АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/697/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Чех Н.А
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири,

встановила:

В квітні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з вказаним позовом до
відповідача ОСОБА_2, в якому просив
визнати за ним право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 грудня 2013 року позов
задоволено : визнано квартиру АДРЕСА_1
спільним майном подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції
припустився помилки при визначенні
правового режиму спірної квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
оскільки кошти, витрачені на купівлю
цієї квартири у розмірі 12 500 доларів США
є особистою власністю ОСОБА_2, а решта
коштів у розмірі 2000 доларів США,
належала позивачу та відповідачу на
праві спільної сумісної власності і
підлягають поділу.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував ту обставину, що після
розірвання шлюбу на утриманні ОСОБА_2
залишилось двоє неповнолітніх дітей:
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання яких позивач
не сплачує аліменти, які стягнуті
рішенням Апеляційного суду м. Києва від
20.02.2013 року.

В судовому засіданні апелянт та її
представник підтримали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити; позивач та його
представник вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін та їх представників,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_3 свої вимоги
обґрунтовував тим, що 14.10.1995
рокусторони зареєстрували шлюб. З часу
реєстрації шлюбу їх родина проживала в
однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2, що
належала відповідачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 від
шлюбу народилася донька ОСОБА_4. Після
народження дитини він та відповідач
для покрашення їх житлових умов
вирішили купити двокімнатну квартиру
на Лівому березі, ближче до батьків
позивача. Коштів на купівлю квартири не
було, подружжя прийняли рішення
спільно зібрати кошти на купівлю
спільної квартири, в тому числі шляхом
і продажу однокімнатноїквартири,
автомобіля та використати спільні
збереження їх родини. Кошти, вкладені в
купівлю спірної квартири були
витрачені в інтересах сім'ї, без жодних
умов стосовно їх повернення або
збільшення чи зменшення часток
позивача та відповідача. В 1997 році він
та відповідач купили квартиру АДРЕСА_1,
реальна вартість її становила 14 500
доларів США, крім цього були сплачені
послуги брокера та нотаріуса Київської
Універсальної біржі. Вказана квартира
є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Після купівлі квартири вони
найняли майстра, який зробив ремонт,
меблювали її.

На початку жовтня 2009 року позивач був
вимушений піти з квартири, оскільки
відповідач вже мала намір проживати з
новим чоловіком, а 27.04.2010 року їх шлюб
був розірваний. Після розлучення він не
намагався вирішити питання власності
на свою Ѕ частину квартири, оскільки
його право власності ніхто не
порушував, але останнім часом права
його дітей, які залишилися проживати в
спірній квартирі, постійно порушуються
відповідачем та її новим чоловіком,
який мешкає в цій квартирі. За таких
обставин він не має змоги
використовувати свою власність на
власний розсуд та захистити права
своїх дітей.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з
14.10.1995 року по 02.12.1997 року та з 22.07.1999
року по 27.04.2010 року, від якого мають
неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період перебування у шлюбі сторонами
була придбана двокімнатна квартира
АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу
від 14.01.1997 року, посвідченого на
Київській універсальній біржі,
укладеного на ім'я покупця - ОСОБА_2 ( а.с.
159).

Також судом встановлено, що в день
придбання спірної квартири була
продана однокімнатна квартира по
АДРЕСА_2, яка належала на праві
власності відповідачу, була її
дошлюбним майном.

При з'ясуванні обставин щодо ціни, за
яку була продана однокімнатна квартира
та придбана двокімнатна, з пояснень
позивача судом було встановлено, що
кошти від продажу однокімнатної
квартири були внесені у купівлю
спірної двокімнатної квартири, яка
була придбана за 14 500 доларів США, та
додатково витрачені кошти на послуги
брокера та нотаріуса. При цьому судом
не було прийнято до уваги пояснення
відповідача про те, що вартість
однокімнатної квартири повністю
відповідала вартості двокімнатної, та
за придбання спірної квартири нічого
не доплачувалося, оскільки відповідач
на неодноразові запитання не змогла
назвати реальної ціни жодної із
квартир.

Тому суд першої інстанції виходив з
наявних у матеріалах справи договорів
купівлі-продажу, в яких ціна кожної з
квартир зазначена в однаковому розмірі
- 200 грн., а вартість за
довідками-характеристиками БТІ:
однокімнатної квартири по АДРЕСА_2 - 39,45
грн., а спірної двокімнатної квартири -
53,19 грн., та дійшов висновку, що вартість
спірної квартири була більшою, ніж
вартість однокімнатної квартири,
належної відповідачу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що у
придбання спірної квартири були
внесенні частково кошти від продажу
належної відповідачу квартири по
АДРЕСА_2, від продажу автомобіля, що
належав позивачу; спільні кошти
подружжя були внесені за послуги
брокера та нотаріуса, в спірній
квартирі був зроблений ремонт.
Враховуючи, що відповідач взагалі не
визнає за позивачем будь-якої частини
власності у спірній квартирі та що
відповідач не просила визначити у
спірній квартирі якусь її особисту
частку із-за внесення коштів від
продажу особистого майна
(однокімнатної квартири); що відповідач
взагалі за всі судові засідання не
вказала жодної ціни, за яку було
продажу однокімнатну квартиру і
куплено спірну квартиру, не просила
призначити експертизу чи витребувати
інформацію щодо вартості аналогічних
квартир станом на 1997 рік, суд дійшов
висновку, що спірна квартира була
придбана в період шлюбу сторін і має
бути визнана спільною сумісною
власністю подружжя, на яку кожен з них
має право у рівних частках.

Однак колегія суддів не може
погодитись з даними висновками суду
першої інстанції у повному обсязі,
оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи та зроблені з
порушенням норм матеріального права,
враховуючи наступне.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції виходив з положень ст. 60,61 СК
України, відповідно до яких, майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.
Якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором , є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Виходячи із наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції доказів, колегія суддів
вважає правильним висновок суду про
визнання квартири АДРЕСА_1 спільною
власністю подружжя, оскільки квартира
придбана у період шлюбу та у її
придбання були вкладені спільні кошти
подружжя. Однак висновок суду про
рівність часток подружжя у праві
власності на квартиру при її поділі - не
відповідає обставинам справи, зокрема
тим, що визнані обома сторонами.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до правової позиції,
зазначеної Верховним Судом України у
постанові від 02.10.2013 року у справі №
6-79цс13, застосування якої в силу ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим, належність
майна до спільної сумісної власності
подружжя визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Статтею 24 КпШС України, що була
чинною на час придбання майна, було
закріплено, що до роздільного майна
подружжя належить майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування. У період
чинності зазначеної норми Верховним
Судом України у п.9 Постанови Пленуму №
16 від 12.06.1998 року були надані
роз'яснення : якщо котрийсь із подружжя
зробив вкладення у придбання спільного
майна за рахунок майна, яке належало
йому до одруження або було одержане ним
під час шлюбу у дар, у порядку
спадкування, надбане за кошти, що
належали йому до шлюбу, або іншого
роздільного майна, то ці вкладення
мають враховуватися при визначенні
часток подружжя у спільній сумісній
власності.

На даний час вказані відносини
аналогічно врегульовані ч. 7 ст. 57 СК
України, відповідно до якої, якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

Однак при визначенні часток кожного із
подружжя у спільному майні, судом не
було враховано зазначені положення
норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачу ОСОБА_2 до
одруження на праві власності належала
однокімнатна квартира АДРЕСА_2, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 17.08.1995 року,
виданого Виконавчим комітетом
Московської районної ради народних
депутатів ( а.с. 120).

З матеріалів справи встановлено
і не заперечується сторонами, що
однокімнатна квартира, що належала
відповідачу, була продана в той же день,
що і придбана спірна двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 - 14 січня 1997 року ( а.с.
119, 142).

З матеріалів справи також
вбачається, що позивач визнавав ту
обставину, що кошти від продажу
власної квартири були вкладені
дружиною у придбання двокімнатної
квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2
зробила вкладення у придбання
спільного майна за рахунок майна, яке
належало їй до шлюбу, то ці вкладення
мають враховуватись при визначенні
часток подружжя у спільній сумісній
власності.

В суді апеляційної інстанції
позивач та відповідач визнали, що
спірна квартира була придбана за 14 500
доларів США. Позивач ОСОБА_3,
заперечуючи проти доводів апеляційної
скарги про те, що особистою власністю
ОСОБА_2 є виручені від продажу квартири
кошти у розмірі 12 500 доларів США, визнав
та підтвердив у своїх поясненнях в
судовому засіданні, що відповідачем
ОСОБА_2 було виручено від продажу
однокімнатної квартири 12 000 доларів
США, які вона у повному обсязі вклала у
придбання спірної квартири.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами,
не підлягають доказуванню.

Крім того, позивач зазначив, що у
придбання квартири були вкладені його
особисті кошти від продажу автомобіля
ВАЗ -2107 у розмірі 2000 доларів США, а також
500 доларів США, які належали йому
особисто, оскільки були накопичені ним
до одруження.

Проте вказані пояснення позивача
жодними належними доказами не
підтверджуються, оскільки відповідно
до облікових даних УДАІ м. Києва,
автомобіль ВАЗ-2107, д.н. НОМЕР_1, що був
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, був
знятий з обліку для реалізації 09.11.1996
року, тобто за два місяці до придбання
квартири.

Інших належних доказів щодо дати
продажу, розміру виручених від
продажу автомобіля коштів, а також тієї
обставини, що саме ці кошти були
вкладені у придбання спірної квартири -
матеріали справи не містять, як і тих
обставин, що решта 500 доларів США також
належали особисто позивачу.

Посилання позивача на наявність в
оголошеннях в газеті АВІЗО такої ж ціни
автомобілів ВАЗ-2107, 1990 року випуску, -
колегія суддів не може прийняти до
уваги, оскільки доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що кошти у розмірі 2500 доларів
США, що були вкладені подружжям сторін
у придбання спірної квартири, є
спільними.

Посилання позивача на те, що за спільні
кошти в подальшому було здійснено
ремонт спірної квартири, не
приймаються до уваги колегією суддів,
оскільки не мають правового значення
для вирішення справи, адже предметом
доказування у справі є , зокрема,
розмір спільних та розмір особистих
коштів подружжя, вкладених у придбання
спірного майна, а не вартість
здійснених поліпшень. Належних доказів
посилань позивача, що внаслідок
проведеного ремонту вартість квартири
істотно збільшилась за рахунок
трудових і грошових затрат позивача -
матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність врахування
розміру особистих коштів відповідача,
вкладених у придбання спірної
квартири, при визначенні часток
подружжя у спільній власності, а саме: 14
500 доларів США - загальна вартість
квартири; 12 000 доларів США - особисті
кошти ОСОБА_2, 2500 доларів США - спільні
кошти подружжя.

Отже, при розрахунку часток кожної із
сторін у праві власності на квартиру
частка позивача в грошовому виразі
становить 1250 (2500:2) доларів США, частка
відповідача - 13 250 (12 000 + 1250) доларів США,
що у частковому співвідношенні складає
відповідно 9/100 та 91/100 частин.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України , що містяться
в п. 25 Постанови № 11 від 21.12.2007 року ,
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, а саме: необхідно визнати за
позивачем право власності на 9/100 частин
квартири АДРЕСА_1, та визнати за
відповідачем ОСОБА_2 право власності на
91/100 частки вказаної квартири.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 грудня 2013 року -
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на Ѕ частину квартири -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
9/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
91/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: