Справа № 661/14/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року

Новокаховський міський суд
Херсонської області в складі:

головуючої - судді Бойко М.Є.,

при секретарі - Ярошенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Нова Каховка Херсонської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю та
визнання права власності на частку
майна,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
права спільної сумісної власності на
нерухоме майно та визнання за ним права
власності на 2/3 частки цього майна,
посилаючись при цьому на те, що він з
відповідачкою, починаючи з 1994 року, до
реєстрації у 1995 році шлюбу, проживали в
фактичних шлюбних відносинах й
придбали за спільні кошти нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1, при цьому він
витратив на це 6300 доларів США, а
відповідачка лише 2000 доларів США.

В судовому засіданні позивач позов
доповнив вимогою про встановлення
факту сумісного проживання сторін без
шлюбу з 08.02.1994 року по 15.12.1995 року, просив
повністю задовольнити його вимоги на
підставі положень ст.ст. 17, 18 Закону
України «Про власність», а також норм
ЦК України, Сімейного кодексу України,
діючих на час виникнення спірних
правовідносин, а також норм ЦК України,
чинного на час його звернення до суду.

При цьому пояснив, що з 08.02.1994 року він
та відповідачка проживали однією
сім'єю, вели спільне господарство, мали
єдиний бюджет, проте, офіційно
одружились 15.12.1995 року. Спірну квартиру
вони придбали за 8300 доларів США ще за
час перебування у фактичних шлюбних
відносинах, 28.09.1994 року, за спільні
кошти, але з оформленням відповідного
договору лише на відповідачку. Про
створення часткової власності не
домовлялись, житло купували для
сумісного в ньому проживання, при цьому
він витратив на нього власних коштів 6300
грн., оскільки у серпні 1994 року заробив
перевезенням вантажу 2000 доларів США, у
вересні 1994 року продав свою квартиру, а
потім автомобіль за 1500 доларів США;
позичив у знайомих кошти в сумі 1500
доларів США, домовився про допомогу у
перевезенні речей колишніх власників
до м. Астрахань в Росії в рахунок оплати
за квартиру в сумі 1300 доларів США.
Відповідачка ж витратила лише 2000
доларів США власних коштів, виручених
нею від продажу іншої квартири в
порядку поділу спільного майна
подружжя з її колишнім чоловіком, а
тому він вважає, що його частка у праві
власності на спірну квартиру
становить 2/3, а частка ОСОБА_3- 1/3. У
придбане приміщення вони переїхали
одразу ж після його купівлі, проживають
в ній і на даний час, але відповідачка
заперечує наявність у нього будь-яких
прав на спільно придбане майно,
погрожує виселенням з квартири після
розірвання шлюбу, а тому він змушений
за захистом звернутись до суду з даним
позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_1
повністю не визнала, просила суд
відмовити у їх задоволенні,
стверджуючи, що на момент укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири однією сім'єю з позивачем не
проживала, придбала її виключно за
свої кошти, оскільки достатньо
заробляла на той час, а ще отримала 3000
доларів США від продажу належної їй та
колишньому чоловікові квартири, а
тому вважає, що спірне майно є тільки її
власністю.

Заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається і
встановлено судом, що шлюб між
сторонами по справі було зареєстровано
15 грудня 1995 року (а.с. 9). Від шлюбу вони
мають дитину - сина, 1996 року народження.

Згідно договору купівлі-продажу (а.с. 8)
ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2)
28.09.1994 року придбано трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Позивач в зазначеній квартирі
зареєстрований 12.01.2000 року (а.с.7) та до
теперішнього часу постійно в ній
проживає.

Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є
встановлення факту його сумісного
проживання з ОСОБА_2 без шлюбу з 08.02.1994
року.

Разом з тим, факт спільного проживання
чоловіка та жінки без шлюбу набув
юридичного значення тільки після
прийняття Сімейного Кодексу України,
так як законодавець закріпив рівні
права чоловіка та жінки, які проживають
у незареєстрованому шлюбі, зокрема, на
придбане майно в період такого
сумісного проживання.

Сімейний Кодекс України набув законної
сили з 1 січня 2004 р. і зворотної сили не
має, тому положення ст. 74 цього Кодексу
застосовуються виключно до
правовідносин, які виникли після дати
набрання ним законної сили.

Оскільки майно, яке є предметом даного
спору, було набуто ОСОБА_2 до 1 січня 2004
року, встановлення факту проживання
однією сім'єю без шлюбу не має
юридичних наслідків, тобто в цій
частині позов задоволенню не підлягає .

Спірні правовідносини виникли між
сторонами до 01.01.01.2004 року, тобто під час
дії Кодексу про шлюб та сім»ю України
1969 року, який не містив положень, що
встановлювали б правові наслідки
набуття майна особами, які проживають
однією сім"єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, спірна квартира, згідно з
положеннями ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність» та нормами КпШС
України не є об'єктом спільної сумісної
власності. Отже, і в цій частині позов є
безпідставним.

За таких обставин відсутні і підстави
для задоволення позову щодо визначення
частки ОСОБА_1 у праві спільної
сумісної власності та для визнання
права власності на цю частку в порядку
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності.

Так, відповідно до чинного на період 1991
року і до 01 січня 2004 року законодавства
спільною сумісною власністю є майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону України «Про власність, ст. 22
КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» від 22.12.1995 року № 20 з
подальшими змінами).

Дані обставини узгоджуються і
підтверджені правовим висновком
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року у справі № 6-135цс13 про те, що майно,
набуте до 1 січня 2004 року під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною
працею осіб слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оскільки сторони в зареєстрованому
шлюбі не перебували, то, виходячи з
вищенаведеного, і з урахуванням вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_1
зобов'язаний був довести, надавши суду
докази відповідно до положень ст.ст. 58,
59 ЦПК України, що спірна квартира, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
створена чи придбана за рахунок
спільної праці та його трудової участі
або що між ним та відповідачкою мається
письмова домовленість про створення
спільної сумісної власності. ступінь
її участі у придбанні спірного майна.

Однак, належних та допустимих доказів
на підтвердження цих обставин
позивачем надано не було.

Так, допитані судом свідки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не підтвердили
беззастережно, що саме з лютого 1994 року
сторони проживали однією сім'єю, тобто
пояснення позивачки про те, що це
сталося вже після купівлі спірної
квартири, нічим не спростовані.
Зазначені свідки також пояснили суду,
що всі подробиці купівлі-продажу
спірної квартири, а саме: за яку суму та
за чиї кошти її було придбано, яким
чином проводився розрахунок та
оформлення угоди їм невідомі; тільки
зі слів позивача вони знають, що
сторони вже тривалий час сумісно
проживають в цьому житловому
приміщенні.

Розписки про позику ОСОБА_1 грошей у
загальному розмірі на 1500 доларів США
(а.с. 11, 12) датовані квітнем 1994 року, тоді
як спірну квартиру придбано 28 вересня
1994 року, тобто майже через півроку,
отже, вони не є безспірними доказами
участі позивача в купівлі цього майна,
адже, цілком ймовірно, могли бути
витрачені ним зовсім на інші потреби.
До речі, час написання вказаних
розписок суду також позивачем не
доведений, хоча відповідачка
категорично заперечувала проти їх
існування у 1994 році; нотаріально ці
позики не оформлювалися.

Копія трудової книжки позивача
стосується лише наявності його
трудової діяльності, рівно як і
показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8,
зокрема, про те, що у серпні 1994 року
останній заплатив позивачу 2000 доларів
США за перевозку вантажу, а тому ці
докази не підтверджують придбання
майна за спільні кошти.

Доводи про продаж належних йому
до шлюбу квартири, автомобілю,
перевозку речей колишніх власників
спірної квартир в рахунок оплати за неї
взагалі, крім особистих пояснень про це
позивача, жодним достовірним та
об'єктивним доказом по справі не
підтверджуються, а тому суд вважає їх
недоведеними.

Отже, виходячи з пояснень сторін в
судовому засіданні, матеріалів справи,
судом встановлено, що будь-якої угоди
про створення сумісної власності між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалося,
вкладення сумісної праці та коштів у
придбання спірного жилого приміщення
позивачем належними доказами не
підтверджено, а сам лише факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах без встановлення участі
сторін спільною працею в набутті майна
не є підставою для визнання за ними
права спільної сумісної власності на
нього. До речі, як вже вище зазначалося,
цей факт на момент придбання квартири
та укладення відповідної угоди
позивачем також не доказаний,
пояснення відповідачки про те, що
спільно вони стали проживати у спірній
квартирі вже після її придбання, ним не
спростовані.

За таких обставин, позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними, а тому
задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 16 Закону України «Про
власність», п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності», керуючись ст. ст. ст.ст.10, 11,
60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
до ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю та
визнання права власності на частку
майна.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Херсонської області
через Новокаховський міський суд
Херсонської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. Є. Бойко