Номер провадження № 22-ц/785/3183/14
Головуючий у першій інстанції Бобуйок
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
громадської правозахисної організації
«Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
матеріальних збитків та моральної
шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про повернення
грошових коштів та визнання дійсним
договору купівлі - продажу за
апеляційною скаргою голови правління
громадської правозахисної організації
«Надія» - Баранової Людмили
Володимирівни на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
22.01.2014 року, -

встановила:

У жовтні 2012 року громадська
правозахисна організація «Надія» в
особі голови правління Баранової Л.В.
звернулась до суду в інтересах члена
організації ОСОБА_2 з позовом,
уточнивши який остаточно просила
стягнути солідарно з відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 605 300
грн. та моральну шкоду в сумі 300 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що маючи потребу в
грошах, позивачка ОСОБА_2 та її чоловік
ОСОБА_6 через об'яви в газетах
звернулись до ПТ «МІАР» з питанням про
надання їм кредиту в сумі 1500 дол. США. 21
травня 2003 року подружжя ОСОБА_6
зустрілись з співробітником ломбарду -
відповідачем по справі ОСОБА_4, який
погодився надати їм необхідну суму за
умови виплати щомісячних відсотків та,
як гарантію повернення кредиту,
надання в заставу оригінали документів
на належний їм житловий будинок за
АДРЕСА_1. Крім цього, за вказівкою
ОСОБА_4, подружжя підписали ряд
документів, вважаючи це формальністю,
необхідною для отримання грошових
коштів.

Через деякий час, подружжя ОСОБА_6
принесли в ломбард необхідну суму для
повернення кредиту та відсотків, однак
відповідач ОСОБА_4 відмовився
віддавати оригінали документів на
житловий будинок, вимагаючи повернути
чомусь більшу суму.

Як стало відомо згодом, відповідачі
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 шахрайським
шляхом заволоділи належним подружжю
ОСОБА_6 житловим будинком, який потім
неодноразово було перепродано
стороннім особам, що позбавило
можливості позивачці ОСОБА_2 взагалі
повернути його у власність. У зв'язку з
цим, позивачка просить стягнути з
відповідачів солідарно суму вартості
житлового будинку, прямі збитки сім'ї,
пов'язані з винайманням житла, через
втрату свого, та завдану моральну
шкоду.

ОСОБА_3 подав зустрічну позовну
заяву після уточнень і доповнень якої
просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на
його користь грошові кошти в сумі 9000
грн. та визнати дійсним укладений 21
травня 2003 року між подружжям ОСОБА_6 та
ним договір купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними спорудами за
АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3
посилався на те, що 21 травня 2003 року
позивачка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6
продали йому зазначений житловий
будинок за 9000 грн., про що власноруч
написали відповідну розписку та
зобов'язались в строк не пізніше 23
травня 2003 року нотаріально оформити
договір купівлі-продажу. Відповідач
ОСОБА_4 також підписав відповідну
розписку. Оскільки відповідачі не
виконали взяті на себе зобов'язання,
просить стягнути з них грошові кошти в
сумі 9000 грн., та поскільки подружжя
ОСОБА_6 фактично передали йому у
власність житловий будинок, а він
розрахувався за нього, просить визнати
дійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
спорудами, укладений 21 травня 2003 року
між ним та ОСОБА_2 і ОСОБА_6

В судовому засіданні
представник ГПО «Надія» Баранова Л.В.
та позивачка ОСОБА_2 на первісному
уточненому позові наполягали, проти
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3
заперечували та посилаючись на
обставини викладені в уточненому
первісному позові, просили суд його
задовольнити, в задоволенні зустрічних
вимог ОСОБА_3 відмовити.

Представник відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_8 в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, при
цьому пояснив, що ОСОБА_5 ніякими своїми
діями не завдав позивачці ні
матеріальної, ні моральної шкоди.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явились.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 22.01.2014 року в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду голова правління громадської
правозахисної організації «Надія» -
Баранова Л.В. подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
громадської правозахисної організації
«Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
матеріальних збитків та моральної
шкоди в зв'язку з тим, що воно в цій
частині ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення зазначених
позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 сторонами не оскаржується
і не є предметом апеляційного розгляду,
оскільки апеляційна скарга подана на
рішення щодо частини вирішених вимог.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» - суд
апеляційної інстанції відповідно до
принципу диспозитивності не має права
робити висновків щодо неоскарженої
частини ні в мотивувальній, ні в
резолютивній частини судового рішення,
а в описовій частині повинен зазначити,
в якій частині вимог рішення не
оскаржується.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що на
підставі договору купівлі-продажу від
16 серпня 2002 року позивачка ОСОБА_2,
перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, маючи двох неповнолітніх дітей
ОСОБА_10 і ОСОБА_11, придбала житловий
будинок з надвірними спорудами за
АДРЕСА_1. Зазначений договір
купівлі-продажу посвідчений державним
нотаріусом Біляївської районної
державної нотаріальної контори
Одеської області Кифоренко Р.Б. та
зареєстрований в реєстрі за № 2689 (а.с.11).

Маючи потребу в грошах,
позивачка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6
через об'яви в газетах звернулись до ПТ
«МІАР» з питанням про надання їм
кредиту в сумі 1500 дол. США.

21 травня 2003 року подружжя
ОСОБА_6 зустрілись з співробітником
ломбарду - відповідачем по справі
ОСОБА_4, який погодився надати їм
необхідну суму за умови виплати
щомісячних відсотків та, як гарантію
повернення кредиту, надання в заставу
оригінали документів на належний їм
житловий будинок за АДРЕСА_1.

В цей же день, ОСОБА_2 і ОСОБА_6 власноруч
підписали розписку, в якій вказали, що
вони отримали грошову суму в розмірі 9000
гривень за проданий належний їм
будинок з надвірними спорудами, а також
взяли на себе зобов'язання в строк не
пізніше 23 травня 2003 року нотаріально
оформити з відповідачем ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу вищевказаного
житлового будинку (а.с.7).

Також, подружжям ОСОБА_6 було
підписано довіреність, яка дійсна на
протязі трьох років та якою вони
уповноважили відповідача ОСОБА_4
представляти їх інтереси в різних
установах, надали право розписуватись
за них, витребувати і отримувати різні
довідки та інші документи. Зазначена
довіреність посвідчена директором ПТ
«МІАР» Платоновою С.М. та завірена
печаткою цієї організації (а.с.8).

ОСОБА_2 і ОСОБА_6 пояснили, що в
розписці і довіреності заповнювали
лише пусті графи за вказівкою ОСОБА_4,
вважаючи це формальністю, необхідною
для отримання грошових коштів.

Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 11.06.2003 року
позов ОСОБА_3 було задоволено, та
визнано дійсною укладену 21.05.2003 року
між ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 угоду про
купівлю-продаж жилого будинку АДРЕСА_1,
з надвірними спорудами, і визнано за
останнім право власності на цей
будинок.

Ухвалою Малиновського
районного суду м. Одеси від 09.03.2004 року,
при розгляді цивільної справи за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
орендну плату, усунення перешкод в
користуванні, виселенні та вселенні,
ОСОБА_5 передано на зберігання все
належне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яке
знаходиться в вищевказаному жилому
будинку з надвірними спорудами.

Ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 21.07.2005 року
апеляційна скарга ОСОБА_2 і ОСОБА_6
задоволена, а вищезазначене рішення
скасовано. Крім того, цього ж дня,
колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області постановила окрему
ухвалу, якою довела до відома члена
Ради суддів України - Лічмана Л.Г. - для
відповідного реагування і прийняття
необхідних заходів для суворого
виконання вимог матеріального і
процесуального законодавства суддями
Малиновського районного суду м. Одеси.

30.07.2007 року колегія суддів
апеляційного суду Харківської області
з касаційного розгляду цивільних справ
постановила ухвалу, якою касаційну
скаргу ОСОБА_3 відхилила, а ухвали
апеляційного суду Одеської області від
21.07.2005 року залишила без змін.

Однак, зазначена цивільна
справа була втрачена після розгляду її
в апеляційному суді Харківської
області і рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 03.12.2009 року
поновлена та направлена за підсудністю
до Біляївського районного суду
Одеської області.

Ухвалою Біляївського
районного суду Одеської області від
15.03.2010 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання угоди
дійсною і визнання права власності
залишена без розгляду на підставі п. 3 ч.
1 ст. 207 ЦПК України. Дана ухвала ніким
оскаржена не була і вступила в законну
силу 22.03.2010 року.

В той же час, коли відбувались судові
тяжби, незважаючи на те, що на спірний
житловий будинок було тричі накладено
арешт, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_15 купила
житловий будинок з надвірними
спорудами під АДРЕСА_1, про що свідчить
договір купівлі-продажу від 01.04.2005 року.
Зазначений договір купівлі-продажу
посвідчений державним нотаріусом
Біляївської районної державної
нотаріальної контори Одеської області
Кифоренко Р.Б. та зареєстрований в
реєстрі за № 1-1317 (а.с.12).

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 26.07.2005 року,
посвідченого державним нотаріусом
Біляївської районної державної
нотаріальної контори Одеської області
ОСОБА_16 та зареєстрованого в реєстрі за
№ 2-1199, ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_17 купив
спірний житловий будинок з надвірними
спорудами (а.с.13).

Відповідно до довідки № 02-17-433
від 14.04.2011 року, виданої Нерубайською
сільською радою Біляївського району, в
перелік власників спірного житлового
будинку ввійшли також ОСОБА_18 і ОСОБА_19,
який станом на 01.04.2011 року являвся
власником будинку.

Вказані обставини унеможливлюють
повернення нерухомого майна позивачці
ОСОБА_2 в натурі, тому вона змушена була
заявити вимогу про стягнення з
відповідачів солідарно суми вартості
житлового будинку, прямі збитки сім'ї,
пов'язані з винайманням житла, через
втрату свого, та завдану моральну
шкоду.

Відповідно до ст. 440 ЦК України (в ред.1963
року) шкода, заподіяна особі або майну
громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі, за винятком випадків,
передбачених законодавством Союзу РСР.

В підтвердження своїх вимог,
представник ГПО «Надія» надала лист
прокуратури Одеської області № 04/1-6612-04
від 15.10.2004 р., в якому повідомлено, що по
факту незаконного заволодіння
будинком ОСОБА_2 шахрайським шляхом,
09.08.2004 року Шевченківським ВМ
Приморського РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області порушена кримінальна
справа № 27 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
проводиться розслідування та
з'ясовуються всі обставини злочину, та
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 19.02.2010 року, якою скарги
ОСОБА_5 та ОСОБА_20 на постанову старшого
прокурора відділу нагляду Генеральної
прокуратури України від 18.12.2008 року про
порушення кримінальної справи за ч. 2
ст. 205, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255 КК
України залишено без задоволення.

Зазначені докази суд першої
інстанції до уваги не прийняв, оскільки
ст. 62 Конституції України, ст. 7 ч. 1 п. 10
КПК України встановлено принципи
презумпції невинуватості та
забезпечення доведеності вини,
відповідно до яких особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.

Представником ГПО «Надія» до
уточненого позову не надано
відповідного обвинувального вироку
суду, яким би у встановленому законом
порядку було доведено та встановлено
вину у вчиненні відповідачами ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо позивачки ОСОБА_2,
доказів визнання її потерпілою від
такого злочину, а також доказів
завдання їй майнової чи будь-якої іншої
шкоди.

П. 6 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами України
законодавства про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
злочином, і стягнення безпідставно
нажитого майна» визначено, що саме при
розгляді кримінальної справ суд
зобов'язаний на основі всебічного,
повного й об'єктивного дослідження
обставин справ з'ясувати характер і
розмірі матеріальної шкоди, заподіяної
злочином, наявність причинного зв'язку
між вчиненим і шкодою, що настала, роль
і ступінь участі кожного з підсудних в
її заподіянні, а також, чи відшкодовано
її повністю або частково до судового
розгляду, і у вироку дати належну
оцінку зазначеним обставинам.

Таким чином, матеріальна шкода
підлягає відшкодуванню за наявності
наступних ознак: вини, наявності
матеріальних збитків та причинного
зв'язку між винними діями та
матеріальними збитками.

Обґрунтовуючи розмір матеріальної
шкоди, представник ГПО «Надія», яка діє
в інтересах позивачки ОСОБА_2, вказував,
що вона складається з вартості
житлового будинку з надвірними
спорудами, яка складає 141400 гривень та
збитків сім'ї в розмірі 456960 гривень, які
витрачені подружжям на найм житла, у
зв'язку з втратою свого.

Однак, суд вважає, що відсутні
будь-які правові підстави для
визначення розміру завданої шкоди
(вартості житлового будинку) з
урахуванням умов договору
купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_15
і ОСОБА_17, який придбав його за 1414000
гривень (за твердженням представника
позивачки ринкова вартість). Як
вбачається з неодноразових договорів
купівлі-продажу, така ціна є різною та
встановити дійсну ринкову вартість
будинку неможливо.

Що стосується відшкодування
456960 гривень, які нібито витрачені
подружжям за найм житла, то ця сума не
підтверджується жодними письмовими
доказами. Більш того, третьою особою
ОСОБА_6 у ході розгляду справи будь-які
самостійні вимоги щодо предмету спору
не заявлялись.

Відповідно до положень ст.
440-1 ЦК УРСР ( в ред. 1963 року), моральна
(немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди
(аналогічна норма міститься в ст. 1167 ЦК
України).

Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків, але
не менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати.

Ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Ч. 2 цієї статті
визначено, в чому полягає моральна
шкода:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 2, 3 Постанови «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. з подальшими
змінами та доповненнями, спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної (немайнової)
шкоди розглядаються, зокрема: коли
право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції України або випливає з її
положень; - у випадках, передбачених ст.
ст. 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди; при порушенні
зобов'язань, які підпадають під дію
Закону «Про захист прав споживачів» чи
інших законів, що регулюють такі
зобов'язання і передбачають
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

В зв'язку з недоведеністю в суді
стороною позивачки неправомірності
дій/бездіяльності відповідачів, суд
першої інстанції не вбачав правових
підстав для задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в зустрічну
позовну заяву ОСОБА_3 суд першої
інстанції зазначив, що позовні вимоги є
неуточненими, необґрунтованими
належними та допустимими доказами,
взаємовиключними.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
позову громадської правозахисної
організації «Надія» в інтересах ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
матеріальних збитків та моральної
шкоди, однак вважає, що суд першої
інстанції помилково зазначив в
мотивувальній частині рішення, що
обставини укладення договору купівлі
продажу житлового будинку за АДРЕСА_1
між ОСОБА_3 та ОСОБА_15 01.04.2005 року та в
подальшому відчуження за договорами
купівлі-продажу зазначеного будинку
від 26.07.2005 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_17 та
наявність довідки № 02-17-433 від 14.04.2011
року, виданої Нерубайською сільською
радою Біляївського району, в перелік
власників спірного житлового будинку
ввійшли також ОСОБА_18 і ОСОБА_19, який
станом на 01.04.2011 року являвся власником
будинку унеможливлюють повернення
нерухомого майна позивачці ОСОБА_2 в
натурі, тому вона змушена була заявити
вимогу про стягнення з відповідачів
солідарно суми вартості житлового
будинку, прямі збитки сім'ї, пов'язані з
винайманням житла, через втрату свого,
та завдану моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення з
відповідачів матеріальної та
моральної шкоди пов'язаного з
незаконним відібранням житла у
позивача є помилковими.

Відповідно до матеріалів справи,
на підставі договору купівлі-продажу
від 16 серпня 2002 року позивачка ОСОБА_2,
придбала житловий будинок з надвірними
спорудами за АДРЕСА_1. Зазначений
договір купівлі-продажу посвідчений
державним нотаріусом Біляївської
районної державної нотаріальної
контори Одеської області Кифоренко Р.Б.
та зареєстрований в реєстрі за № 2689.
Зазначений договір купівлі-продажу не
визнаний недійсними в зв'язку з чим на
час розгляду справи як в суді першої
інстанції так і на час розгляду справи
в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
доводи позовних вимог, апеляційної
скарги про наявність підстав для
стягнення з відповідачів вартості
належного ОСОБА_2 житлового будинку та
прямих збитків ОСОБА_2 та її сім'ї,
пов'язані з найманням житла, через
втрату свого, та завдану моральну
шкоду.

При цьому колегія приймає до
уваги, що ОСОБА_2 не позбавлена права на
звернення до суду з відповідним
віндикаційним позовом про
витребування від добросовісного
набувача належного їй житлового
будинку з підстав, передбачених
статтею 388 ЦК України.

Згідно з положеннями Цивільного
кодексу України, особа, яка вважає, що
її речові права порушені, має право
звернутися до суду як із позовом про
визнання відповідної угоди недійсною
(ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

Положеннями ст. 215 ЦК України
встановлено загальне правило про те, що
правочин є недійсним у зв'язку з
недодержанням у момент його вчинення
стороною (сторонами) загальних вимог,
які необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

На угоду, укладену з порушенням вимог
закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Реституція, як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України),
застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання індикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування в нього майна.

Отже, захист прав особи, яка є
власником майна, можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Враховуючи наведене, колегія виключає
з мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції наступний абзац -
«Вказані обставини унеможливлюють
повернення нерухомого майна позивачці
ОСОБА_2 в натурі, тому вона змушена була
заявити вимогу про стягнення з
відповідачів солідарно суми вартості
житлового будинку, прямі збитки сім'ї,
пов'язані з винайманням житла, через
втрату свого, та завдану моральну
шкоду.». В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу голови правління
громадської правозахисної організації
«Надія» - Баранової Людмили
Володимирівни задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 22.01.2014 року
наступний абзац - «Вказані обставини
унеможливлюють повернення нерухомого
майна позивачці ОСОБА_2 в натурі, тому
вона змушена була заявити вимогу про
стягнення з відповідачів солідарно
суми вартості житлового будинку, прямі
збитки сім'ї, пов'язані з винайманням
житла, через втрату свого, та завдану
моральну шкоду.».

В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич