Справа № 451/1156/13-ц
Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/783/1444/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

прокурора відділу прокуратури
Львівської області Цвікілевича М.С. та
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті Львові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення
Радехівського районного суду
Львівської області від 02 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
третя особа - орган опіки і піклування
Радехівської районної державної
адміністрації про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні
власністю, шляхом виселення з будинку
та знаття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
як співвласники будинку АДРЕСА_1
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_3 та малолітніх ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
якому просили суд ухвалити рішення про
виселення згаданих відповідачів з
цього будинку та зняття їх з
реєстрації.

Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що у відповідності
до свідоцтв про право на спадщину
за№4128 від 21.09.2007 року після смерті
ОСОБА_11, та №569 від 22.03.2012 року , після
смерті ОСОБА_12, вони стали
співвласниками спірного будинку
(ОСОБА_5 -11/12 частин, ОСОБА_6 -1/12 частина),
однак не можуть реалізовувати своє
право власності, оскільки у спірному
будинку є зареєстрованими і проживають
відповідачі, які на їхню заяву про
виселення з цього будинку в
добровільному порядку не реагують.
Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3
вселились в будинок АДРЕСА_1 та
зареєструвались за вказаною адресою за
життя його попереднього власника,
ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року
та заповіла свій будинок ОСОБА_12, який
отримав у власність 11/12 даного будинку,
та в свою чергу заповів цю частку
ОСОБА_5, який успадкував її після смерті
ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Позивач
ОСОБА_6 отримав у власність 1/12 частки
цього будинку як обов'язкову частку
після смерті матері ОСОБА_11

Вважаючи, що припинення права
власності ОСОБА_11 на цей будинок у
зв'язку із смертю, припинило і право
членів її сім`ї на користування цим
будинком, позивачі, посилаючись на
положення ст.ст.64,150,156 ЖК, ст.ст.319, 383, 386,
391 ЦК України, ст.41 Конституції України
та ст.1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
непорушності права власності,
зазначили про відсутність законних
підстав у відповідачів на проживання у
спірному будинку. Однак останні
добровільно виселятись не бажають та
чинять перешкоди у користуванні
власністю позивачів.

Рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 02 грудня 2013 року
у задоволенні вказаних позовних вимог
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено за їх
безпідставністю.

Це рішення суду оскаржили позивачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які в апеляційній
скарзі посилаються на незаконність,
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального
права, постановлення рішення без
повного та всебічного з'ясування
обставин справи та належної оцінки
доказів.

Апелянт стверджує, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення
допустив численні порушення, зокрема:
суд помилково прийшов до переконання,
що відповідачі зареєстровані в будинку
АДРЕСА_1 з 26.05.1989 року, здійснюють
обов'язкові платежі та є
добросовісними наймачами, оскільки
такі зареєстровані в якості членів
сім'ї попереднього власника, а тому не є
добросовісними наймачами; суд
помилково вважав, що зміна власника
будинку при залишенні з таким у
сімейних відносинах не припиняє права
членів сім'ї попереднього власника
користуватися займаним приміщенням.
Натомість вказують, що припинення
права власності на майно, в т.ч. будинок,
припиняє і право членів сім'ї такого
власника на користування таким майном
(будинком). Таким чином, зазначає, що
право членів сім'ї власника майна на
користування ним є похідним від права
власності та залежить від нього. Крім
того, вказують і на помилковість, на
їхню думку, позиції суду першої
інстанції при застосуванні до спірних
правовідносин положень Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод у взаємозв'язку із Законом
України «Про охорону дитинства» щодо
права дитини на житло, оскільки таке
право у цьому випадку реалізується за
рахунок права власності інших осіб, в
той час як батьки дитини зареєстровані
та проживають за іншою адресою.

На підставі вказаного, апелянт просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким повністю відмовити у
задоволенні позовних вимог (а.с.161-166).

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення на скаргу прокурора
Цвікілевича М.С. та представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України
визначено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та
беззаперечно встановлено судом,
власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_11,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності від 4.09.1981 року та
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (спадкової справи
№451/2006). 12 січня 1990 року ОСОБА_11 склала
заповіт на користь ОСОБА_12, яким все
своє майно заповіла останньому (а.с.10,
11-15 спадкової справи
№451/2006).ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_11
померла (а.с.19).

У відповідності до свідоцтв про право
на спадщину за заповітом та за законом
від 21.09.2007 року ОСОБА_12 (11/12 частин) та
ОСОБА_6 (1/12 частина обов'язкова частка)
стали співвласниками будинку АДРЕСА_1
(а.с.28-31 спадкової справи №451/2006).

Рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 22.03.2011 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Львівської області від. 25.06.2012
року, відмовлено в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_12 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
неповнолітнього ОСОБА_13 про їх
виселення (а.с.37-40).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 помер, а його
часку в будинку в розмірі 11/12 частини за
заповітом останнього успадкував
позивач ОСОБА_5 (а.с.18).

В даний час співвласниками спірного
будинку є ОСОБА_5, якому належить на
праві приватної власності 11/12 його
частин та ОСОБА_6, якому на праві
приватної власності належить 1/12
частина будину, що підтверджується
витягами про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №17298715 від
09.01.2008 року та №36412815 від 26.11.2012 року
(а.с.17-18).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
відповідачі ОСОБА_7 (інвалід ІІ групи),
ОСОБА_8 (інвалід ІІІ групи), їх донька
ОСОБА_3, а також малолітній правнук
ОСОБА_9 були вселені та зареєстровані в
будинку АДРЕСА_1 за згодою колишнього
власника цього будинку ОСОБА_11 як
члени її сім'ї. При цьому ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 зареєстровані з 1989 року, ОСОБА_3 -
з лютого 2000 року а малолітній ОСОБА_9 - з
травня 2003 року. Після смерті власника
будинку ОСОБА_11 продовжували проживати
як фактичні наймачі житла, несли
витрати на ремонт і утримання будинку а
також здійснювали інші обов'язкові
платежі (а.с.41-43, 45, 65-66, 114-116, 133-135,136-138).

Малолітня ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
зареєстрована в даному будинку 30.03.2009
року як член сім'ї наймача цього
будинку.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна (будинку) має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Звернувшись до суду з негаторним
позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
малолітніх дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про
їх виселення, позивачі перш за все
виходили із положень вказаних правових
норм щодо захисту свого непорушного
права на власність.

Однак, при вирішенні вказаних спірних
правовідносин слід враховувати, що за
таких обставин захист права власності
не може вирішуватись лише у
відповідності до ст.391 ЦК України,
оскільки зазначена норма не є
самостійною підставою для виселення
відповідачів з належного власникам
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 будинку, так як спірні
правовідносини пов'язані з
користуванням відповідачами будинком,
як житлом, що регулюється нормами
житлового законодавства України.

Статтею 9 ЖК України встановлено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Факт правомірності вселення та
реєстрації відповідачів у спірному
будинку встановлено судом та не
спростовано позивачами, як і не
спростовано тих обставин, що після
смерті колишнього власника будинку
ОСОБА_12, відповідачі продовжили
проживати в ньому як наймачі цього
житла.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до
членів сім`ї наймача належать дружина
наймача,їх діти і батьки. Членами сім`ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Положеннями ст.156 ЖК України
встановлено, що припинення сімейних
відносин з власником будинку (в даному
випадку -у зв'язку з його смертю) та
переходом права власності на цей
будинок до інших осіб не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

Відповідно до змісту ст. 825
глави 59 ЦК України, договір найму
житла може бути розірваний за рішенням
суду на вимогу наймодавця лише за
наявності певних підстав, а саме:
невнесення наймачем плати за житло та
(або) руйнування або псування житла
наймачем або іншими особами, за дії
яких він відповідає (ч.2), а також на
вимогу наймодавця у разі необхідності
використання житла для проживання
самого наймодавця та членів його сім'ї
(ч.3).

Аналогічні умови розірвання
договору за вимогою наймодавця
передбачені і у ч.3 ст. 168 ЖК України.

Однак в ході розгляду даної
справи як судом першої так і
апеляційної інстанцій не встановлено
обставин, які б свідчили про наявність
підстав, передбачених ст.168 ЖК України
для розірвання позивачами договору
найму спірного житла з відповідачами.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично
проживають у м.Львові, забезпечені
житлом, та їхня вимога про виселення
відповідачів із спірного житла,
будинку АДРЕСА_1 не пов'язана з
необхідністю використання цього житла
для їх особистого проживання чи
проживання членів їхньої сім`ї.

Окрім того, відповідно до вимог ч.1
ст.18 Закону України "Про охорону
дитинства", держава забезпечує право
дитини на проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку.
Неприпустимим є зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дитини.

Як видно із висновку Радехівської
районної державної адміністрації від 18
вересня 2013 року, як органу опіки і
піклування, остання підтримала
попередній свій висновок від 5.10.2010 року
та відмовила у наданні згоди на
виселення малолітніх дітей ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.72-72 зворот).

Позивачами не надано суду
належних і допустимих доказів, які б з
достатньою очевидністю і об'єктивністю
свідчили про те, що відповідачі у
справі забезпечені іншим житлом.
Останні наявність такого житла
заперечують, а іншого судом не здобуто.

Твердження позивачів про
наявність у чоловіка відповідачки
ОСОБА_3, ОСОБА_14 (який у спірному будинку
не є зареєстрованим і не проживає у
ньому), на праві власності 1/5 частини
квартири у м. Радехові (яка складається
з 2-х кімнат) не може свідчити про
наявність у сім'ї відповідачів іншого
житла.

До того ж судом не здобуто жодних
достовірних даних про те, що ОСОБА_14 є
дійсно власником вказаної частки
квартири.

Беручи до уваги викладене,
колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що суд першої
інстанції дав належну оцінку всім
обставинам і доказам по справі в їх
сукупності та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому приходить
до висновку про те, що підстави для його
скасування відсутні, а тому апеляційну
скаргу на це рішення, слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 02 грудня 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Бойко С.М.