РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2014
м. Рівне

Рiвненський мiський суд
Рівненської області в особi суддi
Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретарів судового
засідання Багнюк О.І., Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката
ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
дарування будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов підтримав та, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві
та у заяві про зміну підстави позову,
просить суд визнати недійсним договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений 04 жовтня 2008 року між ним,
ОСОБА_2, та його синами, ОСОБА_5 і ОСОБА_4
(далі - договір дарування), як такий, що
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються цим
договором, тобто, як фіктивний
правочин.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що при укладанні
договору дарування він не мав наміру
передавати синам у власність житловий
будинок, так само як і вони не мали
наміру приймати його. Договір
дарування укладався з умовою, що у разі
необхідності відповідачі будуть
доглядати його з дружиною, або одного з
них, якщо другого не стане, а також з
метою уникнення можливої ворожнечі між
братами щодо розміру їх частки у
спадковому майні. Після укладення
договору дарування і до теперішнього
часу будинок, який є його єдиним житлом,
він відповідачам не передавав і не
передав, а відповідачі будинок не
прийняли і не намагалися цього зробити,
будинком не користуються і жодних
витрат по його утриманню не несуть.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
позов ОСОБА_2 визнав повністю та
підтвердив, що, укладаючи договір
дарування будинку, не мав наміру
приймати у власність як дарунок
половину будинку. З батьками була
домовленість, що після укладення
договору дарування будинок залишиться
батьківським. Дарунок він не приймав,
як не отримував і документи на нього,
будинком не користується і
користуватися не бажає.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
позов ОСОБА_2 не визнав і на заперечення
позовних вимог посилається на те, що
при укладанні договору дарування бажав
отримати і прийняв дарунок у своє
користування. Зазначив, що має ключі
від будинку, уклав договір на охорону
будинку, займався реєстрацією права
власності на будинок в органах БТІ та
приватизацією земельної ділянки, а у
майбутньому бажав у цьому будинку жити.

Крім того, ОСОБА_5 подав суду заяву про
застосування строків позовної
давності, в якій посилається на те, що
позивач за вимогами про визнання
недійсним договору дарування
пропустив строк позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, показання свідків,
дослідивши письмові докази по справі,
суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та доведеними,
а тому позов підлягає задоволенню
повністю.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2008 року
між позивачем ОСОБА_2 та відповідачами
ОСОБА_5, ОСОБА_4 був укладений договір
дарування, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 1762.

Як зазначено у п.1 договору дарування,
ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4
прийняли в дар в рівних частках по 1/2
кожному належний ОСОБА_2 житловий
будинок АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2, допитаний за його
згодою як свідок, суду показав, що при
укладанні договору дарування будинку
він не мав наміру передавати будинок у
власність своїм синам, а вони,
відповідно, не мали наміру його
приймати. Укладання договору дарування
було обумовлене тим, що після прийняття
будинку в експлуатацію він не міг
приватизувати земельну ділянку,
оскільки до цього таке право він уже
використав. Крім того, як слідує з
показань ОСОБА_2, укладання договору
дарування слугувало гарантією на
майбутнє щодо необхідного догляду за
ним чи дружиною з боку відповідачів, а
також мало на меті уникнення можливих
суперечок між відповідачами щодо
спадку.

З показань ОСОБА_2, допитаного як
свідка, також слідує, що після
укладення договору дарування і до
теперішнього часу жоден з відповідачів
в будинку не проживав і не проживає та
не висловлював бажання проживати у
будинку. Відповідачі у будинку не
зареєстровані, утриманням будинку не
займалися і не займаються. Оригінали
правовстановлюючих документів на
будинок він відповідачам не передавав.

Відповідач ОСОБА_4, допитаний за його
згодою як свідок, суду показав, що не
мав бажання отримати в дарунок
половину будинку, в будинку не проживав
і не був зареєстрований, будь-яких
коштів на утримання будинку не
витрачав. Підтвердив зазначені ОСОБА_2
обставини та причини укладання
договору дарування.

З показань допитаних як свідків ОСОБА_2,
ОСОБА_4, показань свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, з досліджених судом письмових
доказів по справі, а саме: копій
паспортів сторін, договорів про
надання комунальних послуг,
розрахункових книжок по оплаті за
користування комунальними послугами,
квитанцій по оплаті комунальних
послуг, беззаперечно слідує, що після
укладення договору дарування (04 жовтня
2008 року) і до теперішнього часу у
житловому будинку АДРЕСА_1 постійно
проживає і зареєстрований позивач
ОСОБА_2, який утримує вказаний будинок
та несе абсолютно всі витрати по
утриманню цього будинку. Відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживали і не були
зареєстровані у будинку та жодних
витрат по утриманню будинку не несли і
не несуть.

Вказані обставини відповідачем ОСОБА_4
визнаються.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Таким чином, законом встановлено два
види договору дарування: договір, коли
майно передається в момент його
укладення, та договір, коли дарувальник
зобов'язується передати майно в
майбутньому.

Статтею 722 ЦК України встановлено, що
право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Під прийняттям дарунка
розуміється безпосереднє отримання
обдаровуваним майна у володіння,
користування та розпорядження, а також
прийняття ним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо).

Як зазначено у договорі дарування від 04
жовтня 2008 року, позивач подарував,
тобто передав, а відповідачі прийняли в
дар в рівних частках по 1/2 кожному
належний позивачу житловий будинок.

Разом з тим, як слідує з досліджених
судом доказів, як при укладенні
договору дарування, так і після цього,
не мало місце ні передача будинку
позивачем, ні прийняття його
відповідачами.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
ті обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідач ОСОБА_4 не надав суду
належних та достатніх доказів, які
підтвердили б ту обставину, що ним, як
обдарованим, було безпосередньо
отримано майно у володіння,
користування та розпорядження, або
прийнято документи, які посвідчують
право власності на річ, інші документи,
які посвідчують належність
дарувальникові предмета договору, або
символів речі (ключів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Частина 4
ст.202 ЦК України встановлює, що дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, про що зазначено в ч.5
ст.203 ЦК України.

Згідно ст. 234 ЦК України, правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювались цим
правочином, є фіктивним. Фіктивний
правочин визнається судом недійсним.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК
України, однією з підстав недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені ч.5 ст.203 ЦК України, а
саме, вимог щодо спрямованості
правочину на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, для визнання договору
дарування фіктивним необхідно
встановити, що дарувальник, укладаючи
правочин, не передав або не мав наміру
передати в майбутньому безоплатно
майно у власність обдарованому.

Як встановлено по справі, правові
наслідки, що обумовлені договором
дарування від 04 жовтня 2008 року, реально
не настали і наміру у сторін на
створення таких правових наслідків
фактично не було. ОСОБА_2 будинок та
документи, які посвідчують належність
йому предмета договору дарування
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не передав, а останні не
прийняли будинок та документи від
ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим, ст.334 ЦК України по
відношенню до спірних правовідносин є
загальною правовою нормою. Спеціальною
ж правовою нормою, яка встановлює
момент виникнення права власності на
майно за договором дарування є ст.722 ЦК
України, яка передбачає, що право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Враховуючи предмет спору, суд вважає
необхідним застосувати до спірних
правовідносин положення саме ст.722 ЦК
України.

Враховуючи вимоги ст.722 ЦК України,
право власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на
будинок за договором дарування від 04
жовтня 2008 року могло виникнути в момент
реального отримання будинку разом із
документами. Дослідженими по справі
доказами вказаний факт заперечується,
а тому відсутні і підстави для
виникнення у ОСОБА_4 і ОСОБА_5 права
власності на будинок.

При цьому суд також враховує, що
стосовно договорів дарування
нерухомих речей цивільним
законодавством не встановлено правило
про їх державну реєстрацію. Тому момент
укладення такого договору не може
приурочуватись до моменту його
державної реєстрації. Реєстрація права
власності на нерухоме майно, отримане
на підставі договору дарування, не
впливає на визначення моменту
виникнення у обдарованого право
власності на нерухоме майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, який не
має іншого житла, крім будинку АДРЕСА_1,
після укладення договору дарування
залишився проживати в цьому будинку і
проживає в ньому до теперішнього часу,
зареєстрований у будинку, не передав
відповідачам ні самого будинку, ні
будинкової книги чи інших документів
на будинок, ні ключів від будинку та не
вступав з відповідачами в будь-які
договірні відносини щодо користування
будинком. ОСОБА_4 і ОСОБА_5, після
укладення договору дарування будинку,
продовжували проживати в інших
помешканням і були зареєстровані в тих
помешканнях, як за місцем свого
постійного проживання, з моменту
укладення договору дарування і до
теперішнього часу не вчиняли жодних
дій, спрямованих на реалізацію прав
власника на володіння, користування чи
розпорядження будинком, що, разом з
іншими обставинами, свідчить про
відсутність у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 намірів
на реалізацію свого права власності на
цей будинок.

Все це переконує суд у відсутності у
ОСОБА_2 наміру на передачу права
власності на будинок ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
як і у відсутності в останніх наміру на
отримання будинку у власність, тобто, у
відсутності у сторін договору наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися договором дарування
від 04 жовтня 2008 року.

Згідно роз'яснень, наведених у п.24
постанови Пленуму Верховного суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Суд вважає, що, за встановлених по
справі обставин, є достатні законні
підстави для визнання недійсним
договору дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 04 жовтня 2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки
вказаний договір є фіктивним, був
вчинений без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються ним, і не
був спрямований на реальне настання
цих правових наслідків.

При вирішенні спору суд не приймає до
уваги посилання відповідача ОСОБА_4 на
реєстрацію права власності на підставі
договору дарування в органах БТІ та на
приватизацію ним земельної ділянки, на
якій розташований житловий будинок,
оскільки вказані обставини не можуть
свідчити про фактичне прийняття ним в
дарунок житлового будинку.

На думку суду, не заслуговують на увагу
і посилання відповідача ОСОБА_4 на
укладення ним договору по охороні
будинку, оскільки, як визнає сам
відповідач ОСОБА_4, жодні кошти по
оплаті виконання цього договору ним не
сплачувалися.

Не заслуговують на увагу і посилання
відповідача ОСОБА_4 на пропуск
позивачем строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Таким чином, перебіг позовної
давності щодо вимог про визнання
правочинів недійсними обчислюється не
з моменту вчинення правочину, а від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

З пояснень позивача слідує, що про
порушення свого права він довідався у
травні 2012 року, коли, залишившись після
смерті дружини наодинці, попросив
своїх синів, відповідачів по справі,
виконати домовленість, яка була
основною умовою укладення договору
дарування будинку, а саме, забезпечити
йому належний догляд та переїхати
проживати до даного будинку. Викладені
позивачем обставини відповідають
фактичним обставинам, встановленим по
справі, підтверджуються дослідженими
по справі доказами і відповідачем
ОСОБА_4 не спростовані.

З даним позовом до суду ОСОБА_2
звернувся 25 жовтня 2012 року, тобто в
межах трирічного строку позовної
давності, встановленого ст.256 ЦК
України, і, таким чином, строк позовної
давності не пропустив.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Приймаючи
до уваги ту обставину, що відповідачем
ОСОБА_5 позов ОСОБА_2 визнано повністю,
суд вважає необхідним стягнути судові
витрати з відповідача ОСОБА_4

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212,214,215,218,223,292,294
ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 04
жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 1762.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 3219
(три тисячі двісті дев'ятнадцять)
гривень 00 копійок судових витрат по
справі, що складаються з судового
збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляцiйного суду
Рівненської області через Рiвненський
мiський суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 24 березня 2014
року.

Суддя: