АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22-ц/774/1908/2014
Головуючий у 1-й інстанції - Кушнірчук
Справа № 206/7907/13-ц
Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П.,Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про вселення,-

В С Т
А Н О В И Л А :

Позивачі звернулися до суду з позовом
та з урахуванням уточнень просили
ухвалити рішення, яким вселити їх у
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.31).

В обґрунтування позовних вимог
позивачі посилалися на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер їх батько ОСОБА_4, а
спадщину після нього в рівних частках
прийняли вони та відповідач по справі.
24 жовтня 2013 року позивачі отримали у
Восьмій дніпропетровській державній
нотаріальній конторі свідоцтво про
право на спадщину за законом на 1/3
частину домоволодіння АДРЕСА_1 , кожен.
Відповідач свідоцтво про право на
спадщину на свою 1/3 частину спірного
домоволодіння на день звернення
позивачів до суду не отримував.
Домоволодіння в цілому складається з
житлового цегляного будинку літ. А -
загальною площею 72 кв.м., житловою
площею 34,9 кв.м. та господарсько -
побутових будівель: убиральні Б -
цегляної, сарай В - цегляного, гаражу Г -
шлакоблочного, сараю Д - шлакоблочного,
хвіртки № 1 - металевої, воріт № 2 -
металевих, паркану № 3 - дерев'яного
штахетника. Адреса спірного
домоволодіння спочатку була «АДРЕСА_1»,
після чого була перейменована на
«АДРЕСА_1». З відповідачем у них
склалися вкрай неприязні стосунки,
відповідач не пускає їх до спірного
домоволодіння, змінив замки та
проживає там зі своєю сім'єю. Вони
намагалися вирішити питання
користування домоволодінням шляхом
домовленості з відповідачем, однак
відповідач на їх звернення не реагує ,
що і стало причиною звернення до суду.

23 грудня 2013 року позивачі подали
письмову заяву про залишення без
розгляду позовних вимог щодо поділу
домоволодіння в натурі та просили
розглядати позовні вимоги лише в
частині їх вселення у житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с.31).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3
задоволені. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити , а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачам (кожному окремо), належить по
1/3 частині об»акта житлової
нерухомості , а саме житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право
на спадщину, виданих державним
нотаріусом Восьмої дніпропетровської
державної нотаріальної контори, після
смерті ОСОБА_4 ( ар. сп. 7,9).

Своє право власності на 1/3 частину , у
кожного, позивачі зареєстрували у
встановленому законом порядку, про
свідчать витяги з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності під № 11461635
від 24 жовтня 2013 року та за № 11458128 від 24
жовтня 2013 року (а.с.8,10).

Судом першої інстанції було
встановлено, що у житловому будинку
АДРЕСА_1 мешкає відповідач зі своєю
сім'єю, який є сином померлого батька
ОСОБА_4, який на час розгляду справи в
суді першої свідоцтво про право на
спадщину ще не отримав та не
зареєстрував його Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно. Дана
обставина відповідачем не
заперечувалась і в суді апеляційн6ої
інстанції.

Як пояснювали сторони в суді
апеляційної інстанції відповідач зі
своєю сім»єю вселився до спірного
домоволодіння після смерті
спадкодавця і в наступному , змінив
замки на вхідних дверях до будинку. Як
пояснив відповідач в судовому
засіданні апеляційної інстанції він
змушений був так вчинити в зв»язку з
виникненням конфлікту з іншими
спадкоємцями. Ключі від нових замків
він позивачам не надав і надавати не
буде , оскільки вважає , що будинок є
неподільним на декілька співвласників
, а де жити у позивачів по справі є .

Виходячи з вище наведеного , суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про те , що відповідач,
мешкаючи у спірному будинку , чинить
позивачам перешкоди у володінні та
користуванні їх власністю, а саме не
пускає їх до спірного домоволодіння,
змінив замки та не бажає спільно з ними
проживати, так як в нього є діти, а
спільне проживання з позивачами
завдасть значних незручностей.

Вище викладені обставини свідчать про
те, що у позивачів реально існують
перешкоди у користуванні своєю
власністю, внаслідок чого останні
позбавлені можливості мати
безперешкодний доступ до своєї
власності та користуватися нею,
оскільки в них відсутні ключі від
будинку, а отже і вільний доступ до
нього. Обраний позивачами спосіб
захисту права, шляхом вселення у
будинок відповідає загальним правилам,
встановленим ст. 16 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно
посилався при вирішенні справи на
положення ст. 317 ЦК України, згідно якої
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном та на зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права, чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України, власнику майна
надано право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Доводи апеляційної скарги про те , що
позивачами не доведено факт існування
перешкод у користуванні та володінні
належними їм частками у спірному майні
спростовуються поясненнями апелянта -
відповідача в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції , який не
заперечував факт заміни замків на
вхідних дверях до будинку та
відсутності у позивачів ключів від
них, пояснюючи свої дії наявністю
конфлікту .

Доводи апеляційної скарги про те , що
вселення позивачів являється не
можливим в зв»язку з відсутністю
встановленого порядку користування
спірним будинком визнати
обґрунтованими також не можна ,
оскільки як пояснили сторони в
судовому засіданні апеляційної
інстанції питання щодо розділу
спірного домоволодіння вирішується
судом в даний час.

Доводи апеляційної скарги про те , що
судом безпідставно було розглянуто
справу за відсутності відповідача ,
який просив відкласти розгляд в
зв»язку з його хворобою , що призвело до
неповноти з»ясування судом обставин ,
самі по собі також не можуть бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення , оскільки у
відповідності до положень ч. 3 ст. 309 ЦПК
України процесуальні порушення права
можуть бути підставою для скасування
рішення або зміни рішення лише у разі ,
якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Таким чином , колегія суддів вважає , що
розглядаючи спір районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі , надані сторонами докази ,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон , який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права
, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи ,
оскільки вони зводяться до не згоди з
рішенням суду , були вивчені в суді
першої інстанції і отримали оцінку
суду.

Керуючись сь.ст.303,307,308,313,314,315 ЦПК
України , колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення ,
однак може бути оскаржена протягом
двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді