Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді:
БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі:
Ізвольській С.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

представників третьої особи - ОСОБА_6,
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_5, Дніпровська районна в місті
Києві державна адміністрація (Служба у
справах дітей) про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 у власних інтересах
та в інтересах неповнолітньої доньки -
ОСОБА_8 звернулася з позовом про
виселення відповідача - ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідно до ордеру № Г199585 від 21.12.1972
року батько позивача - ОСОБА_9 з сім'єю у
складі 4 осіб вселився в квартиру
АДРЕСА_1.

В квартирі зареєстровані ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_8
та ОСОБА_3

07.12.2010р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_3 був розірваний, а
08.05.2012 року рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва
відповідачОСОБА_3 був позбавлений
батьківських прав відносно
неповнолітньої доньки ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

28.11.2013 року на виконання рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 09.09.2011р. виконавчою службою
Дніпровського району м. Києва
відповідач був вселений в спірну
квартиру.

Посилаючись на ст. 116 ЖК України,
позивач зазначає, що відповідач має
бути виселений з квартири, оскільки
систематично порушує правила
співжиття, робить неможливим спільне
проживання з мешканцями квартири,
зокрема, з позивачем, до якої
застосовував фізичне насильство та з
неповнолітньою донькою позивачки, яка
зазнала психологічного насильства з
боку відповідача, що і стало підставою
для позбавлення його батьківських
прав, а заходи запобігання і
громадського впливу щодо відповідача
виявилися безрезультатними.

Підтримавши позовні вимоги в
судовому засіданні, позивач та її
представник просили задовольнити
позов.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник заперечували проти
задоволення позову, пояснивши, що
відповідач фактично був позбавлений
можливості проживати в квартирі і не
проживав там з 2010 року, що було
предметом спору у іншій цивільній
справі.

28.11.2013р. відповідач за рішенням суду
був примусово вселений в спірну
квартиру, позивач надала йому ключ від
вхідних дверей в квартиру, під час
вселення відповідач в присутності
державного виконавця залишив свої речі
в коридорі, після чого покинув
квартиру.

Намагаючись зайти до квартири
після вселення, а саме - 17.12.2013р. в
квартиру відповідач уже не зміг
потрапити, оскільки виявилося, що
виданий позивачкою в присутності
державного виконавця ключа не відчиняє
вхідні двері. По цьому факту
відповідач звернувся до
правоохоронних органів, проте, в
квартиру з того часу так і не потрапив.

З приводу викладених позивачем
підстав для виселення відповідач
пояснив, що не вчиняв жодних
протиправних дій ні щодо позивачки, ні
щодо своєї доньки, оскільки фактично не
проживає і не бачить їх з 2010 року.

Зазначив, що іншого місця проживання
він не має, оскільки коли в сім'ї мали
місце нормальні відносини, у нього була
власна дача, яку він продав та витратив
гроші на потреби сім'ї, а позов вважає
спрямованим на позбавлення його
законного права на житло.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримала позов та
пояснила, що є донькою позивачки,
побоюється проживати з відповідачем в
квартирі, оскільки пам'ятає, як він бив
позивачку та її молодшу сестру і з того
часу, як відповідач не проживає в
квартирі, нарешті панує нормальна
психологічна атмосфера.

Представники третьої особи - Служби
у справах дітей Дніпровської районної
в м. Києві державної адміністрації
підтримали позов ОСОБА_1, вважають, що
виселення відповідача з квартири
відповідатиме інтересам
неповнолітньої дитини, в інтересах
якої заявлено позов.

Інші особи, які беруть участь у
справі, в судові засідання не з'явилися,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, будь-яких
заяв до суду не направляли.

У судовому засіданні за
клопотаннями сторін були допитані
свідки.

Свідок ОСОБА_12 - державний
виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м.
Києві повідомив, що під час проведення
виконавчих дій вселення ОСОБА_3 до
квартири відбулося спокійно, тихо та
безконфліктно, двері до квартири були
відкриті, ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 ключ,
був складений відповідний акт і він
разом з ОСОБА_3 і його представником
пішли з будинку.

Свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 показали, що
були присутні в квартирі під час
вселення відповідача, повідомили, що
перебували в одній з кімнаті чули
погрози на адресу позивачки, бачили
психологічну напруження дитини при
розмовах про батька та нервове
збудження.

Вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, позивача,
показання свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ордер на
житлове приміщення №Г199585 був виданий
виконавчим комітетом Подільської
районної ради депутатів трудящих від 21
грудня 1972 року, на ім'я ОСОБА_9 на право
заняття 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1,
на сім'ю з чотирьох осіб: він, дружина
ОСОБА_15, доньок ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Відповідно до поверхневого плану,
квартира складається з: коридору
площею 6,7 кв.м. (№1 на плані), ванної
кімнати площею 1,9 кв.м. (№2 на плані),
вбиральні площею0,9 кв.м. (№3 на плані),
кухні площею 6,9 кв.м. (№4 на плані),
кімнати площею 9,8 кв.м. (№5 на плані),
кімнати площею 16,0 кв.м. (№6 на плані), яка
пов'язана з кімнатою площею 14,8 кв.м.(№7
на плані), спільних входом, тобто є
прохідною.

Згідно довідки форми №3 за вих. №428,
виданої 21.09.2013 року ЖРЕО №418, у
неприватизованій квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_9 з 1979 року ,
ОСОБА_10 з 1981 року., ОСОБА_1 з 1984 року,
ОСОБА_5 з 1991 року, ОСОБА_18 з 19997 року,
ОСОБА_11 з 2009 року та відповідач ОСОБА_3 з
1998 року.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративні справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 09.09.2011 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10, третя особа -
Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Дніпровського
району м. Києва, Служба у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_5 про
вселення, встановлення (визначення)
порядку користування житлом
(квартирою), зміну договору найму
житлового приміщення (укладення
окремого договору найму) та за
зустрічним позовом ОСОБА_9, ОСОБА_1,
ОСОБА_10 до ОСОБА_3, третя особа
Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Дніпровського
району м. Києва про виселення, яке
набрало законної сили 05.06.2012р.,
встановлено наступне.

ОСОБА_3 проживав у спільній
квартирі з кінця 1996 початку 1997 років, у
1998 році за згодою всіх членів сім'ї
наймача ОСОБА_9, як чоловік доньки
наймача ОСОБА_1 був зареєстрований в
спірній квартирі.

З довідок виданих ЖРЕО №418 не
вбачається, що при реєстрації місця
проживання ОСОБА_3 між наймачем та
членами його сім'ї було укладено угоду
про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 07 грудня 2010 року, шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 розірвано.

17 грудня 2010 року на підставі
спільно прийнятого рішення ОСОБА_9,
ОСОБА_1, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, з квартири
АДРЕСА_1 був виселений ОСОБА_3, який
повернувшись 18 грудня 2010 року о 06
годині ранку до дому виявив на
сходинковій клітині, поруч з вхідними
дверми свої речі, після чого в квартиру
потрапити більше не зміг.

Як убачається з наданих сторонами
доказів, на виконання зазначеного
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 09.09.2011 року ОСОБА_3, згідно
акту державного виконавця від 28.11.2013
року, був вселений в квартиру АДРЕСА_1,
зокрема, він залишив свої речі в
коридорі квартири та отримав від
позивачки ключ від вхідних дверей в
квартиру.

Матеріалами, що надійшли з
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві підтверджується факт того, що
17.12.2013 року відповідач не зміг
відчинити вхідні двері отриманим у
позивачки ключем, а також те, що в силу
неприязних і конфліктних стосунків у
сторін мали місце чисельні звернення
позивача з заявами про порушення
відповідачем її прав та законодавства
України.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України кожен має право на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону та
рішення суду.

За нормами статті 9 Житлового
Кодексу Української РСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підставі в порядку, передбачених
законом.

Житлові права охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Житлового
Кодексу Української РСР, - якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено фактів
систематичного руйнування, псування
відповідачем жилого приміщення,
використання його не за призначенням,
як не доведено і систематичного
порушення відповідачем правил
співжиття, яке робить неможливим для
інших проживання з ним в одній
квартирі.

Суд вважає обґрунтованими
заперечення відповідача про фактичну
неможливість допустити такі порушення
правил співжиття, оскільки належними
доказами підтверджено те, що
відповідач фактично в квартирі не
проживає з 2010 року, був вселений
28.11.2013р., в той же день покинувши
квартиру з державним виконавцем,
04.12.2013р. позивач вже звернулася з
позовом про виселення відповідача з
квартири до суду, а 17.12.2013р., ще не знаючи
про новий позов, відповідач вже не зміг
потрапити до квартири.

Суду не надано доказів
застосування до відповідача заходів
попередження або громадського впливу,
які виявилися безрезультатними,
оскільки в матеріалах, що надішли з
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, містяться передбачені законом
результати опитування усіх осіб для
перевірки обставин, викладених у
заявах про злочини.

Доводи представника позивача про те, що
пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду УРСР №2 від 12.04.1985 р. "Про деякі
питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу"
визначена заборона особи, позбавленої
батьківських прав, на проживання з
дитиною, щодо якої він позбавлений
такого права, не можуть бути взятими до
уваги, оскільки вказаним пунктом
постанови передбачено, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 Житлового кодексу осіб,
які систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів.

Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Доказів застосування таких заходів
впливу до відповідача в матеріалах
справи немає.

Надані позивачем довідки з
Інституту педіатрії, акушерства і
гінекології НАМН України від 29.11.2013р.
про невроз у дитини - ОСОБА_8, з дитячої
поліклініки №1 Дніпровського району м.
Києві, які містяться в матеріалах
справи, не є належними доказами
порушення відповідачем правил
співжиття та не є достатньою правовою
підставою для прийняття рішення про
виселення особи з квартири, оскільки не
мають причинно-наслідкового зв'язку
між відповідачем, який фактично не
бачив дитину з 2010 року і не проживає в
квартирі з того ж часу, та
рекомендаціями лікарів щодо
необхідних регулярних консультацій
психолога.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 47 Конституції України,
ст.ст. 9, 61, 64, 65, 103, 104, 116 ЖК Української
РСР, , ст.ст. 10, 57-61, 88, 208-209, 212-215, 218, 222, 223, 294
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_5, Служба у справах дітей
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації про виселення
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду міста Києва через Дніпровський
районний суд міста Києва протягом
десяти днів після його проголошення в
судовому засіданні, а учасниками
судового розгляду, які не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення рішення, - протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: