У х в а л а

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення суми
боргу з договором позики та грошової
компенсації,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 04
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 04
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
предмет якого змінив до початку
розгляду справи по суті, і остаточно
просив стягнути солідарно із
відповідачів на його користь борг у
сумі 600 000 грн та грошову компенсацію за
невиконання зобов'язань в сумі 600 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідно до
нотаріально посвідченої заяви від 02
жовтня 2012 року ОСОБА_4 протягом січня 2006
року по липень 2012 року отримав від
нього грошові кошти в сумі 600 000 грн, які
були ним використані для проектування
побудови, проведення внутрішніх та
зовнішніх робіт,
пусконалагоджувальних та інших робіт,
пов'язаних із введенням в експлуатацію
та нормальним функціонуванням
торгово-офісного комплексу за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_4
зобов'язався на першу вимогу оформити
на ім'я ОСОБА_3 право власності на
частину приміщення цього
торгово-офісного комплексу не менше
ніж 75 кв. м, а в разі відмови ОСОБА_3 від
оформлення у його власність зазначеної
вище частини комплексу - у місячний
строк повернути грошові кошти в
еквіваленті 75 000 доларів США та
виплатити грошову компенсацію у
двократному розмірі отриманих від
нього коштів.

Позивач вказав, що влітку звернувся до
ОСОБА_4 із вимогою щодо повернення суми
позики, проте в обумовлений між ними
строк відповідач кошти не повернув.

У зв'язку з вищевикладеним просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 04
жовтня 2013 року позовну заяву ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу в розмірі 600 000 грн та грошову
компенсацію у розмірі 600 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилено, рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 04 жовтня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи
свої доводи порушенням судами першої
та апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій в частині
стягнення з нього суми компенсації у
сумі 600 000 грн і ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, застосували ч. 1 ст. 530,
ст. ст. 611, 625, 1049 ЦК України та виходили
із того, що ОСОБА_4 взяті на себе
зобов'язання не виконав та на заявлену
влітку 2012 року вимогу ОСОБА_3 про
повернення йому в місячний строк
позичених коштів в сумі
600 000 грн не відреагував, а тому саме з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
підлягають стягненню як отримані в
позику кошти, так і грошова компенсація
у сумі 600 000 грн.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
нотаріально посвідченої заяви від
02 жовтня 2012 року ОСОБА_4 протягом
січня 2006 року по липень 2012 року отримав
від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 600 000
грн, які були ним використані для
проектування побудови, проведення
внутрішніх та зовнішніх робіт,
пусконалагоджувальних та інших робіт,
пов'язаних із введенням в експлуатацію
та нормальним функціонуванням
торгово-офісного комплексу за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 9, т. 1).

Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_4
зобов'язався на першу вимогу оформити
на ім'я ОСОБА_3 право власності на
частину приміщення цього
торгово-офісного комплексу (з
урахуванням вкладених ним коштів на
спорудження комплексу та вартості 1
квадратного метра), але не менше ніж 75
кв. м, а в разі відмови ОСОБА_3 від
оформлення у його власність зазначеної
вище частини комплексу - у місячний
строк повернути грошові кошти в
еквіваленті 75 000 доларів США.

Також за цією заявою ОСОБА_4
зобов'язався у разі відмови
ОСОБА_3 від оформлення у його власність
вказаної частини комплексу чи
невиконанні цього зобов'язання з
будь-яких інших причин виплатити йому
грошову компенсацію у двократному
розмірі отриманих від нього коштів.

Таким чином, за викладених позивачем
обставин та наданих у їх підтвердження
доказів між сторонами виникли
правовідносини із зобов'язань виконати
певні роботи та послуги по спорудженню
торгово-офісного комплексу на умовах,
викладених у заяві, за результатами
виконання яких ОСОБА_4 зобов'язався
оформити право власності на частину
спорудженого комплексу, а у разі
відмови від оформлення у власність
ОСОБА_3 спірної частини комплексу
сторони передбачили повернення коштів
та штрафні санкції у виді сплати
грошової компенсації.

Отже, застосування судами попередніх
інстанцій до спірних правовідносин,
які виникли з договору позики, ст. 1049 ЦК
України є помилковим, оскільки ОСОБА_3 у
період з січня 2006 року по липень
2012 року передавав ОСОБА_4 грошові кошти
в сумі 600 000 грн саме на спорудження
спірного комплексу, частина якого з
урахуванням вкладених ним коштів мала
бути оформлена на праві власності за
ОСОБА_3

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, на порушення вимог ст.
ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України на зазначені
положення цивільного законодавства
уваги не звернули, не з'ясували зміст
цивільних прав та обов'язків сторін
відповідно до умов договору у формі
нотаріально посвідченої заяви та вимог
чинного законодавства, ступінь та
належність виконання договірних
зобов'язань кожною зі сторін,
передбачену договором та законом
відповідальність за порушення умов
договору, не проаналізували докази, що
надані сторонами у підтвердження їх
вимог та заперечень в частині
додержання належного виконання умов
договору.

З'ясування зазначених обставин та їх
належна оцінка має значення для
правильного вирішення справи, а тому
ухвалення судом рішення без їх
з'ясування та оцінки є помилковим.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, у процесі якого
суду слід урахувати наведене та
залежно від установленого вирішити
спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 04
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 04
грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська