Справа № 639/2144/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова

у складі : головуючого -
судді Труханович В.В.

за участю секретаря -
Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,
суд

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики, в
якому просив суд ухвалити рішення на
підставі якого стягнути з відповідачів
на користь ОСОБА_1 боргу за договором
позики в сумі, еквівалентній 12 611
доларів США за курсом НБУ на день
ухвалення рішення у справі, та
неустойку у розмірі 3 126 000 грн., а також
стягнути з відповідачів судові
витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 24.06.2009 року ОСОБА_1 позичив
відповідачам валютні цінності у
вигляді в натурі на суму 11 800 доларів
США.

Відповідачі, у свою чергу,
зобов'язалися повернути позивачу
грошові кошти частинами у порядку та на
умовах, визначених у договорі.

Але, як вказує представник позивача, з
24.10.2009 року відповідачі порушили взяті
на себе зобов'язання та порушили строк
повернення позики.

Таким чином неповернутою залишилась
частина коштів в сумі 8 200 доларів США.

Термін виконання зобов'язання
скінчився 24.12.2009 року.

На адресу відповідачів надсилалися
повідомлення про необхідність
погашення боргу, які до теперішнього
часу не виконані.

Так, ОСОБА_1 вважає, що з відповідачів
підлягає стягненню сума боргу у
розмірі 8 200 доларів США, відсотки за
користування грошовими коштами,
встановлені у розмірі облікової ставки
НБУ, три відсотки річних від
простроченої суми боргу.

Крім того зазначає, що договором позики
було передбачено неустойку за
порушення зобов'язання, яку позивач
також просить суд стягнути з
відповідачів.

Так, загальний розмір заборгованості
відповідачів становить 12 611 доларів
США, а розмір неустойки 3 126 000 грн.

Враховуючи викладене, представник
позивача і звернувся до суду з даним
позовом.

Представник позивача, ОСОБА_5, який діє
на підставі довіреності 26.06.2014 року, в
судовому засіданні заявлений позов
підтримав в повному обсязі, просив суд
його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в
судовому засіданні проти позову
заперечували, просили суд відмовити в
його задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_6, який
діє на підставі договору від 01.09.2014
року, в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на сплив строку позовної
давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків та дослідивши
матеріали справи, вважає, що у
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Судом було встановлено, що 24.06.2009 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було
укладено договір позики. (а.с. 10)

Згідно п. 1 даного договору,
позикодавець передав у власність
позичальників, а позичальники прийняли
солідарно валютні цінності у вигляді в
натурі та на суму 11 800 доларів США.
Позичальники зобов'язались повернути
позикодавцю валютні цінності у сумі 11
800 доларів США не пізніше 24.12.2009 року, в
порядку та строки, визначені даним
пунктом.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідачі в судовому засіданні не
заперечували проти отримання суми
позики від ОСОБА_1

Згідно умов договору, відповідачі
зобов'язалися повернути ОСОБА_7 грошові
кошти не пізніше 24.12.2009 року, в тому
числі з 24.07.2009 року по 24.11.2009 року - 300
доларів США щомісяця, а 24.12.2009 року - 10 300
доларів США.

В судовому засіданні був допитаний
свідок ОСОБА_8, який пояснив суду,
що повернення коштів здійснював саме
він, про що у нього є відповідні
розписки.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_8
було повернуто ОСОБА_1 3 000 доларів США.
(а.с. 80-84)

Представник позивача в судовому
засіданні вказував, що відповідачі
повернули частину боргу у сумі 3 600
доларів США.

Останнє повернення грошових коштів
відбулося 25.08.2010 року, та, як пояснили в
судовому засіданні відповідачі, вони
були позбавлені можливості надалі
здійснювати погашення заборгованості,
оскільки контакт з позикодавцем ОСОБА_1
припинився з невідомих їм причин. Також
їх було невідомо яким чином повертати
суму боргу, що залишилася.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Частина 2 цієї ж статті вказує, що
позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Відтак, в судовому засіданні було
встановлено, що на теперішній час
неповернутою залишилася сума боргу у
розмірі 8 200 доларів США, яка підлягає
стягненню з відповідачів.

Представником відповідачів в судовому
засіданні було подано клопотання про
застосування строку позовної давності,
в якому вказано, що строк позовної
давності про стягнення заборгованості
минув 30.12.2012 року, а про стягнення
неустойки - 30.12.2010 року.

В судовому засіданні було достовірно
встановлено, що 22.06.2010 року та 30.04.2013
року на адресу відповідачів було
направлено Вимоги про виконання
обов'язків за договором позики в натурі
протягом 30 днів з дня отримання цих
вимог. (а.с. 11-41)

Вимога від 22.06.2010 року була отримана
ОСОБА_3 30.07.2010 року, а друга вимога
жодним з відповідачів не була отримана,
та листи були повернуті відправнику за
закінченням терміну зберігання. (а.с. 21,
36-41)

Таким чином, відповідно до положень
статті 1050 ЦК України та п.2 договору
позики, ОСОБА_1 скористався правом на
повернення кредиту достроково, чим
змінив дату виконання основного
зобов'язання.

Пунктом 2 договору позики, передбачено,
що позикодавець має право достроково
витребування всієї неповернутої суми
позики - при простроченні
позичальниками сплати будь-якого з
поточних платежів більш ніж на п'ять
днів.

Оскільки відповідачі на протязі
строку, визначеного Вимогою, не
здійснили дострокового повернення
суми позики, то у ОСОБА_1 право на
стягнення заборгованості у
примусовому порядку виникло 31.08.2010
року.

Однак, після зміни строку виконання
основного зобов'язання, кредитор
звернувся до суду із позовом лише у
березні 2014 року, тобто зі спливом 3
років та 7 місяців від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання.

Представник позивача в судовому
засіданні подав клопотання про
визнання причин пропуску строку
позовної давності поважними та
поновлення строку на захист, в якому
посилався на те, що позивачем дійсно
було пропущено трирічний строк для
звернення до суду з позовом, але з
поважної причини.

Стосовно поважності причин пропуску
строку позовної давності, представник
позивача вказав, що з 04.04.2011 року та по
теперішній час ОСОБА_1 тримається у
Харківському слідчому ізоляторі, та, у
цей час, не мав можливості
відслідковувати сплив строків
виконання відповідачами їх
зобов'язань, а також позивач був
позбавлений можливості належним чином
обґрунтувати та подати до суду позовну
заяву.

Представник вказує, що лише 26.04.2013 року
ОСОБА_1 через свого представника зміг
звернутися до ТОВ «Харківський центр
правової допомоги» за наданням йому
правової допомоги для вирішення
питання щодо стягнення з відповідачів
суми заборгованості за договором
позики.

Але, суд не знаходить вказані причини
пропуску строку позовної давності
поважними, оскільки тримання ОСОБА_1
під вартою ні яким чином не
перешкоджало йому у здійсненні права
на звернення до суду за захистом своїх
порушених прав.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 23.12.2009 року ОСОБА_1 видав
довіреність на ім'я ОСОБА_1, якою
уповноважив останнього бути його
представником та захисником його прав
як позивача чи відповідача, зокрема у
судах. (а.с. 46)

Наведене свідчить про наявність
можливості як у позивача, так і у його
представника, звернутися до суду з
вимогою про стягнення заборгованості
за договором позики у межах трирічного
строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Отже, суд погоджується з заявою
представника відповідачів про
застосування строку позовної давності,
та зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії договору, скільки з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи.

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
договором позики, позовна давність за
вимогами кредитора про повне
повернення грошових коштів та
процентів за їх користування,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено закінченням строку
добровільної сплати боргу після
отримання вимоги про дострокове
повернення, повинна обчислюватися з
моменту настання такого строку, тобто з
31.08.2010 року.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Застосування строку позовної давності
відповідно до статті 256 ЦК України,
частин першої та п'ятої статті 261 ЦК
України, частини четвертої статті 267 ЦК
України, з урахуванням наведених вище
обставин та факту пред'явлення позову
тільки 12.03.2014 року, враховується судом
та є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 7, 10, 11, 57-60, 88, 209, 215-216, 224-226, 232 ЦПК
України, ст. ст. 6, 23, 252-255, 256, 257, 266, 261, 524,
526, 530, 549, 550, 553, 610, 611, 625, 628, 631, 1046, 1047, 1048,
1049, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович