УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №: 116/4874/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Хіневич А.М.
Головуючий суду апеляційної
інстанції:Шестакова Н. В.

"12" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого суддіШестакової Н.В.
СуддівАдаменко О.Г.
Павловської
І.Г. При секретаріУсеїновій Н.У.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
виселення

за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про усунення перешкод у користуванні
житловим будинком, вселення та
зобов'язання вчинити певні дії

за апеляційними скаргами ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 на рішення Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 13 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 13 листопада 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні його позову з ухваленням
нового рішення про задоволення позову,
посилаючись на те, що порушено його
право на користування та
розпорядження належним йому майном,
оскільки відповідач не є наймачом або
піднаймачем жилого приміщення у
житловому будинку, належному позивачу;
тимчасове проживання відповідача у
тимчасовій будівлі з дозволу позивача
не породжує права відповідача в
подальшому без обмеження строку
користуватися зазначеним приміщенням;
висновки суду першої інстанції
суперечать нормам матеріального і
процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні його позову з ухваленням
нового рішення про задоволення його
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції не дослідив усі фактичні
обставини по справі і не врахував те, що
до весни 2013 року він проживав у
житловому будинку як член сім'ї свого
сина - позивача за первісним позовом і
був виселений у підсобну будівлю після
сімейного конфлікту; тривалий час він
проживав с сином, його дружиною та
дітьми однією сім'єю, вони мали
спільний бюджет; вже після того, як він
перейшов проживати у підсобне
приміщення, відповідач незаконно
відключив комунікації водо-, тепло- та
електропостачання до підсобного
приміщення, у зв'язку з чим проживання
апелянта у цьому приміщенні стало
неможливим; висновки суду першої
інстанції зроблені без урахування
фактичних обставин та пояснень
свідків.

Особи, які приймали участь у справі, про
час і місце засідання суду апеляційної
інстанції повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг відповідно до ст.303
ЦПК України, заслухавши ОСОБА_7 та
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

2

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що суду не представлено доказів
того, що дійсно порушується право
позивача на користування та
розпорядження цим майном, тому спосіб
захисту цивільного права позивача на
підставі ст.391 ЦК України в даному
випадку не відповідає самій суті
порушеного права; позивачем за
первісним позовом не представлено
доказів наявності підстав за ст.116 ЖК
України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що на час розгляду справи ОСОБА_7
проживає у будівлі, віднесеної до
житлового будинку, в якій він і
проживав спочатку; при вселенні його до
відповідача між ними не було
домовленості про проживання позивача
за зустрічним позовом у житловому
будинку; відповідач за зустрічним
позовом є власником будинку, тому
вирішення питання про вселення ОСОБА_7
до житлового будинку буде втручанням у
здійснення власником його прав, що є
недопустимим з огляду на ст.41
Конституції України; зазначена
будівля обладнана для проживання, має
всі необхідні комунікації; в частині
усунення перешкоди у користуванні
тимчасовою будівлею у зустрічному
позові не визначені конкретно
перешкоди та спосіб усунення цих
перешкод.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
необґрунтованість заявлених позовів.

За матеріалами справи вбачається, що
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
на спадщину від 16.07.2013 року є власником
житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної
ділянки за зазначеною адресою; ОСОБА_7
є батьком ОСОБА_6.; за довідкою
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
ОСОБА_7 був зареєстрований у АДРЕСА_2
знятий з реєстрації у цій квартирі з
11.01.2013 р. за рішенням суду; 29.04.2011 року за
договором купівлі - продажу ОСОБА_7
продав належну йому на праві власності
частку квартири АДРЕСА_2; з
повідомлень Сімферопольського РВ ГУ
МВС України в АР Крим вбачається, що
ОСОБА_7 проживає у тимчасовій будівлі;
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виникли неприязні
стосунки; за довідкою виконавчого
комітету Укромнівської сільської ради
Сімферопольського району АР Крим від
10.09.2013 року що ОСОБА_7 на час розгляду
справи проживає за зазначеною адресою;
за даними комісійного акту умови
проживання ОСОБА_7 у тимчасовій
будівлі задовільні, але на даний час
відключено енергопостачання, газ, вода;
між сторонами виник конфлікт з приводу
проживання ОСОБА_7 у тимчасовій
будівлі та у житловому будинку.

За положеннями ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

У сенсі ст.ст.379,382 ЦК України об'єктом
власності особи може бути, зокрема,
житло - житловий будинок, садиба,
квартира.

Як зазначено у ст.383 ЦК України та ст.150
ЖК України, права власника житлового
будинку, квартири передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.16, 386, 391 ЦК України
встановлені способи захисту права
власності.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим

3

приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст.9 Житлового
Кодексу Української РСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим

приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом. Житлові
права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

За ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
ч.І ст.116 ЖК Української РСР.

За положеннями ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Є обгрунтованими висновки суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для виселення ОСОБА_7
відповідно до ст.116 ЖК України, оскільки
позивач ОСОБА_6 не надав суду доказів
щодо наявності підстав для виселення,
передбачених зазначеною правовою
нормою; навпаки ОСОБА_6 підтвердив, що
його батько проживає у тимчасовій
будівлі з його дозволу; при вселені
була досягнута домовленість про
проживання на невизначений строк у
будівлі, яка придатна для проживання,
що не було спростовано сторонами.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги
ОСОБА_7 щодо порушення його житлових
прав на проживання у житловому
будинку, колегія суддів звертає увагу
на те, що ОСОБА_7 фактично проживає у
житловому будинку, оскільки займає
будівлю, яка віднесена до житлового
будинку, що відповідає первісної
домовленості між сторонами.

Оспорюючи рішення суду першої
інстанції, апелянт ОСОБА_7 не довів, що
між ним та його сином була
домовленість про користування ОСОБА_7
приміщень саме житлового будинку.

В частині вимог про усунення перешкод
у користуванні тимчасовою будівлею
колегія суддів звертає увагу на те, що
позовна заява ОСОБА_7 не містить
чіткого зазначення як самих перешкод,
так і способу їх усунення.

У сенсі ст.16 ЦК України спосіб захисту
порушеного права підлягає чіткому
визначенню.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК
України, якими встановлено принципи
змагальності і диспозитивності
цивільного процесу, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на обґрунтування
своїх вимог або заперечень, шляхом
надання належних і допустимих доказів;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підставі наведеного колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
відповідає вимогам матеріального і
процесуального права; підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції за доводами апеляційних
скарг немає.

Керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИ Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_6 і ОСОБА_7
відхилити.

4

Рішення Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 13 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до суду
касаційної інстанції на протязі
двадцяти днів.

Шестакова Н.В. Адаменко
О.Г. Павловська І.Г.