У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Касьяна О.П., Коротуна В.М.,Кафідової
О.В., Маляренка А.В.,розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу,
визначення місця проживання
неповнолітньої дитини, стягнення
аліментів на неповнолітню дитину та за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
служба у справах дітей Жовтневої
районної у м. Луганску ради, про
визначення місця проживання
неповнолітньої дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 26
грудня 2013 року та ухвалу колегії суддів
судової палати апеляційного суду
Київської області від 23 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом, у якому просила
розірвати шлюб з ОСОБА_7, визначити
місце проживання їх сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею та стягнути з
відповідача аліменти на утримання
дитини.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на ті обставини, що починаючи з квітня
2012 року їх подружні стосунки з
відповідачем припинилися, вони не
ведуть спільне господарство, тому
подальше подружнє життя неможливе.

На даний час вона проживає у будинку
своєї матері і житлом забезпечена, тому
малолітня дитина має залишитися з нею,
а відповідач зобов'язаний утримувати
сина та сплачувати аліменти, просила
задовольнити позов.

У липні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визначити місце проживання сина
з ним, посилаючись на ті обставини, що
відповідачка у квітні 2012 року залишила
дитину проживати разом з ним, у зв'язку
із психічним розладом здоров'я та
виїхала для лікування та подальшого
проживання до своєї матері, де і
перебуває до цього часу, вихованням та
утриманням сина не займається, просив
задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 26 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати
апеляційного суду Київської області
від 23 травня 2013 року, позов
ОСОБА_6 задоволено частково та
розірвано шлюб між нею і ОСОБА_7 У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено та визначено
місце проживання малолітнього сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
в частині визначення місця проживання
дитини та відмови у стягненні
аліментів на утримання дитини і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6 та задовольняючи позов ОСОБА_7,
суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що передати дитину на проживання
до матері є неможливим, оскільки у неї
гострий психічний розлад і вона за
своїм психічним станом може зашкодити
дитині.

Крім того, з квітня 2012 року дитина
проживає з батьком, який має належні
побутові умови і проживання дитини
разом з батьком буде більш сприятливим,
так як не потягне за собою зміну
звичних для дитини умов життя.

Проте погодитись з такими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
не можна з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають з таких
підстав.

Судом встановлено, що з 25 червня 2011 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З квітня 2012 року сторони припинили
подружні відносини, мати страждає на
психічний розлад та у зв'язку з
лікуванням переїхала жити до своєї
матері у АДРЕСА_1, а дитина залишилась
проживати з батьком.

У травні 2012 року ОСОБА_6 перебувала на
лікуванні у Луганській обласній
клінічній психоневрологічній лікарні,
а з 1 листопада 2012 року по 4 січня 2013
року перебувала на стаціонарному
лікуванні у відділенні №11 з приводу
гострого психічного розладу.

За висновком органу опіки і піклування
Виконавчого комітету Жовтневої
районної у місті Луганську ради від 14
травня 2013 року доцільним визначити
місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з
батьком.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 160, ч. 1, 2 ст. 161
Сімейного кодексу України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до принципів 2 та 6
Декларації прав дитини, прийнятій
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особисті
потребує любові і розуміння. Вона має,
коли це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові й
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Отже, за змістом норм права, що
регулюють спірні відносини, дитина
може бути розлучена з матір'ю тільки у
випадку, коли є виняткові обставини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення норм процесуального права не
дав належної оцінки обставинам справи,
не перевірив наявність тих обставин,
які б дозволяли розлучити малолітню
дитину з матір'ю, а пославшись на те, що
у неї гострий психічний розлад
здоров'я, не перевірив чи може ця
обставина перешкоджати їй виховувати
та утримувати дитину, ухвалив
передчасне рішення про визначення
місця проживання дитини з батьком з
порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин касаційну скаргу
ОСОБА_6 потрібно задовольнити частково,
рішення Жовтневого районного суду
м. Луганська від 26 грудня 2013 року та
ухвалу колегії суддів судової палати
апеляційного суду Київської області
від 23 травня 2013 року в частині
визначення місця проживання дитини
скасувати, а справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково, рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26 грудня 2013 року
та ухвалу колегії суддів судової
палати апеляційного суду Київської
області від 23 травня 2013 року в частині
визначення місця проживання дитини
скасувати, а справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

А.В. Маляренко