачки та як вони взаємопов'язані, тобто який характер мають правовідносини, що виникли між позивачкою та відповідачкою саме з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких саме порушених прав позивачки, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача відповідачами, є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачці необхідно викласти обставини в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які саме її права, свободи чи інтереси були порушені, якими діями відповідачки, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який вона просить застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що позов не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки позивачка зазначивши ціну позову в розмірі 219508 грн., не виклала обставин з яких вона виходила визначаючи відповідну ціну, та надала докази сплати судового збору в розмірі 229,40 грн.

Однак, згідно з ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.4 «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується за ставкою - 1 відсоток від ціни позови, але не менше 0,2 розмір мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів заробітної плати.

З огляду на заявлені позивачем вимоги до суду з визначеною ціною позову 219508 грн. судовий збір має бути сплачений відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір» з врахуванням 1% від ціни позову, що в свою чергу складає 2195,08 грн.

Отже, позивачці необхідно у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» з урахуванням предмету та ціни позову доплатити сплати судовий збір та надати докази на підтвердження сплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачкою ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: