Дата документу 13.03.2014
Справа № 2-269/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року Мелітопольський
міськрайонний суд Запорізької області
у складі:

головуючого судді - Калугіної І.О.,

при секретарі - Горбань Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Мелітополі цивільну
справу за первісним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ сумісного майна
подружжя про визнання права власності
на ? частину квартири та нежитлового
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з первісним позовом
до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна
подружжя про визнання права власності
на ? частину квартири та нежитлового
приміщення за наступними підставами.

11 серпня 1990 року позивачка за первісним
позовом вступила до шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2. Від даного шлюбу
неповнолітніх дітей вони не мають.

14 липня 2011 року рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
шлюб між сторонами розірвано.

За період шлюбу вони за спільні кошти
придбали з відповідачем наступне
майно: квартиру АДРЕСА_1, нежитлову
будівлю, яка розташована по АДРЕСА_2,
житловий будинок АДРЕСА_3, Автомобіль
марки Volkswagen Caddy, державний номер НОМЕР_1,
Mitsubishi Colt 1.3, державний номер НОМЕР_2.

На підставі викладеного просить суд,
визнати за нею право власності на ?
частини квартири АДРЕСА_1, на другу
частину квартири визнати право
власності за відповідачем, на ? частини
нежитлової будівлі, яка розташована по
АДРЕСА_2, на другу частину квартири
визнати право власності за
відповідачем, на ? частини житлового
будинку АДРЕСА_3, на другу частину
квартири визнати право власності за
відповідачем, визнати за нею право
власності на автомобіль Volkswagen Caddy,
державний номер НОМЕР_1, за
відповідачем визнати право власності
на Mitsubishi Colt 1.3, державний номер НОМЕР_2,
стягнути з відповідача державне мито в
розмірі 1261 грн., витрати на ІТЗ у
розмірі 120 грн..

На протязі усього розгляду справи
додатково доповнила позовні вимоги та
просить визнати за нею право власності
на ? частину сумісного майна, виділити
їй у користування тренажер вартістю 1000
грн., кухонний гарнітур вартістю 1000
грн., визнати право власності за
відповідачем на автомобіль Славута -
110307 держ. номер НОМЕР_3. Стягнувши з
нього компенсацію за належну 1/2 частину
вищевказаного автомобіля у сумі 8512, 50
грн., а також судові витрати у сумі 229,40
гривень, та 114,70 гривень, а всього 344, 10
гривень.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1 В про поділ
спільного майна подружжя за наступними
підставами.

Дійсно за період шлюбу сторони
придбали наступне майно: квартиру
АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_3,
Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний
номер НОМЕР_1, Mitsubishi Colt 1.3, державний
номер НОМЕР_2.

Однак нежитлове приміщення, по
проспекту АДРЕСА_2, а саме магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вважає своєю особистою
приватною власністю, оскільки вказане
приміщення було набуте ним як
приватним підприємцем, хоча і під час
шлюбу з ОСОБА_1, але не за спільні кошти
подружжя, а за кошти одержані особисто
мною в борг від ОСОБА_4 для здійснення
підприємницької діяльності.
Право власності на вказане приміщення
було зареєстровано за ним на підставі
свідоцтва про право власності на
магазин-фотосалон від 13 квітня 2000 року,
в якому зазначено, що це майно належить
йому як приватному підприємцю. Крім
того, він провів реконструкцію даного
приміщення під магазин, яке було
погоджено з відповідними органами
державної влади та оформлено належним
чином земельну ділянку під викупленою
ним квартирою. Крім цього він як
приватний підприємець уклав договори
оренди вільної площі магазину з іншими
приватними підприємцями. Окрім того, я,
діючи як приватний підприємець ОСОБА_2
оплачував вартість усіх будівельних
робіт, пов'язаних із реконструкцією
нежитлової будівлі.

На підставі викладеного просить
визнати за ним право власності на
автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний
номер НОМЕР_1, за відповідачкою за
зустрічним позовом визнати право
власності на Mitsubishi Colt 1.3, державний
номер НОМЕР_2, визнати право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1, а на
другу частину за відповідачкою за
зустрічною позовною заявою, визнати за
позивачем за зустрічним позовом право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_3, а на другу частину за
відповідачкою за зустрічною позовною
заявою, у власність відповідачки за
зустрічним позовом виділити спальний
гарнітур вартістю, диван, дві
шафи-купе, кондиціонер Самсунг,
телевізор марки Самсунг, обідній стіл,
меблева стінка у кімнату італійської
марки Fillippo, кухонний гарнітур, у його
власності залишити диван-малютку,
стягнути з відповідачки за зустрічним
позовом різницю вартості поділеного
майна у сумі 68 697 грн.., визнати за
позивачем за зустрічним позовом як
особисту приватну власність нежитлову
будівлю, яка розташована за адресою: по
проспекту АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачка за
первісним позовом ОСОБА_1 та її
представник частково визнали
зустрічний позов, а саме погодились,
щоб у її власність було виділено
наступне майно автомобіль Mitsubishi Colt 1.3,
державний номер НОМЕР_2, житловий
будинок АДРЕСА_3, спальний гарнітур
вартістю, диван, дві шафи-купе,
кондиціонер Самсунг, телевізор марки
Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у
кімнату італійської марки Fillippo,
кухонний гарнітур, та згодна, щоб
відповідач сплатив на її користь
компенсацію за різницю виділеного
майна у сумі 15 074 грн.

У власність відповідача за первісним
позовом ОСОБА_2 виділене наступне
майно: автомобіль марки Volkswagen Caddy,
державний номер НОМЕР_2, автомобіль
марки Славута-110307, державний номер
НОМЕР_3, квартира АДРЕСА_1, та
диван-малютка.

Стосовно нежитлового приміщення по
АДРЕСА_2, магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»
позовні вимоги підтримали, просять
визнати за нею право власності на ? його
частини, так як вважають, що квартира
купувалася подружжям у період шлюбних
відносин для потреб сім'ї, а вже потім
було вирішено зробити реконструкцію
квартири на магазин. На реконструкцію
магазину вони брали кошти в борг у її
рідного дядька в розмірі 20 000 доларів
США, яку потім віддали. Крім того
позивачка зазначає, що довгий період
часу офіційно працювала у цьому
магазині, поки відповідач займався
іншими обов'язками у магазині стосовно
придбання товару, тощо.

В судовому засіданні позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_2 та його
представник підтримали свій
зустрічний позов, однак погодились що
йому у власність буде виділене
наступне майно:

Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний
номер НОМЕР_2, автомобіль марки
Славута-110307, державний номер НОМЕР_3,
квартира АДРЕСА_1, та диван-малютка;

у власність відповідачки за зустрічним
позовом ОСОБА_1 було виділено наступне
майно автомобіль Mitsubishi Colt 1.3, державний
номер НОМЕР_2, житловий будинок АДРЕСА_3,
спальний гарнітур вартістю, диван, дві
шафи-купе, кондиціонер Самсунг,
телевізор марки Самсунг, обідній стіл,
меблева стінка у кімнату італійської
марки Fillippo, кухонний гарнітур, та
згодна, щоб відповідач сплатив на її
користь компенсацію за різницю
виділеного майна у сумі 15 074 грн.

Однак ОСОБА_2 просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання за нею права власності на ?
частину нежитлового приміщення, по
проспекту АДРЕСА_2, так як його вважає
своєю особистою приватною власністю,
оскільки приміщення було набуте ним як
приватним підприємцем.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, на основі
повно і всебічно з'ясованих судом
обставин, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених довести
статтею 61 ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

11 серпня 1990 року позивачка за первісним
позовом вступила до шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2/а.с.10/. Від даного
шлюбу неповнолітніх дітей вони не
мають.

14 липня 2011 року рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
шлюб між сторонами розірвано./а.с.11/

За період шлюбу вони за спільні кошти
придбали з відповідачем наступне
майно: квартиру АДРЕСА_1, житловий
будинок АДРЕСА_3, Автомобіль марки
Volkswagen Caddy, державний номер НОМЕР_1, Mitsubishi
Colt 1.3, державний номер НОМЕР_2,
автомобіль марки Славута-110307, а також
диван-малютка, спальний гарнітур
вартістю, диван, дві шафи-купе,
кондиціонер Самсунг, телевізор марки
Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у
кімнату італійської марки Fillippo,
кухонний гарнітур.

Так сторони погодили, що відповідачка
за зустрічним позовом ОСОБА_1 визнала
частково зустрічний позов та
погодилася, що позивачу за зустрічним
позовом ОСОБА_2 у власність буде
виділене наступне майно:

Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний
номер НОМЕР_2, автомобіль марки
Славута-110307, державний номер НОМЕР_3,
квартира АДРЕСА_1, та диван-малютка.

Сторони також погодили, що у власність
ОСОБА_1 виділяється автомобіль Mitsubishi Colt
1.3, державний номер НОМЕР_2, житловий
будинок АДРЕСА_3, спальний гарнітур
вартістю, диван, дві шафи-купе,
кондиціонер Самсунг, телевізор марки
Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у
кімнату італійської марки Fillippo,
кухонний гарнітур, а також ОСОБА_2 на
користь позивачки за первісним позовом
сплачує компенсацію за різницю
виділеного майна у сумі 15 074 грн.

Отже, в цій частині позовних вимог суд,
в силу вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України та за
наявності для того законних підстав у
зв'язку з тим, що сторони погодилися на
взаємні поступки ухвалює рішення про
задоволення позовних вимог у цій
частині, оскільки на думку суду саме
такий розподіл даної частини спільного
майна обумовлений порядком
користування зазначеним майном який
вже склався між сторонами та найбільш
відповідає інтересам сторін .

Стосовно позовних вимог первісного
позову та зустрічного позову в частині
спору щодо поділу нежитлового
приміщення по проспекту АДРЕСА_2, суд
виходить з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні
сторони 18.06.1999 року купили квартиру
АДРЕСА_2, право власності було
зареєстровано за ОСОБА_2. Цей
встановлений факт сторонами та їх
представниками не заперечувався.

У 2000 році квартиру було
реконструйовано під магазин-фотосалон
та на підставі рішення виконавчого
комітету Мелітопольської міської ради
від 31.01.2000 року №14/24 було видано
свідоцтво про право власності на
магазин-фотосалон за вищевказаною
адресою на ОСОБА_2 /а.с.62/

Так, ОСОБА_2 дійсно за вказаною адресою
здійснював та здійснює підприємницьку
діяльність, що підтверджується копією
свідоцтва про сплату єдиного податку
/а.с.63/

Як встановлено в судовому засіданні
позивачка була зареєстрована як
фізична особа-підприємець, що
підтверджується копією свідоцтва про
державну реєстрацію ФОП від 12.07.2004 року
/а.с.146/ , нею також було отримано
свідоцтво про сплату єдиного податку
від 11 грудня 2009 року, згідно якого видом
її діяльності за адресою АДРЕСА_2 була
роздрібна торгівля іншими
непродовольчими товарами. /а.с. 147/

Договору оренди площі житлового
приміщення АДРЕСА_2 між сторонами
укладено не було, а отже сторони
спільно користувалися зазначеним
приміщенням, вели спільний сімейний
бізнес.

Вказаний висновок суду підтримали
допитані в судовому засіданні свідки.

Так, свідок ОСОБА_6, показав в судовому
засіданні, що він працює фотографом, в
1997 році познайомився зі сторонами у
справі, в той час вони спільно
працювали, займаючись наданням послуг
з друку фотографій у приміщенні ДК ім.
Шевченко, щоденно користувався у їх
солоні послугами з проявки фотографій.
Керівні функції в магазині виконувала
ОСОБА_1, саме з нею свідок контактував
найбільш за все, ОСОБА_2 виготовляв
рамки для фотографій. Вони вели
спільний бізнес, усі клієнти сприймали
їх як повноцінних господарів
фотосалону.

Свідок ОСОБА_7, показала в судовому
засіданні, що вона в 2000 році
познайомилася зі сторонами та
працювала у них у фотосолоні в якості
продавця по серпень 2004 року. Приймала
на роботу її позивачка за первісним
позовом ОСОБА_1. Підпорядкувалася вона
сторонам. ОСОБА_1 займалася внутрішніми
справами фотосалону, тоді як ОСОБА_2
займався оформленням документів в
податковій інспекції. Було видно, що у
них спільний бізнес, сварок з цього
приводу у них не було.

Свідок ОСОБА_8, показала в судовому
засіданні, що з 2000 року вона знайома зі
сторонами. Так, вони у 1999 році купили
квартиру в м. Мелітополі, а потім у 2000
році переобладнали її у
магазин-фотосалон. Вони разом там
робили ремонт, наймали робітників для
цього. ОСОБА_1 працювала з першого дня
відкриття в магазині і до розлучення з
ОСОБА_2.

Суд також бере до уваги показання
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3, які показали
в судовому засіданні, що вони проводили
цілий ряд ремонтних робіт в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та саме ОСОБА_2, як
приватний підприємець заключав з ними
договори на виконання ремонтних робіт,
так як вони не спростовують того, що
ОСОБА_1 могла займатися іншою роботою в
їх спільному бізнесі. Тоді як ОСОБА_2,
зареєстрований приватним підприємцем
і це дозволяло йому укладати договори
на виконання будь-яких робіт пов'язаних
з фотосалоном. Крім того вказані
свідки показали, що за виконані роботи
з ними проводилися не лише
безготівкові розрахунки з рахунку ПП
ОСОБА_2, роботи оплачувалися й
готівкою, походження якої з особистих
коштів ОСОБА_2 не доведено.

Разом з тим, суд ставиться критично до
показань свідка ОСОБА_10, який показав в
судовому засіданні, що ОСОБА_1 є його
племінницею, у 2000 році сторони
попросили у нього 20 000 доларів США в
борг на реконструкцію квартири під
фотосалон, які він дав під розписку.

Однак свідок не зміг точно сказати, хто
зі сторін точно просив у нього гроші, що
начебто ОСОБА_2 в телефонній розмові,
тоді як отримувала гроші безпосередньо
ОСОБА_1, вона ж борг віддавала згідно
розписок.

Суд бере до уваги посилання
відповідача на те, що він як приватний
підприємець за адресою спірного
нежилого приміщення заключав договори
на проведення ряду будівельних робіт в
фотосолоні «ІНФОРМАЦІЯ_1», а пізніше
здавав в оренду вільну площу магазину
іншими підприємцям. Проте це ніяким
чином не позбавляло позивачку
здійснювати разом з відповідачем
підприємницьку діяльність в інтересах
родини.

Відповідно ст.. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Рішенням Конституційного суду України
від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 офіційно
розтлумачено положення частини першої
статті 61 Сімейного кодексу України, а
саме, що статутний капітал та майно
приватного підприємства, які
сформовані за рахунок спільної
сумісної власності - є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи ті обставини справи, що
сторони в період шлюбу купили квартиру,
яку лише пізніше було реконструйовано
в фотосалон «ІНФОРМАЦІЯ_1», позивачка
ОСОБА_11 була зареєстрована як фізична
особа підприємець та здійснювала
підприємницьку діяльність за цією
адресою, показання свідків про те, що
сторони разом займалися розвитком
спільного бізнесу в інтересах родини з
розподілом обов'язків, а також, що жодна
зі сторін не навела вагомих та
переконливих доказів того, що гроші на
реконструкцію кожен з них взяв у борг
окремо один від одного, або інших
доказів, які б доводили походження
витрачених на фотосалон коштів з
іншого джерела, ніж сімейний бюджет,
суд робить висновок, що вказаний
магазин фотосалон «ІНФОРМАЦІЯ_1» є
об'єктом спільного майна подружжя.

Посилання представника позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_12 на Ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України
від 04 грудня 2013 року по справі щодо
поділу спільного майна подружжя, якою
встановлено, що особа купуючи під час
шлюбу нерухоме майно як фізична
особа-підприємець для здійснення
підприємницької діяльності не за
спільні кошти подружжя діє як власник
цього майна й суб'єкт господарювання в
процесі здійснення ним господарської
діяльності, суд не бере до уваги з
наступних підстав.

По-перше, в судовому засіданні, на думку
суду, не доведено той факт, що позивач
за зустрічним позовом купив спірне
приміщення за свої власні кошти, чи за
позичені ним в борг від ОСОБА_4 для
здійснення підприємницької
діяльності.

Так, на підтвердження цього ОСОБА_2 в
судовому засіданні надав розписку від
15 червня 1999 року. Однак ОСОБА_4 не був
допитаний в судовому засіданні в
якості свідка, встановити його особу
суд був позбавлений можливості, а тому
суд не має можливості однозначно
встановити дійсність даної розписки,
та ставиться до цього доказу критично.
До того ж суд вважає, що дана розписка
не дає уявлення про те, коли, яким чином
(частинами або ні) та з яких саме коштів
було повернуто вказану в розписці
грошову суму, із спільного сімейного
бюджету або будь-яких особистих коштів
ОСОБА_2, що на думку суду має вирішальне
значення. Будь яких доказів того, що
вказаний в розписці борг повертався за
рахунок особистих коштів ані ОСОБА_2,
ані його представником суду не
надавалося. За таких обставин вважати,
що в купівлю та реконструкцію
фотосалону були вкладені особисті
кошти ОСОБА_2 в розмірі 30000 грн. не має
підстав.

До того ж твердження ОСОБА_2 про те, що
салон-магазин було придбане лише за
його особисті кошти, а саме за ті 30 000
грн які він взяв в борг у ОСОБА_4
суперечить його ж твердженню про те, що
вартість магазину складає 100 000 грн.,
викладеному ним у зустрічній позовній
заяві від 8 грудня 2011 року (а.с. 52)

По-друге, на момент покупки квартири у
1999 році позивач за зустрічним позовом
ОСОБА_2 не був зареєстрований як
приватний підприємець, доказів цього
суду не надано, квартира була оформлена
на нього за договором купівлі-продажу
як на фізичну особу, що сторонами в
судовому засіданні не заперечувалося.

По-третє, вирішуючи питання про
застосування в спірному питанні
рішення Конституційного суду України
чи ухвали Вищого спеціалізованого суду
України, суд керується тим, що одним із
повноважень Конституційного суду
України є офіційне тлумачення
Конституції та законів України, тоді як
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України для суду першої інстанції
носить більше рекомендаційний
характер та не спростовує висновків
Конституційного суду України.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що
в рішенні Конституційного суду
йдеться про статутне майно приватного
підприємства, а не майно фізичної
особи - підприємця, тому дане рішення не
може бути застосоване до спірних
правовідносин, суд вважає в даному
випадку несуттєвими .

Отже, враховуючи те, в судовому
засіданні не доведено, що майно, яке на
даний час належить ФОП ОСОБА_2, а саме
приміщення магазину -фотосалону
"ІНФОРМАЦІЯ_1", формувалося за його
особисті кошти, житлова квартира по
АДРЕСА_2, яка пізніше була
реконструйована в даний фотосалон була
придбана сторонами в період шлюбу за
спільні кошти подружжя, сторони
фактично вели спільний сімейний бізнес
як до придбання даного об'єкту
нерухомості, так і після його
придбання та реконструкції, суд
приходить до висновку, що нежитлове
приміщення фотосалон «ІНФОРМАЦІЯ_1» є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а тому в силу вимог
ч.1 ст. 70 СК України підлягає поділу у
рівних частинах між сторонами.

Що стосується позовних вимог
ОСОБА_1 стосовно тренажеру вартістю 1000
грн. та кухонного гарнітуру вартістю 1000
грн. суд вважає необхідним в цій
частині в позові відмовити, оскільки
відповідачем ОСОБА_2 ці вимоги не
визнані, він вказав що не знає, що це за
майно, а позивачкою взагалі не
доведений факт придбання вказаного
майна та його наявність.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212 - 215 ЦПК
України, та ст.ст.. 69-71 СК України,
Рішенням Конституційного суду України
від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ сумісного майна подружжя про
визнання права власності на ? частину
квартири та нежитлового приміщення -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
автомобіль Mitsubishi Colt державний номер
НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину нежитлового приміщення по
АДРЕСА_2.

У власність ОСОБА_1 виділити наступне
майно:

- спальний гарнітур;

- диван;

- дві шафи-купе;

- кондиціонер Самсунг;

- телевізор марки Самсунг;

- обідній стіл;

- меблева стінка італійської
марки Fillippo;

- кухонний гарнітур;

Стягнути з ОСОБА_2, ід. код НОМЕР_5,
проживає за адресою: АДРЕСА_1
компенсацію за різницю виділеного
майна на користь ОСОБА_1, ід. код НОМЕР_6,
проживає за адресою: АДРЕСА_3 у сумі 15 074
/п'ятнадцять тисяч сімдесят чотири/
гривні.

В іншій частині первісного позову -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
автомобіль Volkswagen Caddy, державний номер
НОМЕР_1, на автомобіль марки
Славута-110307, державний номер НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину нежитлового приміщення по
АДРЕСА_2.

У власність ОСОБА_2 виділити
диван-малютку.

В іншій частині зустрічного позову -
відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути
подано до апеляційного суду
Запорізької області через
Мелітопольський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

С У Д Д Я: