Єдиний унікальний номер 256/4440/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/953/2014
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач Санікова О.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів Канурної О.Д., Солодовник О.Ф.

при
секретарі Хохулі М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу
за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 18
листопада 2013 року,-

В С Т А Н О В
И В:

У червні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що
відповідач ОСОБА_3 з 30 жовтня 2008 року є
чоловіком їх доньки ОСОБА_5

Ще у 2006 році ОСОБА_3 разом зі своєю
матір'ю ОСОБА_4 - відповідачкою по
справі прийняли рішення придбати
квартиру у місті Донецьку, для чого 9
березня 2006 року уклали з
акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
кредитний договір , за умовами якого
отримали в кредит грошові кошти в сумі
20000 доларів США зі сплатою 12,5% річних з
кінцевим терміном повернення
кредитних коштів 8 березня 2016 року.

За отримані в кредит кошти ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу від 9
березня 2006 року придбала квартиру
АДРЕСА_1. Право власності на квартиру
зареєстровано на ОСОБА_4 В якості
забезпечення виконання позичальниками
зобов'язань за кредитним договором
ОСОБА_4 передала зазначену квартиру в
іпотеку.

У червні 2012 року відповідач ОСОБА_3
звільнився з роботи, внаслідок чого
втратив заробіток, відповідачка ОСОБА_4
є пенсіонеркою, у зв'язку з чим вони
були не спроможні виплачувати кредит.
Тому у жовтні 2012 року вони звернулись
до них позичити гроші для погашення
заборгованості по кредиту в сумі 10000
доларів США. Після проведених
переговорів вони вирішили прийняти їх
пропозицію та позичити гроші. Як
забезпечення свого грошового
зобов'язання ОСОБА_4 як власниця
квартири, що є предметом іпотеки, в
усній формі висловила готовність
оформити право власності на об'єкт
нерухомості на ім'я ОСОБА_3, який станом
на жовтень 2012 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з їх дочкою
ОСОБА_5

На виконання своїх зобов'язань за
договором позики вони внесли на
розрахунковий рахунок ПАТ
«Укрсоцбанк» грошові кошти в рахунок
погашення кредитних зобов'язань
відповідачів в такому порядку: 5 жовтня
2012 року - суму в розмірі 27150 грн.; 8 жовтня
2012 року суму в розмірі 26000 грн. та 25
жовтня 2012 року суму в розмірі 14507.45 грн.,
а всього на загальну суму 67657.45 грн., для
чого витратили усі накопичення,
розірвали договори про вклади, що були
укладені з банківськими установами,
зняли гроші з усіх своїх карток та
навіть позичили частину грошей у
третіх осіб.

Після здійснення останнього
платежу 25 жовтня 2012 року в телефонному
режимі вони звернулись до відповідачки
ОСОБА_4 з вимогою про виконання її
зобов'язань щодо оформлення права
власності на квартиру на ім'я їх сина.
Після тривалих переговорів ОСОБА_4
відмовилась виконати свою обіцянку. 25
лютого 2013 року він (ОСОБА_1) звернувся до
відповідача ОСОБА_3 з письмовою вимогою
про повернення грошових коштів, на що
ОСОБА_3 особисто написав повідомлення
про те, що гроші він поверне лише тоді,
коли влаштується на роботу; при цьому
проти укладення договору позики не
заперечував, факт передачі грошових
коштів не оскаржував.

До наступного часу відповідачі
свого обов'язку щодо повернення коштів
за договором позики не виконали.

Просили стягнути солідарно з ОСОБА_3
та ОСОБА_4 заборгованість за договором
позики в сумі 67657.45 грн., проценти за
користування позикою в сумі 3288.14 грн., а
також 3% річних за весь період
прострочення в сумі 378.14 грн., а також
понесені судові витрати: судовий збір в
сумі 713.23 грн. та витрати на правову
допомогу адвоката.

Заочним рішенням Калінінського
районного суду м. Донецька від 18
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволені: стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно
заборгованість за договором позики в
сумі 67657 грн. 45 коп., 3% річних за весь
період прострочення заборгованості 378
грн. 14 коп. та судовий збір 713 грн. 23 коп.,
а всього 68748 грн. 82 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 просять скасувати заочне
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
позивачів, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; апелянти
вважають, що правовідносини, на які
посилаються позивачі, не регулюються
нормами права, які регулюють договір
позики; апелянти наполягають на тому,
що ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 не звертались до
позивачів з проханням позичити гроші
для погашення заборгованості по
кредиту, що спростовується довідками
про доходи ОСОБА_3 за 2012, 2013 роки,
квитанцією про сплату кредиту 23 серпня
2012 року, довідкою банку та трудовими
договорами ОСОБА_3, які вказують на те,
що ОСОБА_3 мав дохід та мав можливість
сплачувати грошові кошти за кредитним
договором з урахуванням
реструктуризації кредитної
заборгованості; апелянти вважають, що
позивачі не довели укладення з
відповідачами договору позики,
оскільки не вказали місце, дату
укладання такого договору, суму
договору, строк повернення боргу, що є
істотними умовами такого договору, а
суд безпідставно як докази укладання
договору позики прийняв квитанції про
оплату кредитної заборгованості, заяви
та квитанції зняття сум вкладу
позивачами, розписки про позику
позивачами грошових коштів у третіх
осіб; про відсутність укладеного
договору позики свідчать і посилання
позивачів на те, що ОСОБА_4
зобов'язалася передати квартиру;
апелянти також вважають, що посилання
позивачів на письмове зобов'язання
повернути заборгованість після того,
як ОСОБА_3 влаштується на нову роботу не
може бути доказом по справі, оскільки в
даному випадку річ йшла про борг 500
грн., які ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 23 лютого
2013 року; при цьому таке зобов'язання він
написав на чистому аркуші; на думку
апелянтів, в світлі положень,
викладених у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року по справі
№6-63цс13 квитанції, надані позивачами,
підтверджують факт внесення грошей на
рахунок банку, а не факт укладення
договору позики; апелянти вважають
безпідставним також висновок суду про
солідарне стягнення грошових коштів,
оскільки такий висновок суперечить
діючому законодавству і нічим не
підтверджений; апелянти посилаються
також на порушення норм процесуального
права.

У судовому засіданні апеляційного
суду відповідачка ОСОБА_4, відповідач
ОСОБА_3 та його представник підтримали
доводи апеляційної скарги, просили її
задовольнити.

Представник позивачів у судовому
засіданні апеляційного суду
заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, вважаючи рішення
законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 309 ч.1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
та ОСОБА_2 суд, проаналізувавши вимоги
діючого законодавства, а саме ст.ст. 526,
631, 202, ч.5 ст. 203, 1046, 1049 ЦК України,
виходив з того, що між сторонами мало
місце укладення договору позики,
оскільки позивачі передали
відповідачам грошові кошти у власність
шляхом перерахування їх на
розрахунковий рахунок ПАТ
«Укрсоцбанк» за кредитом відповідачів,
що не оспорювалось відповідачем ОСОБА_3
згідно його письмового зобов'язання на
вимогу про повернення позики від 25
лютого 2013 року.

Проте з такими висновками погодитись
неможливо.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_6
та ОСОБА_2 свої позивні вимоги вони
обґрунтовували положеннями ст. ст. 1046,
1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ч.1 ЦК України за
договором позики одна сторона
/позикодавець/ передає у власність
другій стороні /позичальникові/
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів /суму позики/. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачі по справі є матір'ю та
сином. 9 березня 2006 року між
відповідачами та
акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» був
укладений кредитний договір, за
умовами якого банк надав позичальникам
у тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти
у сумі 20000 доларів США з кінцевим
терміном погашення заборгованості до 8
березня 2016 року.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 9 березня 2006 року
ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1. В цей
же день між акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір, предметом якого є
зазначена квартира.

З пояснень сторін вбачається, що з 2008
року ОСОБА_3 є чоловіком дочки
позивачів - ОСОБА_5.

Згідно пояснень позивачів у жовтні 2012
року у зв'язку із скрутним матеріальним
становищем відповідачі звернулись до
них з проханням позичити їм грошові
кошти для погашення заборгованості по
кредиту в сумі 10000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення , зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

А згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

З пояснень відповідачів вбачається,
що зазначені позивачами обставини
вони заперечують. Позивачами не надано
письмово документу, який би свідчив про
укладення між ними та відповідачами
саме договору позики. Таким чином
відсутнє вільне волевиявлення
відповідачів на укладення договору
позики.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
зокрема, звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Звертаючись до суду з позовом про
стягнення суми боргу позивачі надали в
якості доказів на виконання своїх
зобов'язань за договором позики
квитанції про внесення на
розрахунковий рахунок ПАТ
«Укрсоцбанк» грошових коштів в рахунок
погашення кредитних зобов'язань
відповідачів та письмову вимогу на ім'я
ОСОБА_3 про повернення грошових коштів
з письмовою згодою ОСОБА_3 повернення
боргу.

Проте, на думку апеляційного суду,
зазначені докази не є належними та
допустимими доказами на підтвердження
укладення між сторонами саме договору
позики, оскільки вони не містять
відомостей про те, хто саме із
позивачів і кому з відповідачів
передав грошові кошти; зазначені
докази взагалі не містять відомостей
про передачу грошей безпосередньо
будь-кому з відповідачів і про їх
повернення, що не узгоджується з
положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України, яка
регулює правовідносини за договором
позики про повернення грошових коштів
у такій самій сумі, у такій самій
кількості, що були передані йому
позикодавцем; не містять зазначені
докази і розміру грошових коштів, які
були надані, як зазначено в позовній
заяві, саме в позику.

Дійсно, з доданих до матеріалів
справи квитанцій вбачається, що 5
жовтня, 8 жовтня та 25 жовтня 2012 року були
зараховані грошові кошти відповідно в
сумі 27150 грн., 26000 грн. та 14507.45 грн.; при
цьому платником зазначена ОСОБА_4,
отримувачем зазначена ОСОБА_4, банк
отримувач - ПАТ «Укрсоцбанк»,
призначення платежу - внесення готівки
на рахунок фізичних осіб. При цьому
зазначені квитанції не свідчать про те,
що сплачені грошові кошти підлягають
поверненню позивачам. Крім того, як
пояснив відповідач ОСОБА_3, зазначені
кошти були внесені позивачами на
прохання їх дочки.

На а.с. 66 міститься лист на ім'я
«Ярослава», датований 25.02.13 року, в
якому викладені обставини аналогічні
змісту позовної заяви. Проте не
зазначено, хто його писав, оскільки в
ньому відсутні ПІБ та будь-який підпис.
При цьому на зворотній стороні листа
зазначено «Погашу задолженность после
того, как устроюсь на новую работу,
разными долями в течение
неопределенного срока. 25/02/2013
(подпись)». Відповідач ОСОБА_3 не
заперечував, що саме він зробив такий
запис. Але при цьому пояснив, що
зобов'язання повернути заборгованість
стосувалася боргу у сумі 500 грн., які він
взяв у ОСОБА_2 23 лютого 2013 року і
повернув їй 15 листопада 2013 року в такий
запис він зробив на чистому аркуші.

Таким чином, надані позивачами
документи, на думку апеляційного суду,
свідчать про наявність іншої правової
природи виниклих між сторонами
відносин і регулюються іншими нормами
цивільного законодавства, на які в
даній справі позивачі не посилались, а
відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин рішення суду є
незаконним, тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1, 309 ч.1, 314 ч.2,
316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Калінінського районного
суду м. Донецька від 18 листопада 2013 року
скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу за договором позики
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Судді: