РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1881/14-ц

провадження у справі № 2/0285/811/14

18 грудня 2014 року
м.
Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний
суд Житомирської області у складі
судді Романюк Юлії Геннадіївни, за
участі секретаря судового засідання
Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у
справі:

- позивача (відповідача за позовом
третьої особи): ОСОБА_1,

- третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору до
обох сторін:

ОСОБА_2, представник ОСОБА_3,

- відповідача: представник Длугаш
О.С.,

- третьої особи без самостійних
вимог: представник органу опіки та
піклування

виконавчого комітету Гульської
сільської ради не прибув,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Публічно акціонерного
товариства «Райффайзен банк Аваль» про
визнання договору іпотеки недійсним та
за позовом ОСОБА_2 (як третьої особи з
самостійними вимогами на предмет
спору, який діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4)
до Публічно акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль», ОСОБА_1, третя
особа без самостійних вимог - Орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Гульської сільської ради про
визнання недійсним договору іпотеки
житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовом до відповідача Публічно
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» про визнання договору
іпотеки недійсним, в якому просить
визнати договір іпотеки, що
посвідчений 14.08.2006 року державним
нотаріусом Новоград-Волинської
державної нотаріальної контори
Житомирської області та
зареєстрований в реєстрі за № 3-1072 -
недійсним.

В обґрунтування позову позивачка
зазначає, що 14.08.2006 року в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між нею та відповідачем було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є житловий будинок АДРЕСА_1, який
належить їй на підставі договору
купівлі-продажу від 28.07.2006 року. З 29.05.1999
року по 06.08.2014 року вона перебувала у
шлюбі з ОСОБА_2. Останній, як один із
подружжя - а тому співвласник
іпотечного майна, згоди на укладання
договору іпотеки не надавав, що на
думку позивачки і є підставою
недійсності правочину - оспорюваного
нею договору іпотеки.

В свою чергу, ОСОБА_2, який був залучений
ухвалою суду від 11.09.2014 року до участі у
даній цивільній справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
вступив у справу в якості третьої особи
з самостійними вимогами на предмет
спору, який діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4
заявивши позов до Публічно
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», ОСОБА_1, третя особа без
самостійних вимог - Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Гульської сільської ради про визнання
недійсним договору іпотеки житлового
будинку, в якому просить визнати
недійсним договір іпотеки, укладений
14.08.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1

В обгрунтування свого позову ОСОБА_2
зазначає, що 29.05.1999 року він уклав шлюб з
гр. ОСОБА_1, який був зареєстрований
ЗАГСом м. Каган Бухарської області,
Узбекистану, за актовим записом №105.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син -
ОСОБА_4. На початку 2006 року, не маючи
власного житла для проживання сім'ї,
вони підшукали для себе житловий
будинок по АДРЕСА_1, та попередньо
узгодивши з його продавцем ціну
продажу в сумі 300000 грн., яка була
еквівалентна його ринковій вартості, у
травні цього року вселились в останній
зі своєю сім'єю. Оскільки подружжям
попередньо було заощаджено грошових
коштів лише у сумі 250000 грн., решту суми,
тобто 50000 грн. вони мали зібрати та
доплатити продавцю до кінця серпня 2006
року. Так як на той час у ОСОБА_2. був
втрачений паспорт громадянина
Республіки Узбекистану, то після
оформлення 28 липня 2006 року
купівлі-продажу будинку на ім'я його
дружини ОСОБА_1 він за сприянням
Посольства Республіки Узбекистан
відлетів на свою батьківщину з метою
оформлення та отримання нового
паспорту. Перед відбуттям за кордон
вони домовились з дружиною про
необхідність позики коштів, яких не
вистачає, у знайомих ОСОБА_1 на той
випадок, якщо до кінця літа 2006 року він
не зможе з грошима приїхати з
Узбекистану. Повернутись в Україну, у
зв'язку із затримкою у видачі паспорту,
він зумів лише на початку жовтня 2006
року. Після приїзду на Україну його
дружина йому повідомила про те, що
необхідні кошти на погашення боргу за
придбання житла вона позичила у своїх
знайомих, які необхідно їм повернути на
протязі 1,5-2 наступних років, що він в
майбутньому і зробив, зібравши та
надавши ці гроші своїй дружині для
погашення позики. Після цього вона
захворіла та між ними почались сімейні
негаразди, у зв'язку з чим він почав
переважно проживати у м. Києві за
місцем своєї роботи, приїжджаючи у с.
Гульськ лише епізодично навідатись з
сином. У 2014 році ОСОБА_1 подала позов про
розлучення, який був задоволений судом.
Нещодавно по телефону остання
повідомила про те, що його
викликатимуть до суду як зацікавлену
особу, оскільки у неї має місце спір з
Аваль-банком з приводу їхнього
житлового будинку. Після ознайомлення
з матеріалами судової справи та
спілкування з колишньою дружиною
ОСОБА_1 дізнався про те, що остання, з
метою отримання у банку кредиту на
придбання якоїсь квартири уйого
відсутність та без погодження зі ним 14
серпня 2006р. отримала кредит, при якому
незаконно, в порушення його майнових
прав та прав його неповнолітнього сина
ОСОБА_4, передала в іпотеку
вищезазначений їхній житловий будинок.
З огляду на викладене вважає, що
кредитний договір та договір іпотеки
не були належним чином погоджені як з
ним, як членом подружжя та водночас
законним представником неповнолітньої
дитини, так і органом опіки та
піклування, а цим самим відповідачами
було порушено майнові та житлові права,
а тому договір іпотеки підлягає
визнанню у судовому порядку недійсним.

Відповідач Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен банк Аваль»
(надалі - Банк) подали до суду письмові
заперечення, які зводяться до того, що
Банк заперечує проти позову ОСОБА_1
повністю та вважає позов безпідставним
і необґрунтованим, виходячи із
наступного. В липні 2006 року ОСОБА_1
звернулась до Акціонерного
поштово-пенсійного банку «Аваль»
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль») із запитом про отримання
кредиту на купівлю нерухомого майна. В
підтвердження власних намірів
отримати кредит в АППБ «Аваль» ОСОБА_1
надала до Банку договір купівлі -
продажу житлового будинку, укладеного
28.07.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про
купівлю житлового будинку з усіма
надвірними будівлями загальною площею
94,6 м.кв., що знаходиться в АДРЕСА_1, що
посвідчений та зареєстрований
приватним нотаріусом Новоград
Волинського районного нотаріального
округу Житомирської області ОСОБА_6 в
реєстрі за № 3063. Пунктом 2. Договору
купівлі - продажу передбачено, що
продаж вчинено за 303000, 00 гривень, які
ОСОБА_1 зобов'язується сплатити ОСОБА_5
до 08.08.2006 року за рахунок грошей
отриманих в кредит від АППБ «Аваль».
11.08.2006 року до Договору купівлі -
продажу внесено зміни, якими
продовжено строк оплати за договором
до 15.08.2006 року.Пункт 9. Договору купівлі -
продажу засвідчує, що на момент
укладання цього договору покупець
(ОСОБА_1) в зареєстрованому шлюбі не
перебуває, про що свідчить паспорт, де у
графі «Сімейний стан» відсутня
будь-яка відмітка.14.08.2006 року між
Акціонерним поштово - пенсійним банком
«Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір №014/1843/74/89943.Відповідно до п.п.
1.1., 2.1. Кредитного договору Банк надав
Позичальнику кредит в сумі 54000, 00
доларів США для споживчих потреб по
програмі «житло в кредит». В Банку
ОСОБА_1 заповнила «Заяву-анкету
позичальника», де зазначила про
відсутність чоловіка. Також, ОСОБА_1 в
Банку було ознайомлено під розписку із
положеннями ст.ст. 190, 222, 358, 366
Кримінального кодексу України.
Обов'язковою умовою видачі кредитних
коштів було оформлення забезпечення
виконанняз обов'язань за Кредитним
договором нерухомим майном. З метою
забезпечення зобов'язань за Кредитним
договоромміж АППБ «Аваль» та ОСОБА_1
укладено договір іпотеки 14.08.2006 року,
посвідчений державним нотаріусом
Новоград-Волинської державної
нотаріальної контори Житомирської
області Гаврилюк Ольгою Сергіївною та
зареєстрований в реєстрі за № 3- 1072.
Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки
предметом іпотеки є житловий будинок в
селі Гульськ по вулиці Тернопільська
номер 1 Новоград-Волинського (району
Житомирської області (надалі - предмет
іпотеки). ОСОБА_1 укладаючи Договору
іпотеки (п.2.1.3.) підтверджувала,що
предмет іпотеки знаходиться у її
власності. Пунктом 2.1.3. Договору
іпотеки ОСОБА_1 гарантувала, що предмет
іпотеки не є часткою, паєм, а є
особистою приватною власністю
Іпотекодавця. Для підтвердження
власної платоспроможності ОСОБА_1
перед укладанням Кредитного договору
повідомила Банк, що отримує прибуток
від підприємницької діяльності та за
рахунок власних прибутків буде
здійснювати повернення кредиту. Отже,
при укладанні Договору іпотеки ОСОБА_1
підтверджувала, що не має чоловіка та
проживає лише із дітьми.

Разом з цим, у поданих письмових
запереченнях ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» не визнає і позовні вимоги
ОСОБА_2., підтримує подані заперечення
проти позову та просить суд відмовити
повністю в задоволенні позовів ОСОБА_1
та ОСОБА_2 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
вважає позовні вимоги ОСОБА_2.
необґрунтованими виходячи із
наступного. Враховуючи, що пункт 9
Договору купівлі - продажу засвідчує,
що на момент укладання цього договору
покупець (ОСОБА_1) в зареєстрованому
шлюбі не перебуває, отже житловий
будинок був придбаний у особисту
приватну власність ОСОБА_1 Для
підтвердження власної
платоспроможності, ОСОБА_1 перед
укладанням Кредитного договору
повідомила Банк, що отримує прибуток
від підприємницької діяльності та за
рахунок власних прибутків буде
здійснювати повернення кредиту, що
підтверджується заявкою на отримання
кредиту від 03.08.2006 року та звітами СПД
ОСОБА_1 (в матеріалах судової справи).
Щодо доводів ОСОБА_2. про суперечення
діючому законодавству укладання
оспорюваного договору іпотеки без його
згоди, відповідач звертає увагу суду на
наступне. Відповідно до положень
пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до Договір купівлі - продажу
ОСОБА_1 придбала Житловий будинок за
кредитні кошти, отримані нею особисто
відповідно до кредитного договору, що
підтверджується меморіальним ордером
від 14.08.2006 року (копія додається).
Додатково, факт придбання ОСОБА_1
Житлового будинку саме за кредитні
кошти, отримані в ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», підтверджується нотаріальною
заявою від 15.08.2006 року продавця ОСОБА_5
про отримання коштів в рахунок
Договору купівлі - продажу за № 3063
(копія додається). Дані фактичні
обставини справи спростовують доводи
ОСОБА_2. про придбання житлового
будинку за кошти ОСОБА_2. чи спільні
кошти їх сім'ї. ОСОБА_2 у позовній заяві
стверджує, що він разом із ОСОБА_1
вселились сім'єю у житловий будинок в
травні 2006 року. В той же час, на дату
укладання кредитного договору
№014/1843/74/89943 від 10.08.2006 року та отримання
кредитних коштів ОСОБА_1 фактично
проживала без чоловіка за адресою
АДРЕСА_2, що підтверджується: довідкою
про склад (сім'ї від 01.08.2006 року (копія
додається), відміткою на 11 сторінці
паспорта ОСОБА_1 (в матеріалах судової
справи), відомостями на 2 сторінці в
завці на отримання кредиту від 03.08.2006
року (в матеріалах судової справи),
довідками виданими Госпрозрахунковою
дільницею від 26.07.2006 року та
Новоград-Волинським відділенням
енергозбуту від 26.07.2006 року на ім'я
власниці будинку ОСОБА_5 (копія
додається). Як вбачається із позовної
заяви та доданих до неї матеріалів
позовні вимоги ОСОБА_2. підтверджуються
лише його словами та суперечать
доказам, наявним в матеріалах судової
справи. Разом з цим, твердження ОСОБА_2.
про недійсність кредитного договору на
підставі того, що останнім не надано
згоду на укладання оспорюваного
договору суперечить положенням СК
України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
надала суду усні пояснення по суті
позовних вимог, свої позовні вимоги
підтриммала у повному обсязі, з підстав
зазначених у позовній заяві, вважає
заперечення відповідача
необґрунтованими, визнає позов ОСОБА_2.
та просить позовні вимоги
задовольнити.

ОСОБА_2, як третя особа з самостійними
вимогами на предмет спору, та його
представник у судовому засіданні
надали пояснення по суті заявлених
вимог, просили позов задовольнити з
підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні надав пояснення по суті
поданих заперечень, зазначивши, що
позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Банк не визнає
у повному обсязі із підстав, викладених
у запереченнях, просив в позовах
відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Гульської сільської ради, участь
представника у судовому засіданні не
забезпечили, у поданій до суду
письмовій заяві просили розгляд справи
проводити у відсутність представника,
при вирішення покладаються на думку
суду.

Заслухавши у судовому засіданні
пояснення позивача за первісним
позовом та відповідача за позовом
третьої особи - ОСОБА_1, ОСОБА_2, як
третьої особи з самостійними вимогами
на предмет спору та його представника,
представника відповідача - Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», дослідивши матеріали
справи та надані докази, повно і
всебічно з'ясувавши всі обставини
справи в їх сукупності на підставі
чинного законодавства, суд дійшов
наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.07.2006 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку з
усіма надвірними будівлями загальною
площею 94,6 м.кв., що знаходиться в
АДРЕСА_1, що посвідчений та
зареєстрований приватним нотаріусом
Новоград Волинського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_6 в реєстрі за № 3063 (а.с. 8,
65).

Пунктом 2. зазначеного Договору купівлі
- продажу передбачено, що продаж
вчинено за 303000 гривень, які ОСОБА_1
зобов'язується сплатити ОСОБА_5 до
08.08.2006 року за рахунок грошей отриманих
в кредит від АППБ «Аваль».

11.08.2006 року до Договору купівлі -
продажу внесено зміни, якими
продовжено строк оплати за договором
до 15.08.2006 року (а.с. 66).

Згідно з нотаріальною заявою від 15.08.2006
року, продавець ОСОБА_5 отримала гроші в
повному обсязі від ОСОБА_1 в рахунок
сплати за житловий будинок, згідно
договору купівлі - продажу за № 3063 (а.с.
67).

Пункт 9. Договору купівлі - продажу
засвідчує, що на момент укладання цього
договору покупець (ОСОБА_1) в
зареєстрованому шлюбі не перебуває,
про що свідчить паспорт, де у графі
«Сімейний стан» відсутня будь-яка
відмітка (а.с. 94, 94 на звороті).

14.08.2006 року між Акціонерним поштово -
пенсійним банком «Аваль»
(правоноступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір №014/1843/74/89943 від 14.08.2006
року (а.с. 54-55).

Відповідно до п.п. 1.1., 2.1. Кредитного
договору Банк надав Позичальнику
кредит в сумі 54 000, 00 доларів США для
споживчих потреб по програмі «житло в
кредит», які позивачка отримала
готівкою на руки (а.с.56-57).

В Банку ОСОБА_1 заповнила «Заяву-анкету
позичальника» (а.с. 58-61), де зазначила
про відсутність чоловіка. ОСОБА_1 в
Банку було ознайомлено під розписку із
положеннями ст.ст. 190, 222, 358, 366
Кримінального кодексу України (а.с. 62-64).

Оскільки обов'язковою умовою видачі
кредитних коштів було оформлення
забезпеченнявиконанн зобов'язань за
Кредитним договором нерухомим майном,
то з метою забезпечення зобов'язань за
Кредитним договоромміж АППБ «Аваль» та
ОСОБА_1 14.08.2006 року укладено договір
іпотеки, посвідчений державним
нотаріусом Новоград-Волинської
державної нотаріальної контори
Житомирської області Гаврилюк Ольгою
Сергіївною та зареєстрований в реєстрі
за № 3- 1072 (а.с. 3-5, 7, 73-76).

Відповідно до п. 1.2. зазначеного
Договору іпотеки предметом іпотеки є
житловий будинок в АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 укладаючи Договору іпотеки (п.
2.1.3.) підтверджувала, що предмет іпотеки
знаходиться у її власності.Окрім того,
право власності ОСОБА_1 на вищевказаний
житловий будинок підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с.6).

Пунктом 2.1.3. Договору іпотеки ОСОБА_1
гарантувала, що предмет іпотеки не є
часткою, паєм, а є особистою приватною
власністю Іпотекодавця. У самому
договорі іпотеки ОСОБА_1 власноручно
зазначила, що в шлюбі та фактичних
шлюбних відносинах не перебуває (а.с.
106).

Для підтвердження власної
платоспроможності ОСОБА_1 перед
укладанням Кредитного договору
повідомила Банк, що отримує прибуток
від підприємницької діяльності та за
рахунок власних прибутків буде
здійснювати повернення кредиту,що
підтверджується заявкою на отримання
кредиту від 03.08.2006 року та звітами СПД
ОСОБА_1 (а.с. 59,70-71).

Як встановлено судом, станом на момент
укладення кредитного та договору
іпотеки ОСОБА_1 проживала та була
зареєстрована разом з неповнолітніми
дітьми у АДРЕСА_2, що підтверджується
довідкою та копією відповідних
сторінок паспорта позивачки (а.с.72, 94-95).

29.05.1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали
шлюб, який був зареєстрований ЗАГС м.
Каган Бухарської області, Узбекистану,
за актовим записом №105 (а.с.13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син -
ОСОБА_4 (а.с. 11).

Заочним рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 06.08.2014 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано;
неповнолітнього сина залишено
проживати з матір'ю (а.с.87).

Дані обставини підтверджуються
дослідженими у судовому засіданні
доказами та матеріалами справи.

У відповідності до ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Стаття 63 СК України передбачає, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Стаття 65 СК України регламентує, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згідно до ст. 369 ЦК України співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. Співвласники мають
право уповноважити одного з них на
вчинення правочинів щодо
розпорядження спільним майном.

У відповідності до статті 6 Закону
України «Про іпотеку» (умови передачі
нерухомого майна в іпотеку) майно, що є
у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише за нотаріально
засвідченою згодою усіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий обєкт нерухомості.

Як зазначено у ст. 20 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Стаття 215 ЦК України регламентує те, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненим правочином.

Згідно роз'яснень викладених в
пункті 17 постанови пленуму Вищого
ціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
№5 від 07 лютого 2014 року - розглядаючи
позови, пов'язані з правом спільної
власності, суди повинні виходити з
того, що відповідно до статті 368 ЦК
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю. Так, спільною сумісною
власністю, зокрема, є: майно, набуте
подружжям за час шлюбу, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 60-74 Сімейного кодексу України;
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, якщо інше не встановлено
договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до Висновків Верховного
Суду України від 01.02.2014 року, викладених
в постановах, ухвалених за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного
процесуального кодексу України, за II
півріччя 2013 року, власність у сім'ї
існує у двох правових режимах: спільна
сумісна власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.Підстави
набуття права спільної сумісної
власності подружжя (тобто перелік
юридичних фактів, які є підставами
виникнення права спільної сумісної
власності на майно подружжя) визначені
в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловіку на праві
спільної сумісної власності.
Належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але й спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи зазначену вище норму
права та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, а й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Відповідно до пункту 25 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012
року, з метою забезпечення правильного
й однакового застосування судами
законодавства, що регулює кредитні
правовідносини, пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ постановив дати судам такі
роз'яснення: при оспорюванні
кредитного договору чи договору
пороки, застави/іпотеки іншим із
подружжя суди мають виходити з такого.
Положенняст. 65 Сімейного кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються саме
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів і не створює
обов'язків для другого із подружжя, а
лише для позичальника як сторони
договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Ця правова
позиція підтверджена й судовою
практикою Верховного Суду України, яка
міститься в щорічних Правових
позиціях, що регулярно надсилаються
судам. Не є розпорядженням майном
подружжя й укладення договору застави
(іпотеки). Проте суду слід звертати
увагу на положення ст. 578 ЦК, згідно з
якою майно, що є у спільній власності,
може бути передане у заставу лише за
згодою усіх співвласників.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори. Відповідно до
ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Стаття 3 Цивільного процесуального
кодексу України визначає, що кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права
особа здійснює у межах, наданих їй
договором або актами цивільного
законодавства (ч.1). При їх здійсненні
особа зобов'язана утримуватися від дій,
які могли б порушити права інших осіб
(ч.2). Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживанням
правом в інших формах (ч.3).

У разі недодержання особою при
здійсненні своїх прав вимог, які
встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
інші наслідки, встановлені законом.
Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд
можевідмовити у захисті цивільного
права та інтересу особи в разі
порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб
захисту цивільних прав і цивільних
інтересів застосовується у випадках,
коли необхідно відновити становище, що
існувало до укладення правочину з
порушенням умов необхідних для
чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його
застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.
Метою звернення до суду з таким позовом
є застосування наслідків його
недійсності (реституції),
відшкодування збитків або моральної
шкоди у випадках, коли її відшкодування
передбачено законом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має
право на захист свого особистого
немайнового або майнового права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, яке реалізується шляхом
звернення до суду. Способи захисту
цивільних прав та інтересів визначені
в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За змістом ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, з 29.05.1999 року по
06.08.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували
у шлюбі. 28 липня 2008 року на ім'я першої
придбано житловий будинок АДРЕСА_1.
14.08.2006 року між Акціонерним поштово -
пенсійним банком «Аваль»,
правонаступнником якого є Публічно
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір №014/1843/74/89943 від 14.08.2006
року, згідно з яким Банк надав ОСОБА_1
кредит в сумі 54000, 00 доларів США для
споживчих потреб по програмі «житло в
кредит». З метою забезпечення
зобов'язань за Кредитним договором між
АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 14.08.2006 року
укладено договір іпотеки, згідно з яким
ОСОБА_1 передала вищевказаний житловий
будинок в іпотеку.

У своїх позовних заявах як ОСОБА_1 так і
ОСОБА_2 посилаються на те, що оскільки
вони перебували у шлюбі на момент
придбання житлового будинку, він
належить їм на прав спільної сумісної
власності на підставі ст. 60 СК України.
Останній, як один із подружжя -
співвласник іпотечного майна, згоди
(письмової нотаріально посвідченої) на
укладання договору іпотеки не надавав,
що на думку позивачки-відповідачки
ОСОБА_1.та третьої особи ОСОБА_2. і є
підставою недійсності договору
іпотеки.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про іпотеку», ст. 578 ЦК України
майно, що є у спільній власності, може
бути передане в іпотеку (заставу) лише
за нотаріально посвідченою згодою усіх
співвласників.

Однак твердження позивача-відповідава
та третьої особи, що з викладених
підстав договір іпотеки у даному
випадку є недійсним, суд не може
покласти в основу прийнятого у даній
справі рішення та відкидає виходячи з
натупного.

Відповідно до тексту договору
купівлі-продажу житлового будинку
покупець ОСОБА_1 стверджувала, що
придбаває вказаний будинок за кошти
отримані нею особсто в кредит від АППБ
«Аваль» (в Банку ОСОБА_1 заповнила
«Заяву-анкету позичальника» (а.с. 58-61),
де зазначила про відсутність чоловіка;
для підтвердження власної
платоспроможності ОСОБА_1 перед
укладанням Кредитного договору
повідомила Банк, що отримує прибуток
від підприємницької діяльності та за
рахунок власних прибутків буде
здійснювати повернення кредиту, що
підтверджується заявкою на отримання
кредиту від 03.08.2006 року та звітами СПД
ОСОБА_1), оскільки на момент його
придбання у шлюбі ні з ким не перебуває
(пункт 9. Договору купівлі - продажу).
Пункт 9 Договору купівлі - продажу
засвідчує, що на момент укладання цього
договору покупець (ОСОБА_1) в
зареєстрованому шлюбі не перебуває,
отже житловий будинок був придбаний у
особисту приватну власність ОСОБА_1

На забезпечення виконання кредитного
зобов'язання за договором між Банком та
ОСОБА_1 було укладено оспорюваний
договір іпотеки, посвідчений
нотаріусом, згідно з умовами якого
ОСОБА_1. передає в іпотеку спірний
будинок, що належить їй на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу. ОСОБА_1 укладаючи
Договору іпотеки (п. 2.1.3.)
підтверджувала ,що предмет іпотеки
знаходиться у її власності. Окрім того,
право власності ОСОБА_1 на вищевказаний
житловий будинок підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с.6). Пунктом 2.1.3.
Договору іпотеки ОСОБА_1 гарантувала,
що предмет іпотеки не є часткою, паєм, а
є особистою приватною власністю
Іпотекодавця.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодерження в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу. Отже, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог встановлених
законодавством саме на момент вчинення
правочину.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України «Про іпотеку» майно, що
є у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

Враховуючи, вищевикладені обставини у
даній справі, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
договору іпотеки житлового будинку
недійсними, оскільки факт перебування
осіб у шлюбі на момент укладання
іпотечного договору встановлено судом
більш як через сім років після
укладення спірного договору, що не
впливає на суть правовідносин, які
склалися у зв'язку з укладенням цього
договору.

Як уже зазначалось вище, належність
майна до спільної сумісної власності
подружжя визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але й
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Застосовуючи
зазначену вище норму права та визнаючи
право спільної сумісної власності
подружжя на майно, суд повинен
установити не тільки факт набуття
майна під час шлюбу, а й той факт, що
джерелом його набуття є спільні
сумісні кошти або спільна праця
подружжя.

Рішення суду про визнання житлового
будинку АДРЕСА_1 спільною суміною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які
перебували у шлюбі, відсутнє. Будь-яких
доказів, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя, сторони суду не надали.

У даній цивільній справі суд звертає
увагу на те, що факт перебування ОСОБА_2
та ОСОБА_1 у шлюбі на момент уладення
оспорюваного правочину (14.08.2006 року)
встановлено тільки заочним рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 06.08.2014 року, та що на момент
укладення оспорюваного правочину
(14.08.2006 року) єдиним власником спірного
будинку (предмета іпотеки) була ОСОБА_1
(що остання укладаючи Договору іпотеки
(п. 2.1.3.) підтверджувала; окрім того,
право власності ОСОБА_1 на вищевказаний
житловий будинок підтверджувалось
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно, а пунктом 2.1.3.
Договору іпотеки ОСОБА_1 гарантувала,
що предмет іпотеки є особистою
приватною власністю Іпотекодавця).

Таким чином, не визначення на момент
укладення оспорюваного договору
іпотеки права власності ОСОБА_2. на
зареєстрований за ОСОБА_1 будинок не
може свідчити про допущення порушення
ст. 203 ЦК України у зв'язку з відсутністю
письмової згоди не визначеного
співвласника.

Саме до цього зводиться правова
позиція, що висловлена Верховним Судом
України в постанові від 7 листопада 2011
року у справі № 6-44 цс 11 і що згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів, які зобов'язані привести свою
судову практику у відповідність із
рішенням Верховного Суду України.

Разом з цим, як зазначалось вище,
відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3
ЦПК України в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право особи.

Підписавши Договір іпотеки сторони
набули взаємних прав та обов'язків.
Однак із наведених в позовній заяві
ОСОБА_1 обґрунтувань не вбачається, яке
саме право чи законний інтерес самої
позивачки порушує укладений Договір
іпотеки. ОСОБА_1. при передачі спірного
будинку в іпотеку приховала перед
Банком той факт, що він набутий нею під
час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, у
зв'язку із цим ОСОБА_2 згоди на передачу
житлового будинку в іпотеку не надавав.
Жодних доказів, що джерелом набуття
предмета іпотеки - житлового будинку є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.,
останні суду не надали. Отже, суд
приходить до висновку, що твердження
ОСОБА_1 та ОСОБА_2. про недійсність
іпотечного договору на підставі того,
що останнім не надано згоду на його
укладання, серед іншого, суперечить
положенням СК України, оскільки
відповідно до положень пункту 3 частини
1 статті 57 Сімейного кодексу України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто; а належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але й
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Відповідно до
Договору купівлі - продажу ОСОБА_1
придбала житловий будинок за кредитні
кошти, отримані нею особисто
відповідно до кредитного договору, що
підтверджується дослідженим у
судовому засіданні меморіальним
ордером від 14.08.2006 року. Разом з цим,
факт придбання ОСОБА_1 житлового
будинку саме за кредитні кошти,
отримані в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
підтверджується нотаріальною заявою
від 15.08.2006 року продавця ОСОБА_5 про
отримання коштів в рахунок Договору
купівлі - продажу за № 3063. Дані фактичні
обставини справи спростовують доводи
ОСОБА_2. про придбання житлового
будинку за його кошти чи спільні кошти
їх подружжя.ОСОБА_2 у позовній заяві
стверджує, що він разом із ОСОБА_1
вселились сім'єю у житловий будинок в
травні 2006 року. В той же час, на дату
укладання кредитного договору
№014/1843/74/89943 від 14.08.2006 року та отримання
кредитних коштів, укладання договору
поруки ОСОБА_1 фактично проживала без
чоловіка за адресою АДРЕСА_2, що
підтверджується: довідкою про склад
сім'ї від 01.08.2006 року, відміткою на 11
сторінці паспорта ОСОБА_1, відомостями
на 2 сторінці в заяві на отримання
кредиту від 03.08.2006 року.

З вищевикладеного слідує, що сторона
намагається уникнути відповідальності
за взятими на себе зобов'язаннями перед
Банком, а порушене право ОСОБА_2. може
бути відновлено шляхом пред'явлення
ним вимоги про відшкодування завданих
йому збитків особою, яка таке право
порушила, оскільки під час розгляду
справи достовірно встановлено, що Банк
при укладанні оспорюваного договору
жодним чином права та законні інтереси
ОСОБА_2., ОСОБА_1 та їх неповнолітніх
дітей не порушив.

За таких обставин, ваховуючи, що суд
може захистити лише порушуне право
особи і виключно у спосіб передбачений
законом; захист права однієї особи
шляхом порушення законного права іншої
- не допускається та суперечить
загальним засадам та принципам
судовичнства, - суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2. не
підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 34-35, 57-61, 88,
174, 209, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, статтями 3, 11, 13, 15, 16, 20,
57, 203, 215-216, 368-369, 578, 629 Цивільного кодексу
України, статтями 60, 63, 65 Сімейного
кодексу України, Законом України « Про
іпотеку», суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічно акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль» про визнання
договору іпотеки недійсним - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 (як третьої
особи з самостійними вимогами на
предмет спору, який діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4) до
Публічно акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль», ОСОБА_1, третя
особа без самостійних вимог - Орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Гульської сільської ради
провизнання недійсним договору
іпотеки житлового будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Житомирської області через
Новоград-Волинський міськрайонний суд
протягом 10 (десяти) днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 (десяти)
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення складено в повному обсязі
та підписано 23 грудня 2014 року.

Суддя
Ю.Г. Романюк