Справа № 459/3991/13
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/1688/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
отримання професійного захворювання
при виконанні трудових обов'язків

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року задоволено частково позов ОСОБА_2
до Державного підприємства
«Львіввугілля» (далі ДП "Львіввугілля")
про стягнення моральної шкоди,
спричиненої внаслідок отримання
професійного захворювання при
виконанні трудових обов'язків.

Суд стягнув з ДП "Львіввугілля" на
користь ОСОБА_2 2500 грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Суд також стягнув з ДП "Львіввугілля" в
доход держави 229 грн. 40 коп. судового
збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що понад 17 років він пропрацював на
шахтах ДП «Львіввугілля» в шкідливих
умовах праці, що призвело до того, що
20.12.1996 року висновком Сокальської
районної МСЕК йому вперше встановлено
ІІІ групу інвалідності та 45 % ступеня
втрати професійної працездатності. В
подальшому, відповідно до висновків
МСЕК ступені втрати професійної
працездатності змінювались та 19.01.2006
року відповідно до довідки, серії ЛВА-2
№-013308, виданої міжрайонною
спеціалізованою профпатолочічною МСЕК
йому безтерміново встановлено 3 групу
інвалідності та 50% ступеня втрати
професійної працездатності.

Апелянт вважає, що суд правильно дійшов
висновку про обов'язковість
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої внаслідок професійного
захворювання, однак, розмір моральної
шкоди не відповідає дійсним обставинам
справи.

ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої
інстанції при визначенні розміру
моральної шкоди не врахував
роз'яснення положень, викладених у п.9
Постанови Пленуму Верховного суду
України №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», де
зазначено, що у випадках, коли межі
відшкодування моральної шкоди
визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання мав виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

ОСОБА_2 просить рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з ДП
«Львіввугілля» в його користь 2500 грн.
на відшкодування моральної шкоди
змінити, стягнувши з ДП «Львіввугілля»
в його користь 30 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Сторони в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про день та час судового засідання, що
підтверджується повідомленням сторін
про вручення рекомендованих листів з
повісткою про розгляд справи на 20.03.2014р.
(а.с.64,65), про причини неявки суд не
повідомили та з клопотанням про
відкладення розгляду справи не
звертались, тому розгляд справи
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
здійснюється колегією суддів за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі та без здійснення фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України

Від представника апелянта ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 поступила заява про розгляд
справи за його відсутності (а.с. 66).

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Під моральною шкодою необхідно
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства,
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 з 10 грудня 1979 року по 12 грудня 1996
року працював у підземних умовах на
шахті №8 «Великомостівська» .

Висновком Сокальської районної МСЕК
від 20.12.1996 року йому вперше встановлено
ІІІ групу інвалідності та 45 % ступеня
втрати професійної працездатності.

В подальшому, відповідно до висновків
МСЕК ступені втрати професійної
працездатності змінювались та 19.01.2006
року відповідно до довідки, серії ЛВА-2
№013308, виданої міжрайонною
спеціалізованою профпатологічною МСЕК
йому безтерміново встановлено ІІІ
групу інвалідності та 50% ступеня втрати
професійної працездатності.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності вперше,
а тому право на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
отримання професійного захворювання
при виконанні трудових обов'язків, у
позивача ОСОБА_2 виникло 20 грудня 1996
року.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникають з дня набрання
ним чинності і не мають зворотної дії в
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує відповідальність особи.

Так, за загальним правилом про дію
нормативно-правового акту в часі до
кожної події, факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинний на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце, а не на
момент подання позову чи розгляду
справи в суді. В даному випадку станом
на 1996 рік спірні правовідносини були
врегульовані Правилами відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженими постановою КМУ № 492 від
23.06.1993 року.

Згідно із п. 1 "Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків",
затверджених постановою КМУ № 492 від
23.06.1993 року, які були чинні на момент
виникнення спірних правовідносин,
власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного виливу небезпечних або
шкідливих умов праці.

На час встановлення позивачу втрати
працездатності (20 грудня 1996 року) діяла
спеціальна норма - ч. 2 п. 11 зазначених
вище Правил, відповідно до якої розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 200 неоподаткованих
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат.

Відповідно до Указу Президента України
від 25.08.1996 р. N 762/96 "Про грошову реформу в
Україні", мінімальна заробітна плата
станом на грудень 1996 року становила 15
гривень.

Відтак, максимальний розмір моральної
шкоди за ушкодження здоров'я під час
виконання ОСОБА_2 трудових обов'язків
за висновком МСЕК від 20.12.1996 року буде
становити 3000 гривень з розрахунку 15 х 200
= 3000 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позов, дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди позивачу та її розміру.

Доводи апелянта про те, що на його
користь необхідно стягнути 30 000 грн.
моральної шкоди суперечать вимогам
вищезазначеного законодавства, є
необґрунтованими та недоведеними.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів доходить висновку, що рішення
відповідає вимогам закону і зібраним у
справі доказам, доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
тому підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.