У Х В А Л А

17 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Дербенцевої
Т.П., Мостової Г.І.,

Олійник А.С., Савченко В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка
діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, про визнання заповіту
нікчемним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, просила
визнати нікчемним заповіт, складений 28
лютого 2009 року її чоловіком ОСОБА_8,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що її
чоловік ОСОБА_8 за життя залишив
заповіт, посвідчений 1 листопада 2004
року третьою Луганською державною
нотаріальною конторою, відповідно до
якого заповів їй квартиру АДРЕСА_1.
Після смерті чоловіка вона звернулася
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за заповітом, але в
оформленні спадкової справи їй було
відмовлено через наявність заповіту,
складеного 28 лютого 2009 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Лутугинського районного нотаріального
округу Луганської області ОСОБА_9 за
реєстром № 984, відповідно до якого
ОСОБА_8 заповів належне йому майно
своїм малолітнім онукам - ОСОБА_5 та
ОСОБА_7

Під час складання заповіту від 28 лютого
2009 року було порушено вимоги Закону
України «Про нотаріат» та Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, оскільки його
підписав не заповідач, а ОСОБА_5, яка є
матір'ю малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_7, на
користь яких складено заповіт.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 13 серпня 2013 року позов
задоволено. Визнано нікчемним заповіт,
складений 28 лютого 2009 року від імені
ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який
посвідчено приватним нотаріусом
Лутугинського районного нотаріального
округу Луганської області ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 28 листопада 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 грудня 2013 року
відмовлено ОСОБА_3 у відкритті
касаційного провадження у справі на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_3 про перегляд ухвали суду
касаційної інстанції від 20 грудня 2013
року з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, а саме: ст. 1257 ЦК
України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвали Верховного Суду України від 9
квітня 2008 року, 10 грудня 2008 року, 21
жовтня 2009 року, рішення Верховного Суду
України від 23 лютого 2011 року, рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 квітня 2011 року та ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 вересня 2013 року.

Відповідно до п. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із п. 7 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України» постановлення касаційною
інстанцією ухвали про скасування
рішення судів нижчих інстанцій із
передачею справи на новий розгляд не
означає остаточного вирішення спору у
справі й застосування норм
матеріального права для вирішення
спору по суті, тому відповідні ухвали
не можуть бути предметом перегляду в
порядку, передбаченому главою 3 розділу
V ЦПК, і на них не може здійснюватися
посилання на підтвердження підстави,
встановленої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України.

На надані заявником ухвали Верховного
Суду України від 9 квітня 2008 року та 10
грудня 2008 року не може здійснюватися
посилання на підтвердження підстави,
встановленої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, оскільки ними
спір остаточно не вирішено, справи
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, може бути подана за
сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин. Під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 грудня 2013
року, яку просить переглянути заявник,
а також рішення Верховного Суду
України від 23 лютого 2011 року, ухвала
Верховного Суду України від 21 жовтня 2009
року, рішення Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 квітня 2011 року
та ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 2013
року, які надано ним як приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції норм
матеріального права, ухвалені у
справах за подібних правовідносин, але
за різних встановлених судами
фактичних обставин, із них не
вбачається неоднакового застосування
судами касаційної інстанції ст. 1257 ЦК
України.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка
діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, про визнання заповіту
нікчемним, за заявою ОСОБА_3 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 грудня 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.П. Дербенцева

Г.І. Мостова

А.С. Олійник

О.В. Савченко