АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 06 лютого 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Головне управління
юстиції в м. Києві, приватні нотаріуси
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, комунальне
підприємство Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна про визнання заповіту
недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2012 р. ОСОБА_1 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
заповіту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер його батько -
ОСОБА_5 Після смерті батька, у лютому 2012
р., він звернувся до приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою
про прийняття спадщини, після чого йому
стало відомо про наявність
оскаржуваного заповіту, складеного
батьком на користь його брата -
ОСОБА_2

Зазначав, що батько за життя не
виказував думок щодо складання
заповіту на користь відповідача, а
перед смертю він фактично не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг ними керувати, остільки останні
роки свого життя тяжко хворів на рак та
періодично проходив курси лікування,
під час яких йому постійно надавалися
знеболюючі препарати.

Посилаючись на викладені обставини,
просив визнати недійсним заповіт,
складений 19 вересня 2011 р. його батьком
ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2, під час
перебування на стаціонарному
лікуванні у Київській міській
клінічній лікарні №6, що посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований у реєстрі за №1082.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 06 лютого 2014 р., з
урахуванням ухвали того ж суду від 20
лютого 2014 р., в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши
представника позивача, який підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити, відповідача та його
представника, які заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 19
вересня 2011 р. ОСОБА_5, перебуваючи на
стаціонарному лікуванні в приміщенні
Київської міської клінічної лікарні
№6, було складено заповіт, що
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований за
№1082, у відповідності до якого все його
майно, де б воно не знаходилося і з чого
б воно не складалося і взагалі все те,
що буде належати йому та на що він
матиме право за законом на день його
смерті спадкодавець заповів сину -
ОСОБА_2 /а.с.56 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5, який є батьком
сторін по справі, помер, про що в книзі
реєстрації смертей 01 листопада 2011 р.
було зроблено відповідний актовий
запис №18840 /а.с.7 т.1/

Судом встановлено, що 04 травня 2012 р.
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_2 про
право на спадщину за заповітом,
зареєстроване в реєстрі за №836 /а.с.104
т.1/.

Відповідно до висновку
судово-психіатричної експертизи
Київського міського центру
судово-психіатричної експертизи (акту)
№1023 від 16 грудня 2013 р. покійний ОСОБА_5 у
період складання оспорюваного
заповіту (19 вересня 2011 р.) якими-небудь
психічними захворюваннями не страждав
та у період підписання заповіту за
своїм психічним станом міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними /а.с.24-25 т.2/.

З пояснень лікаря-уролога Мороза О.Л. та
завідуючого урологічним відділенням
КМКЛ №6 Голубицького Ю.М. убачається, що
поведінка покійного ОСОБА_5 під час
перебування в лікувальному закладі в
період з 08 по 22 вересня 2011р.,
тобто в період складання заповіту, була
адекватною, він орієнтувався у часі та
місці знаходження, керував своїми
діями, розсудливості не втрачав.

З урахуванням зазначених обставин та
матеріалів справи, у їх сукупності,
колегія суддів вважає законними й
обґрунтованими висновки районного
суду про відсутність правових підстав
до задоволення заявленого по справі
позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
покійний під час складання заповіту не
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними і відсутність
волевиявлення спадкодавця щодо
складання оспорюваного заповіту
ретельно перевірялися судом першої
інстанції, вони отримали належну
оцінку в рішенні та обґрунтовано
визнані безпідставними.

Так, відповідно до положень ст.55, 124
Конституції України та ст.3 ЦПК кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст.10 ЦПК України.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.212 ЦПК України
встановлено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи доведено, що
спадкодавець в момент складання
заповіту якими-небудь психічними
захворюваннями не страждав та у період
підписання заповіту за своїм психічним
станом міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, й посилання
апеляційної скарги на спростування
зазначеного носять голослівний
характер й нічим не підтверджені.

Твердження апеляційної скарги про те
що заповіт було посвідчено у лікарні
приватним нотаріусом, а не головним
лікарем, що свідчить про упередженість
дій нотаріуса та відповідача, з метою
особистої вигоди і збагачення, шляхом
введення спадкодавця в оману, носять
голослівний характер й вони не
заслуговують на увагу, остільки
положеннями ст.40 Закону України «Про
нотаріат» встановлено можливість
посвідчення заповіту, зокрема,
головним лікарем та не встановлено
обмежень щодо посвідчення нотаріусом
заповіту, складеного в лікувальному
закладі.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про
нотаріат» нотаріальні дії можуть
вчинятися будь-яким нотаріусом чи
посадовою особою органів місцевого
самоврядування, за винятком випадків,
передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85,
93 і 103 цього Закону, та інших випадків,
передбачених законодавством України.
Нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні державної нотаріальної
контори, в державному нотаріальному
архіві, приміщенні, яке є робочим
місцем приватного нотаріуса, чи
приміщенні органів місцевого
самоврядування. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаними приміщеннями.

Таким чином, зазначеними положеннями
закону встановлено можливість
здійснення нотаріальних дій, зокрема
посвідчення заповіту, нотаріусом поза
приміщенням, яке є робочим місцем
приватного нотаріуса, у випадку
неможливості громадянина з'явитися в
зазначене приміщення.

З матеріалів справи убачається, та не
заперечується сторонами, що
спадкодавець тяжко хворів, що
унеможливило його прибуття в
приміщення приватного нотаріуса та
викликало необхідність посвідчення
заповіту в приміщення лікарні, де він
перебував на стаціонарному лікуванні.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й інші
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 06 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-3431/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6336/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Лозинська М.І.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.