Справа № 184/1580/14-ц
Номер провадження 2/184/408/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2014м.
ОрджонікідзеОрджонікідзевський
міський суд Дніпропетровської області
в складі:

головуючого -
судді Томаш В.І.,

при секретарі -
Михайловій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Орджонікідзе цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: орган опіки та піклування
виконкому Орджонікідзевської міської
ради «про надання дозволу на виїзд за
кордон малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька», -

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні позивач
підтримала свої вимоги, висловлені в
позовній заяві та просить суд надати
дозвіл на багаторазовий тимчасовий
виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері - ОСОБА_1
та/або уповноважених нею осіб, які на
момент виїзду з України досягли
18-річного віку без згоди та супроводу
батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на період
перебування ОСОБА_1 за кордоном до
досягнення ОСОБА_3 16-ти річного віку, а
також надати дозвіл на оформлення
проїзного документу дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 на виїзд за кордон до
досягнення нею 18 років.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог позивача та надав суду
заперечення, в якому просив відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1.

Представник третьої особи - Орган Опіки
та піклування в судовому засіданні
підтримав позов та надав суду висновок,
згідно якого орган опіки та піклування
вважає за доцільне надати дозвіл на
багаторазовий виїзд за межі України
малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без
згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи і оцінивши
їх в сукупності, прийшов до висновку, що
заявлені позивачем вимоги
необґрунтовані, не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні та
не підлягають задоволенню в повному
обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що 18.08.2007
року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 від цього шлюбу у них
народилась донька - ОСОБА_3. В
подальшому сімейне життя позивача з
відповідачем не склалось належним
чином і рішенням Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 17.08.2011 року шлюб між
сторонами було розірвано, а доньку
ОСОБА_3 залишено проживати з матір'ю.
Позивач належним чином виконує
покладені на неї обов'язки щодо догляду
за малолітньою донькою, її виховання,
організації дошкільного навчання,
відпочинку і оздоровлення, матеріально
утримує її, належним чином піклується
про здоров'я дитини, її фізичний,
моральний та духовний розвиток.

Відповідно до характеристики, наданої
дошкільним навчальним закладом № 812
Деснянського району м. Києва, ОСОБА_3
активна, здібна, чемна та вихована. В
садочок завжди приходить чистою,
акуратною. Протягом періоду
відвідування дитячого садка дитиною
піклується мати, яка увесь період часу
приводить та забирає дитину. Саме з
метою розвитку та організації
відпочинку позивач неодноразово
виїжджала за межі України з донькою, на
що батько дитини - відповідач - надавав
згоду.

Позивачка має на меті знову ж таки
виїхати за межі України разом з донькою
задля її відпочинку та навчання за
кордоном. У зв'язку з чим звернулась до
відповідача з метою отримання
відповідного дозволу, але відповіді
від останнього не отримала. Жодних
вагомих аргументів з приводу ненадання
дозволу від відповідача не надходило.
На даний час відповідач взагалі не
виходить на зв'язок з позивачкою та
донькою, не турбується про подальшу
долю своєї доньки. Нажаль, це є
свідченням того, що відповідач
самоусунувся від виконання своїх
батьківських обов'язків щодо виховання
та розвитку дитини, не приділяє їй
належної уваги і безпідставно чинить
перешкоди Позивачу у здійсненні
неюзаходів щодо належного догляду та
розвитку дитини. Позивач на даний час
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах без реєстрації шлюбу з
громадянином Республіки Туреччини
ОСОБА_5. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 склались
теплі, дружні стосунки. ОСОБА_5 на час
перебування ОСОБА_3 в Республіці
Туреччина гарантує їй належні умови
побуту та розвитку, зобов'язується
забезпечувати її матеріальні потреби,
охорону її життя і здоров'я. Отже, виїзд
за кордон малолітньої ОСОБА_3 разом з
матір'ю задля відпочинку та навчання є
в інтересах доньки, оскільки це лише
позитивно вплине на її розвиток та
формування світогляду, а отримання
освіти в закордонних закладах освіти
надасть для ОСОБА_3 більше можливостей
для влаштування свого самостійного
майбутнього. Позивачка вважає, що така
поведінка відповідача, насамперед,
шкодить їхній доньці, оскільки
перешкоджає її всебічному розвитку,
порушує її право на розвиток, як
особистості, не дає змогу розвиватись
як в духовному, так і в
інтелектуальному плані. Такі дії
відповідача є зловживанням
батьківськими правами та завдають
шкоду охоронюваним законом інтересам
та правам дитини. Не зважаючи на таку
поведінку відповідача, позивач не має
наміру чинити перешкоди у спілкуванні
дитини із батьком та участі батька у
вихованні дитини і зробить все можливе
для підтримання їх постійних відносин.

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України
батьки мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Як вбачається із ст. 11 Закону України
«Про охорону дитинства», батько та мати
мають рівні права та обов'язки щодо
своїх дітей. Предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 155 СК України, здійснення
батьківських прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Статтею 313 Цивільного кодексу України
передбачено, що фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків, та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які ними уповноважені.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Як випливає з пункту 3 та 4 «Правил
перетинання державного кордону
громадянами України», затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 57 від 27.01.1995 року, перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадянами, які не досягли
16-річного віку, здійснюється лише за
згодою обох батьків та в їх супроводі.
Виїзд неповнолітніх осіб за межі
України у супроводі одного з батьків
або у супроводі осіб, які уповноважені
одним з батьків за нотаріально
посвідченою згодою, здійснюється без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків у разі пред'явлення оригіналу
або нотаріально посвідченої копії
рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Згідно з п. 18 «Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення», затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 231 від 31.03.1995 року, оформлення
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків, а у разі, коли
батьки не перебувають у шлюбі між
собою, - того з них, з ким проживає
дитина, справжність підпису яких
засвідчено нотаріально. За наявності
заперечень одного з батьків документ
може бути оформлено на підставі
рішення суду.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини
(ратифікована Постановою Верховної
Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 6 Конвенції про
права дитини, Держави-учасниці
забезпечують у максимально можливій
мірі виживання і здоровий розвиток
дитини.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про
права дитини, Держави-учасниці
забезпечують те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч їх
бажанню, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в
якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Також, декларацією прав дитини,
прийнятою резолюцією 1386 (XIV)
Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1959 p., визначено принцип,
згідно якого малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виключні обставини, бути розлучена з
своєю матір'ю.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підстави своїх вимог. Відповідно до
вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. Відповідно
до ст. 57 ЦПК України доказами є будь -
які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З доводами позивача, викладених в
позовній заяві та в судовому засіданні
суд погодитись не може, оскільки вони є
безпідставними, недоведеними, не
відповідають вимогам Сімейного та
Цивільного законодавства України і
спростовуються поясненнями
відповідача, наданими ним письмовими
доказами, матеріалами справи в їх
сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного
кодексу України питання виховання
дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ст. 141 Сімейного кодексу
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини. Розірвання
шлюбу між батьками, проживання їх
окремо від дитини не впливає на обсяг
їхніх прав і не звільняє від обов'язків
щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про охорону дитинства» батьки, які
проживають окремо від дитини,
зобов'язані брати участь у її вихованні
і мають право спілкуватися з нею, якщо
судом визнано, що таке спілкування не
перешкоджатиме нормальному вихованню
дитини.

Згідно із ст. 7 СК України регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, сімейні відносини
регулюються на засадах справедливості,
добросовісності та розумності,
відповідно до моральних засад
суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного
кодексу України визначено, що фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

При розгляді справ про надання дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди та
супроводу одного із батьків необхідно
виходити з положень Закону України від
21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 березня 1995 року № 231, Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року та в редакції,
затвердженій постановою Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2010 року
№ 724, якими передбачено можливість
вирішення у судовому порядку питання
про виїзд дитини за кордон без згоди та
супроводу одного із батьків.

Аналіз приведених норм матеріального
права, і в тому числі тих, на які
посилається позивачка в своїй позовній
заяві, вказує, що, вирішуючи питання
надання дозволу на виїзд за кордон без
згоди батька, який не проживає разом з
дитиною, суд повинен врахувати
заперечення батька дитини, з яким
дитина не проживає та з'ясувати
обґрунтованість цих заперечень.

Твердження позивача про те, що
відповідач не дбає про долю своєї
доньки ОСОБА_3, самоусунувся від
виконання своїх обов'язків по
вихованню та розвитку дитини і не
приділяє їй уваги, являються
надуманими та такими, що не
відповідають дійсності. Відповідач
дбає про здоров'я дитини, її фізичний,
духовний, моральний розвиток та
матеріальний добробут. Крім аліментів,
які він справно сплачує на утримання
доньки, він постійно надає їй і іншу
усіляку матеріальну допомогу, постійно
спілкується з дитиною. Як батько
дитини, він робить для неї все можливе,
щоб вона ні в чому не потребувала
нестачі та не була защемлена. В Росію на
заробітки він виїхав також і для того,
щоб забезпечити матеріальне
благополуччя та достаток своїй дитині.

Надання за рішенням суду дозволу на
майбутнє на постійні виїзди дитини за
кордон без згоди батька суперечить
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дітей, і
фактично позбавляють батька
можливості брати участь у вихованні
доньки та можливості спілкування з нею.

Діючим законодавством передбачено
можливість ухвалення судом рішення на
конкретний виїзд, а не постійні виїзди
без згоди батька, не позбавленого
батьківських прав, такі поїздки можуть
мати одноразовий характер з певним
часовим проміжком перебування у
відповідній державі, з визначенням
його початку й закінчення. Інше
розуміння змісту нормативних актів та
допустимість неодноразових виїздів
дитини за кордон без згоди батька на
підставі одного рішення суду є грубим
порушенням права одного з батьків на
спілкування з дитиною та на участь у її
вихованні.

Зі змісту позовної заяви та викладених
в ній вимог вбачається, що позивачка
під приводом «багаторазового
тимчасового виїзду за кордон»
користуючись судовим рішенням у разі
задоволення її вимог, фактично
намагається незаконно вивезти дитину
за кордон на постійне місце проживання
без згоди відповідача. Неприпустимо
являються позовні вимоги в
резолютивній частині позовної заяви
про видачу їй дозволу на виїзд дитини
за кордон без вказівки держави
слідування, і строку слідування, хоча в
описовій частині позовної заяви
позивач стверджує, що хоче вивезти
дитину нібито в Республіку Туреччина,
де збирається перебувати у фактичних
шлюбних відносинах без реєстрації
шлюбу з громадянином Республіки
Туреччини ОСОБА_5. Прийняття такого
рішення без вказівки конкретної
(конкретних) країн слідування і строків
знаходження являється протиправним та
може переслідувати реальну загрозу для
життя дитини, оскільки позивачка може
вивезти дитину за кордон коли завгодно
і куди завгодно, наприклад, в
неблагонадійні країни, в країни, де
відбуваються воєнні дії, де існує
дискримінація дітей і відсутні
будь-які умови для нормального
розвитку дітей, і тому подібне. До того
ж позивачкою не наведено правових
підстав надання дозволу на так
названий багаторазовий виїзд дитини
без згоди батька аж до досягнення
неповнолітньою дитиною 16-річного віку.
При цьому позивач ОСОБА_1 не зазначила
періоди таких виїздів, дані про
заклади, у які вона має намір вивезти
дитину на відпочинок та навчання, що
вказує на необґрунтованість заявлених
вимог. Також позивачкою не надано
жодного доказу, що їх дочці буде
безпечно та створено умови для
нормального проживання. Твердження
позивача про те, що за кордоном донька
буде забезпечена належним житлом та
іншими умовами, буде мати матеріальний
достаток та навчатися в престижних
закладах, являється голослівними. На
підтвердження цих доводів позивачка не
надала суду жодного достовірного і
допустимого доказу. Вимога позивачки
про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон без
визначення початку та кінця такого
виїзду фактично обґрунтовується
прагненням ігнорувати інтереси
відповідача як батька, який проживає
окремо від дитини. Відповідач
категорично заперечує щодо надання
дозволу на виїзд доньки за кордон без
його згоди та супроводу, оскільки
вважає, що позивач намагається
назавжди вивезти дитину та позбавити
його права спілкування з донькою
ОСОБА_3. Виїзд дитини за кордон на
тривалий час є порушенням прав
відповідача, як батька, позивач
намагається вивезти дитину за кордон
назавжди, а статус позивача в цій
країні (перебування у фактичних
шлюбних відносинах без реєстрації
шлюбу з громадянином Республіки
Туреччини ОСОБА_5) не забезпечить
належного та повноцінного розвитку
дитини.

Посилаючись на ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», ОСОБА_1
фактично ставить питання про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон на
постійне місце проживання, тобто виїзд
до місця знаходження її співмешканця,
громадянина іншої держави. Однак,
вказана норма Закону регулює
тимчасовий (одноразовий) виїзд дитини
за кордон, але не визначення постійного
місця проживання.

Про виїзд дитини за кордон назавжди
свідчать твердження позивача в
позовній заяві, в яких вона вважає, що
«встановлений спосіб проживання
дитини із матір'ю, сумлінне ставлення
матері до виконання батьківських
обов'язків, намагання Позивача
влаштувати отримання дитиною освіти в
Республіці Туреччина, за наявності
безперешкодної можливості батька
брати участь у житті та вихованні
дитини, є істотними обставинами для
задоволення позовних вимог щодо
надання дозволу для вивезення дитини
за кордон без згоди батька».
Незрозумілим для суду є те, про які
безперешкодні можливості батька брати
участь у житті та вихованні дитини
говорить позивач, одноосібно
намагаючись вивезти дитину за кордон
назавжди.

При вирішенні даного спору, суд повинен
взяти до уваги положення ч. 1 та ч. 2 ст. 155
СК України, відповідно до яких,
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Крім цього, суд критично оцінює доводи
позивача щодо відмови відповідачем у
наданні дозволу позивачу на виїзд
дитини за кордон, оскільки позивачка не
надала суду належних та допустимих
доказів того, що до дати звернення до
суду вона зверталась до нотаріуса з
проханням оформити дозвіл на виїзд
доньки ОСОБА_3 за кордон, і що він
відмовився від пропозиції щодо явки до
нотаріуса для підписання заяви. Доводи
про те, що він ухилявся від надання
дозволу на виїзд дитини за кордон, не
підтверджуються належними та
допустимими доказами. Відсутні докази
того, що позивач на час звернення до
суду зверталась до нього з пропозицією
про надання нотаріальної згоди на
вивіз дитини за кордон та на
виготовлення проїзних документів
нашій малолітній доньці ОСОБА_3.
Доданий до позовної заяви лист ОСОБА_1 з
проханням надати таку нотаріальну
згоду не може бути прийнятий до уваги,
так як відомості, викладені в ньому не
підтверджують факту його ухилення від
надання дозволу. Вказаний лист
відповідач не отримував, бо в цей час
перебував на заробітках в Російській
Федерації, працював в тайзі, поштового
зв'язку не мав.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
оформлення проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду. Проїзний
документ дитини видається центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
громадянства, тобто органами
внутрішніх справ за місцем проживання
дитини. Проїзний документ на дитину
оформляється терміном не більше як на
три роки, але до досягнення нею
18-річного віку. Позивачка ж просить
надати їй дозвіл на виготовлення
проїзних документів аж до досягнення
донькою ОСОБА_3 18-ти років.

Відповідно до п.1 Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№231 від 31 березня 1995 року, проїзний
документ дитини є документом, який
посвідчує особу і підтверджує
громадянство України особи, на яку вони
оформлені і дають право цій особі на
виїзд з України і виїзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, визначено, що оформлення
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі, коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчена нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ можу бути оформлено на
підставі рішення суду.

Таким чином, оскільки позивач та
відповідач у шлюбі не перебувають,
оформлення проїзного документа дитини
може бути здійснено на підставі заяви
того з батьків, з ким проживає дитина
(справжність підпису якого засвідчено
нотаріально), а на підставі рішення
суду - лише коли інший з батьків
заперечує проти цього, на
підтвердження чого повинно бути надано
відповідні докази. Зі змісту позовної
заяви позивачки вбачається, що про
оформлення проїзного документу дитини
позивачка по справі у компетентні
органи не зверталась, а відтак і
відмови в оформленні такого не
отримувала. До того ж, як вказувалось
вище, вона просить суд надати їй дозвіл
на оформлення проїзного документу на
дитину не в межах 3-х років, а більше - до
досягнення нею 18 років, що також є
порушенням норм матеріального права.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем в силу ст. 57 ЦПК
України не надано суду належних та
допустимих доказів про її дійсні
наміри щодо багаторазового виїзду
дитини за кордон на невизначений
термін. Позивачем не надано доказів про
звернення до нього, відповідача, з
пропозицією надання згоди на виїзд
дитини за межі України та мою відмову у
дачі такої згоди, та що Законом України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» не
передбачено надання дозволу на
багаторазове вивезення дитини за
кордон, тим більше без зазначення
країни, мети поїздки та терміну
перебування. Позивачем також не
доведено, що він відмовився надати
дозвіл на виготовлення проїзних
документів дитини та що така
зверталася за отриманням проїзного
документа до відповідних органів.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про
дачу дозволу на виїзд неповнолітньої
дитини за межі України є не
конкретними: позивачка просить надати
дозвіл на багаторазові виїзди за
кордон неповнолітньої дитини без
зазначення країни прямування,
відповідного часового проміжку
перебування за кордоном, що є
необхідним для виїзду дитини за кордон.

Достатніх даних для висновку, що дозвіл
на виїзд без зазначення країни
прямування, відповідного часового
проміжку перебування за кордоном,
сприятиме забезпеченню інтересів
дитини, створенню їй належних умов для
відпочинку, оздоровлення та навчання
за кордоном, на що посилається
позивачка в позовній заяві, немає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав чи
інтересів.

Враховуючі те, що позивачем не було
надано доказів на підтвердження
необхідності надання дозволу на
оформлення проїзного документу для
виїзду за кордон та надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітньої
дитини в супроводі матері, без згоди та
супроводу батька, в яких було б
зазначено країну, в яку дозволяється
виїзд дитини і конкретний часовий
проміжок перебування в іноземній
державі, то відсутні правові підстави
для задоволення позову ОСОБА_1 про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди та супроводу батька до
досягнення донькою ОСОБА_3 16-ти річного
віку та надання дозволу на оформлення
проїзного документу до досягнення нею
18 років.

Суд дає критичну оцінку і доводам
представника органу опіки та
піклування щодо доцільності надання
дозволу на багаторазовий виїзд
малолітньої ОСОБА_3, викладені в
висновку від 18.09.2014 року та в судовому
засіданні, оскільки при вирішенні
цього питання не враховані законні
права та інтереси відповідача по
справі як батька малолітньої дитини.

За таких обставин суд, вважає
необхідним відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: орган опіки та піклування
виконкому Орджонікідзевської міської
ради «про надання дозволу на виїзд за
кордон малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька».

Керуючись ст. ст. 150, 152, 154, 155
Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11,
57, 60, 88, 209 - 213 Цивільного процесуального
кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган
опіки та піклування виконкому
Орджонікідзевської міської ради «про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька».

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 - днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського

міського суду
Томаш
В.І.