АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарях: Охневській Т.В., Меєчко Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, з якого вона просить виділити їй:

· 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

· 2/3 об'єкта незавершеного будівництва - житлова однокімнатна квартира, будівельний номер НОМЕР_7, загальної площі 35,45 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2

· земельну ділянку, площею 0,0600 га, що розташовану на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_6;

У власність відповідача просить виділити :

§ 1/3 об'єкта незавершеного будівництва - житлова однокімнатна квартира, будівельний номер НОМЕР_7, загальної площі 35,45 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2

§ автомобіль «Lacetti», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1;

§ мотоцикл GEON DAYTONA, 2013 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.1989 між сторонами був укладений шлюб, за час перебування у шлюбі сторонами було набуто вказане спільне майно, однак між ними існує спір з приводу користування та розпорядження ним. Позивач вважає необхідними відступити від рівності часток подружжя, оскільки з нею залишились проживати двоє дітей, при цьому старша донька є інвалідом другої групи, а відповідач належної допомоги в утриманні їм не надає.

Справа № 754/489/14
№ апеляційного провадження 22-ц/796/10074/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІН НОМЕР_2) право власності на наступне майно:

§ 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

§ 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, зареєстрованої за кадастровим номером НОМЕР_6.

§ мотоцикл GEON DAYTONA 350, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ІН НОМЕР_4) право власності на наступне майно:

· 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;

· 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, зареєстрованої за кадастровим номером НОМЕР_6.

· автомобіль CHEVROLE LACETTI, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Володимирівнисудові витрати в розмірі 3441 грн.

Не погоджуючись частково з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність, необґрунтованість рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції передчасно та безпідставно визнав її право власності на мотоцикл, оскільки вказаний мотоцикл ОСОБА_2 придбав за власні кошти отримані в кредит в банківських установах. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про надання згоди позивачем на отримання вказаних кредитів, які існують на даний час. Таким чином, мотоцикл не є спільною власністю подружжя, оскільки він не купувався за кошти подружжя та в інтересах сім'ї і є приватною власністю відповідача, а отже, не підлягає поділу між подружжям.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення в частині визнання права власності за нею 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, а не на 2/3 частини квартири не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи, а саме не враховано права та інтереси дітей.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на розбіжності у оцінці вартості спірного майна, залишив поза увагою той факт, що відповідач свідомо перешкоджає та не вчиняє відповідних дій з метою оформлення державної реєстрації права власності та введення в експлуатацію житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, та на квартиру по АДРЕСА_2.

На підставі викладеного, в апеляційній скарзі позивач просить:

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2014 р. у справі № 754/489/ 14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - скасувати частково та постановити нове рішення яким:

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на наступне майно:

§ 2/3 частини квартири АДРЕСА_1;

§ на 1/2 частину грошових коштів сплачених за інвестиційним договором від 18.07.2013 № 5139/НОМЕР_7-Б2 у розмірі 2026500 грн. (двісті двадцять дві тисячі шістсот п'ятдесят гривень);

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на наступне майно:

§ автомобіль CHEVROLET LACHETTI, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

§ на 1/2 частину грошових коштів сплачених за інвестиційним договором від 18.07.2013 № 5139/НОМЕР_7-Б2 у розмірі 2026500 грн. (двісті двадцять дві тисячі шістсот п'ятдесят гривень).

Виключити з результативної частини рішення суду першої інстанції пункт яким в порядку поділу майна подружжя було визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на мотоцикл, GEON DAYTONA 350, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані з розглядом даної справи.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу. При цьому 07.10.2014 ними були подані пояснення в яких були змінені вимоги. А саме просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, за відповідачем право власності на автомобіль. Також вказується на те, що не підлягає поділу мотоцикл, як особиста приватна власність відповідача та квартира по вул. Бальзака, оскільки належить їм на праві спільної часткової власності. Вирішення питання щодо проінвестованої квартири залишили на розсуд суду.

Разом з тим, в силу ч. 1 ст. 300 ЦПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Оскільки вказані вище зміни були подані лише під час розгляду справи апеляційним судом, після сплину строку на апеляційне оскарження, за відсутності клопотання про поновлення або продовження строку для його подачі, без зазначення поважних причин, то вказані зміни, в порядку ст.ст. 300, 72,73 ЦПК України, залишаються без розгляду, тобто апеляційним судом розглядається апеляційна скарга в редакції на час відкриття апеляційного провадження.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної часткової власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05.09.1989. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2014 шлюб між сторонами розірваний та встановлено, що вони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства з 19.08.2013 /а.с.13,117 /.

Від спільного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є інвалідом ІІ групи з дитинства та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.14-17/.

Матеріалами справи підтверджується, що за час спільного сімейного життя подружжям було набуто право власності на наступне майно:

§ 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

§ земельна ділянка, площею 0,0600 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_6;

§ автомобіль «Lacetti», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1;

§ мотоцикл «GEON DAYTONA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3;

§ та укладений інвестиційний договір з метою придбання однокімнатної квартири, загальною площею 35,45 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.09.1999 ОСОБА_3, яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , а також ОСОБА_2 придбали в рівних долях квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.18-19/. Тобто вказана квартира належить до спільної часткової власності сторін та їх доньки, частки сторін є виділеними, а саме кожному з них належить по 1/3 частини. Крім того, в силу ст. 60,70 СК України поділ майна подружжя здійснюється щодо об'єктів права спільної сумісної власності. Отже дана квартира поділу між сторонами не підлягає. Вказане не враховано судом першої інстанції, а тому рішення суду в частині виділу кожному з колишнього подружжя по 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Земельна ділянка, площею 0,0600 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_6, придбана на ім'я ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 03.06.2006, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.02.2008 /а.с.20,21/.

А отже вказана земельна ділянка придбана в період перебування сторін у шлюбі, і виходячи з положень ст.ст. 60,70 СК України, є спільною сумісною власністю сторін і їх частки є рівними, як і визначено судом першої інстанції. Оскільки доводи апеляційної скарги не містять посилань на неправильність рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки, в цій частині позивач просила залишити рішення без змін, при цьому не вбачається порушення норм матеріального права, то підстав для виходу судом за межі апеляційної скарги та перевірки рішення суду в цій частині не вбачається.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наявності на земельні ділянці будинку, не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки матеріали справи не місять доказів на підтвердження вказаних обставин, що в силу ст.ст. 10,60 ЦПК України є обов'язком сторін, зокрема, позивача.

Автомобіль «Lacetti», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, зареєстрований на імя ОСОБА_2, придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту від 17.05.2005 №366/05 /а.с.93, 23-26/. Тобто вказаний об'єкт є також спільною сумісною власністю сторін, в якому їх частки є рівними. Разом з тим, судом встановлено, що вказаний автомобіль використовується відповідачем, в тому числі для одержання прибутку, а тому обґрунтовано судом першої інстанції визнано на нього право власності за відповідачем. Крім того, як вбачається з апеляційної скарги позивач не заперечує проти такого рішення. Вартість автомобіля визначена сторонами на рівні 30750,00 грн.

Мотоцикл «GEON DAYTONA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, виділений судом першої інстанції у власність позивача, з чим вона не погоджується вказуючи на те, що він придбаний відповідачем не за кошти подружжя, за кредитні кошти, згоди на отримання яких вона не надавала, його придбання не відповідає в інтересам сім'ї, а тому він не є спільною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Проте погодитись з такими доводами колегія суддів не вважає за можливе. Так, в матеріалах справи відсутні дані про отримання кредиту для придбання мотоциклу, відсутня відповідна відмітка і в свідоцтві про реєстрацію цього транспортного засобу /а.с.92/. Звертаючись до суду з позовом позивач вказала цей мотоцикл як об'єкт спільної сумісної власності і просила виділити його відповідачу. Відповідач не заявляв вимог про визнання мотоциклу його особистою приватною власністю. Не поставлені жодною із сторін вимоги про поділ боргових зобов'язань. А отже вказані твердження позивача є безпідставними, так як не підтверджуються належними і допустимими доказами та суперечать принципу диспозитивності, визначеному ст. 11 ЦПК України.

Посилання позивача на відсутність у неї прав на керування вказаним транспортним засобом не приймається до уваги суду, оскільки вказане є лише одним із видів здійснення права користування і не позбавляє її від реалізації інших прав щодо володіння, користування та розпорядження вказаним об'єктом. Крім того, його вартість визначена сторонами на рівні вартості автомобіля, а тому при здійсненні розподілу автомобіля і мотоциклу судом додержаний баланс інтересів, а тому рішення суду в цій частині відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ однокімнатної квартири по вул. Богатирській, 6 в м. Києві, суд виходив з того, що на час розгляду справи у жодної із сторін не виникло право власності, так як квартира не зареєстрована в установленому законом порядку.

Так, дійсно відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Разом з тим, згідно з ч. 3 цієї норми законодавства, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за правовідносинами, що виникли в період перебування у шлюбі та інтересах сім′ї.

З матеріалів справи вбачається, що інвестиційний договір №5139/НОМЕР_7-Б2 був укладений ОСОБА_2 18.07.2013, тобто до фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства сторін, яке визначено судом при розірванні шлюбу датою 19.08.2013.

Відповідно до договору відповідач здійснив інвестування коштів в будівництво будинку, а саме в житлову квартиру за будівельним АДРЕСА_2 /а.с.62-68/.

Пунктом 4.2. інвестиційного договору, зазначено, що розмір загального інвестиційного внеску, що складає вартість об'єкта, становить 404130,00 грн.. Вказана сума, станом на 26.07.2013, виплачена, що підтверджується довідкою №1142/2607-13с від 26.07.2013 та випискою з особового банківського рахунку /а.с.78-81/.

Таким чином, виконання зобов'язань за вказаним правочином було здійснено відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, відповідно і кошти внесені за договором мають розглядатись як об'єкт їх спільної сумісної власності.

Проте, відповідач наголошує на тому, що інвестування було здійснено за кошти, що є його особистою приватною власністю. Так, згідного з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.04.2013, виданим держаним нотаріусом Другої житомирської нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті своєї матері ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 /а.с.71/. Відповідно до договору купівлі продажу від 20.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_2 здійснив продаж вказаної квартири за суму 202397 (двісті дві тисячі триста дев'яносто сім) гривень /а.с.59-60/.

В силу п.2,3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Отже, сума коштів отриманих від продажу успадкованої ОСОБА_2 квартири є його особистою приватною власністю, що визнано і позивачем в ході розгляду справи. Разом з тим, вказана сума становить приблизно Ѕ частину від суми коштів внесених ним на виконання інвестиційного договору. За відсутності доказів на підтвердження належності іншої частини коштів відповідачу на праві особистої приватної власності, ця частина, в силу ст.60 СК України, вважається спільним майном подружжя і, відповідно, підлягає поділу. Тобто різниця між сумою грошових коштів внесених за інвестиційним договором та сумою коштів отриманих від продажу успадкованої ОСОБА_2 квартири, що дорівнює 201603 грн. 97=201603) є спільною сумісною власністю сторін, з яких частка кожного відповідає 100801,5 грн. (201603:2=100801,5), що приблизно є ј частиною від загальної суми внесених коштів.

За наведених обставин, з урахуванням невизнання відповідачем права власності позивача на частину внесених в порядку інвестування грошових коштів необхідним є в порядку поділу майна подружжя визнати за кожним з колишнього подружжя право власності на ј частину грошових коштів сплачених ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 18.07.2013 № 5139/НОМЕР_7-Б2 в розмірі 100801 (сто тисяч вісімсот одна) гривня 50 копійок.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказане не є виходом за межі заявлених позовних вимог, як на тому наголошував в суді апеляційної інстанції відповідач, оскільки позовними вимогами є обставини, на які посилається позивач, а визначення характеру правовідносин і застосування норм чинного законодавства належить до компетенції суду.

Доводи позивача щодо неврахування судом першої інстанції при здійсненні поділу майна подружжя інтересів дітей, наслідком чого стала відмова у задоволенні вимог про відступлення від рівності часток, не приймаються до уваги апеляційного суду в якості підстав для скасування рішення з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхньогофізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже виходячи із змісту наведеної норми чинного законодавства, необхідною умовою збільшення частки одного з подружжя є не лише проживання з ним дітей, а і отримання від іншого недостатнього розміру аліментів.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції, матеріали справи не містять даних про отримання позивачем недостатнього для забезпечення дитини розміру аліментів. В суді апеляційної інстанції відповідачем надані копії квитанцій, з яких вбачається періодичність внесення відповідачем на рахунок позивача коштів на утримання дітей, а також здійснення ним інших витрат на їх потреби. Таким чином, підстав для збільшення частки позивача не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_1 та об'єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 будівельний номер квартири НОМЕР_7, так як, має місце порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що, в силу п. 4 ч. 1 ст. НОМЕР_7 ЦПК України, є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення. В іншій частині, рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому в цій частині його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, НОМЕР_7, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2014 - скасувати в частині вирішення позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_1 та об'єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 будівельний номер квартири НОМЕР_7 та ухвалити в цій частині нове рішення.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1, (ІН НОМЕР_2) право власності на ј частину грошових коштів сплачених ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 18.07.2013 № 5139/НОМЕР_7-Б2 в розмірі 100801 (сто тисяч вісімсот одна) гривня 50 копійок.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2, (ІН НОМЕР_4) право власності на ѕ частин грошових коштів сплачених ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 18.07.2013 № 5139/НОМЕР_7-Б2 в розмірі 303198 (триста три тисячі сто дев'яносто вісім) гривень 50 копійок.

В задоволенні позовних вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: