РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4381/13-ц

провадження у справі № 2/0285/1040/14

22 грудня 2014 року
м.
Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд
Житомирської області

в складі: головуючого - судді
Коцюби О.М.,

за участю секретаря
Рошки А.Ю.,

позивача-відповідача
ОСОБА_1,

відповідача-позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача-позивача
ОСОБА_3,

представника органу опіки та
піклування ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Новоград-Волинський справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, -

в с т а н о в и в:

17.09.2013 року позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача, в якому просив
визнати її такою, що втратила право
користуватися житлом в належній йому
на праві приватної власності квартирі
АДРЕСА_1 (далі - квартира) та зобов'язати
її знятися з реєстраційного обліку.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому
на праві власності належить квартира, в
якій також зареєстрована його колишня
дружина, відповідач у справі. Починаючи
з 31.05.2012 року, відповідач забрала з
квартири все своє особисте майно та
частину речей домашнього вжитку і
переїхала жити до своїх батьків. З
цього часу відповідач в квартирі не
проживає, при цьому продовжує
перебувати на реєстраційному обліку і
добровільно не бажає знятися з
реєстрації, чим порушує його права та
перешкоджає вільному розпорядженню
майном.

04.12.2014 року відповідач ОСОБА_2 подала
зустрічний позов до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням. Свої позовні
вимоги обґрунтовує тим, що вона не має
можливості користуватися квартирою
АДРЕСА_1, оскільки позивач чинить їй
перешкоди в користуванні житлом,
зокрема змінив замки та не бажає в
добровільному порядку надати їй ключі.
Тому вона змушена звернутися до суду із
даним позовом.

В судовому засіданні
позивач-відповідач ОСОБА_1 первісний
позов підтримав, зокрема, зауважив, що
замків він не міняв, та, окрім цього,
їхня спільна донька безперешкодно
користується квартирою, маючи власні
ключі. Щодо задоволення зустрічного
позову заперечив.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 заперечили щодо
задоволення первісного позову та
просила задовольнити зустрічний позов
з підстав викладених у ньому.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що
сім'я ОСОБА_2 проживала по сусідству.
Про конфлікти у сім'ї не чули. У травні
2012 року ОСОБА_2 з невідомих причин
забрала усі речі та виїхала з квартири.
Підтвердили, що донька часто приходить
до батька та по декілька днів може
проживати з ним.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи,
дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 09.08.1997 року по
18.02.2013 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі (а.с. 19, 29).

На підставі договору дарування від
07.12.2004 року позивачу на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 3-4, 5).

В даній квартирі також зареєстрована
відповідач-позивач ОСОБА_2 та спільна
донька сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується відповідними
довідками (а.с. 6, 9, 37).

З 31.05.2012 року відповідач-позивач ОСОБА_2
у спірній квартирі не проживає,
особистих речей не зберігає,
добровільно виїхала на інше місце
проживання, що в судовому засіданні
будо підтверджено свідками ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, а також актом депутата
Новоград-Волинської міської ради від
16.09.2013 року та актом обстеження
матеріально-побутових умов від 16.11.2012
року (а.с. 12, 13).

Відповідач-позивач ОСОБА_2 фактично не
проживає у вищезазначеній квартирі, що
нею не заперечується.

Окрім цього, відповідно до акта
обстеження матеріально-побутових умов
від 16.11.2012 року ОСОБА_2 разом із донькою
фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2
(а.с. 13).

Також, з пояснень сторін випливає, що
донька ОСОБА_7 часто приходить до
батька та проживає у нього. Крім цього,
у судовому засіданні встановлено, що
інколи між відповідачем- позивачем
ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_7 виникають
конфлікти внаслідок її звернень до
суду із позовними вимогами до батька.

До пояснень відповідача-позивача
ОСОБА_2 про те, що вона змушена була
виїхати із квартири та ОСОБА_1 чинить їй
перешкоди у проживанні суд відноситься
критично з наступних підстав.

ОСОБА_2 сама у травні 2012 року забрала
усі речі з квартири та виїхала
проживати в інше місце. Доказів на те,
що ОСОБА_1 чинив їй перешкоди у
користуванні квартирою суду не надала.
Суд відкидає як доказ висновок
дільничного інспектора від 30.07.2014 року
та акт складений комісією ОСББ «Наш
дім» про те, що ОСОБА_2 не змогла
відкрити замок у вхідних дверях
квартири.

Суд розцінює збирання таких доказів
штучним з наступних підстав. ОСОБА_2
обізнана про те, що її донька має
безперешкодний доступ до квартири та
має ключі. Жодного разу вона з донькою
не приходила до квартири. Посилання на
те, що не робила цього з етичних
міркувань є необґрунтованими.
Нелогічним є те, чому в одному випадку
прийти до спірної квартири ОСОБА_2
вважає неетичним, а в іншому випадку -
приходить до квартири сама. Також,
ОСОБА_2 не обґрунтувала те, чому вона не
приходила до квартири у той час коли
дома був ОСОБА_1. Також, ОСОБА_2 не
обґрунтувала з якою метою вона
приходила до спірної квартири,
оскільки усі речі із вказаного
помешкання вона вивезла. Отже, суд
дійшов висновку, що ОСОБА_2 приходила до
спірної квартири коли не було ОСОБА_1 та
без доньки, з метою отримати Акт ОСББ
«Наш дім» та висновок дільничного
інспектора за її зверненням про
неправомірні дії ОСОБА_1 щоб в
подальшому використовувати їх як
доказ. Таких доказів протягом 2-х років
з часу залишення нею квартири суду не
надано. Зазначені докази ОСОБА_2
зібрала після ознайомлення із ухвалою
Вищого спеціалізованого суду від 04.06.2014
року (а.с. 130).

Крім цього, щодо пояснень
відповідача-позивача ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3 про те, що,
оскільки дитина за рішенням суду
залишена на вихованні з матір'ю і
дитина зареєстрована у спірній
квартирі, то ОСОБА_2, як член сім'ї, має
право проживати у цій квартири судом
встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

У судовому засіданні доведено, що
ОСОБА_2 з 31.05.2012 року не проживає у
квартирі ОСОБА_1, витрат на утримання
квартири не надає.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться у
судовому порядку.

Також, посилання відповідача на ту
обставину, що з приводу усунення
перешкод в користуванні житлом вона
зверталась в червні 2012 року до суду з
позовом до ОСОБА_1, позивача у справі,
про визнання за нею права власності на
1/2 частину квартири та в грудні 2012 року
до органу опіки та піклування, суд до
уваги не бере, оскільки від вказаного
позову відповідач 08.11.2012 року
відмовилась, а предметом розгляду в
службі у справах дітей
Новоград-Волинської міської ради було
питання виховання дитини, а не житлові
проблеми, що склались у сім'ї. Із
позовом про зобов'язання ОСОБА_1 не
чинити їй перешкоди в користуванні
квартирою та зобов'язання видати їй
ключа вона звернулася лише 04.12.2014 року.
Отже протягом більше ніж 2 років з
такими вимогами вона не зверталася.
Вимогами у позовній заяві від червня 2012
року були визнання права власності (а.с.
16). Питання про вселення її у квартиру
чи усунення перешкод у її користуванні
до грудня 2014 року ОСОБА_2 не
піднімалося. Вказане свідчить про те,
що ОСОБА_2 не втратила інтерес до
вказаної квартири виключно як до
власності, а не місця проживання.

Враховуючи вищевикладене та те, що
відповідач-позивач ОСОБА_2 понад два
роки не проживає у квартирі
позивача-відповідача, то первісний
позов підлягає задоволенню.

Що стосується зустрічного позову, то у
його задоволенні слід відмовити на тих
підставах, що потягнули задоволення
вимог первісного позову.

Належних та допустимих доказів на
протилежне ОСОБА_2 не надала. Вимоги за
зустрічним позовом не довела.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Щодо заперечень представника органу
опіки та піклування ОСОБА_4 про
необхідність відмовити у задоволенні
первісного позову та задовольнити
зустрічний позов суд звертає увагу, що
вимог про зняття з реєстрації чи
виселення неповнолітньої ОСОБА_7 не
заявлялося. Перешкод у проживанні та
користуванні квартирою ОСОБА_1
неповнолітній доньці не чиниться, а
навпаки створюються умови для її
комфортного проживання у цій квартирі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 208, 209, 211-215 ЦПК
України, ст. 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 71
ЖК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 знятися з
реєстраційного обліку з адресою
АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням відмовити.

З повним текстом рішення сторони
можуть ознайомитися 26.12.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Новоград-Волинський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий:
О.М. Коцюба