АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №642/7062/14-ц
Провадження№ 22-ц /790/7779/14
Головуючий 1 інст. -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 13 жовтня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - Управління служб у
справах дітей департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон України
малолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

14 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом. Уточнивши позовні
вимоги просила:

- надати дозвіл на виїзд за кордон
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька
дитини ОСОБА_1 строком на два місяці у
кожному році - 2015, 2016, 2017. (а.с.2,3,19);

- дозволити ОСОБА_2 або її
офіційному представнику, без згоди
батька ОСОБА_1, оформлювати документи
для тимчасового виїзду або супроводу
малолітньої ОСОБА_3 за межі України до
країн ближнього та дальнього зарубіжжя
до досягнення нею повноліття.

Посилалась на те, що з відповідачем
перебувала у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу є донька ОСОБА_3, 2009 року
народження, яка проживає разом з нею.
Батько дитини постійної участі у
вихованні доньки не приймає,
матеріальну допомогу надає у
недостатньому розмірі, та безпідставно
чинить перешкоди у здійсненні
позивачем заходів спрямованих на
покращення здоров'я та духовного
розвитку дитини, а саме, не надає у
передбаченому законом порядку дозволу
на виїзд дитини за кордон. Позивач має
намір виїзджати з донькою за кордон у
період літніх канікул на оздоровлення,
а також мандрувати з дочкою для
розширення світогляду та культурного
розвитку ОСОБА_3.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала, пояснивши, що
оскільки точного часу коли саме та до
якої країни плануються виїзди не
визначені, тому вимушена була
звернутися із позовом заздалегідь, та
визначити час протягом якого надати
дозвіл на виїзд доньки таким чином як
зазначено в уточненому позові.

Відповідач позов не визнав, надав
письмові заперечення (а.с.26-29).
Посилався на те, що він заперечує проти
задоволення позову, оскільки позовні
вимоги не є конкретними, позивач не
зазначає дати виїзду та дати
повернення дитини в Україну, країну до
якої плануються виїзди, не підтверджує
мету поїздок та не надає доказів того
що дитина під час таких поїздок буде
забезпечена належними умовами
проживання, медичного страхування, що
права та інтереси малолітньої не
будуть порушені.

Третя особа - представник Управління
служб у справах дітей департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради у судовому
засіданні проти задоволення уточнених
позовних вимог не заперечувала.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 13 жовтня 2014 року позов
задоволено. Суд вирішив: надати дозвіл
на тимчасовий виїзд неповнолітньої
дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон
без дозволу (згоди) батька ОСОБА_1, в
період 2015 року на строк не більше двох
місяців, в період 2016 року на строк не
більше двох місяців, в період 2017 року на
строк не більше двох місяців; дозволити
ОСОБА_2 без згоди батька дитини ОСОБА_1
оформлювати документи для тимчасового
виїзду або супроводу неповнолітньої
ОСОБА_3 за межі України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити у повному обсязі.
Посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи (а.с.51-54).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_2 вважала оскаржуване рішення
суду законним та обгрунтованим.
Представник позивача подав письмові
заперечення на апеляційну скаргу
(а.с.60).

Представник третьої особи проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за згодою
батьків або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків;
позивач має намір виїзжати разом із
неповнолітньою донькою на відпочинок
та мандрувати за кордон і це
відповідає інтересам дитини; обмежень
чи заборон, які унеможливлюють виїзд
малолітньої дівчини за межі України
для тимчасового перебування не
встановлено.

Такий висновок суду першої інстанції
не можна визнати законним та
обгрунтованим.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 15
грудня 2007 року по 20 жовтня 2011 року. Від
шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка залишилась проживати
разом з матір'ю.

Позивач стверджує, що неодноразово
зверталась до відповідача з проханням
надати дозвіл на тимчасовий виїзд
дитини за кордон, однак останній
безпідставно такої згоди не надає.

Натомість, відповідач зазначає, що
позивач не надала доказів про
звернення до нього з проханням
дозволити тимчасовий виїзд доньки за
кордон з посиланням на конкретну
країну прямування та термін
перебування за межами України.

Письмових доказів на підтвердження
звернення позивача до відповідача для
вирішення питань про надання дозволу
на тимчасовий виїзд малолітньої дитини
за межі України та оформлення проїзних
документів, матеріали справи не
містять.

За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції «Про
права дитини» від 20 листопада 1989 року
(ратифікована постановою Верховної
Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7
і ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України усі
дії щодо дітей та регулювання сімейних
відносин мають здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини; батьки несуть
основну відповідальність за виховання
і розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

У ст. 141 Сімейного кодексу України
визначена рівність прав і обов'язків
батьків відносно дитини. За змістом ст.
157 цього Кодексу, питання виховання
дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Порядок оформлення документів для
виїзду громадян України за кордон
визначається Законом України «Про
порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України» № 3858 -Х11 від 21 січня
1994 року, із змінами та доповненнями,
який у статті 4 передбачає, що
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п.п.1,4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, у
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

За змістом наведеного Закону у разі
відсутності згоди одного з батьків
питання про виїзд неповнолітнього за
кордон вирішується судом за позовом
іншого з батьків зі з'ясуванням питання
про державу прямування та відповідний
часовий проміжок перебування дитини у
цій державі, строку та мети виїзду.
Багаторазове вивезення дитини за
кордон без надання згоди батька чинним
законодавством не передбачено.

Однак судом першої істанції наведене
не було враховано.

Суд ухвалив рішення, яким надав дозвіл
на тимчасові виїзд малолітньої за
кордон без дозволу (згоди) батька в
період 2015-2017 років на строк не більше
двох місяців на рік та дозволив ОСОБА_2
без згоди батька дитини - ОСОБА_1
оформлювати документи для тимчасового
виїзду або супроводу малолітньої
ОСОБА_3 за межі України та всупереч
вищенаведеним вимогам не зазначив
країну до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди батька та мету виїзду
малолітньої за кордон, конкретний час
перебування малолітньої за межами
України та особу, у супроводі якої
дитина може перетинати державний
кордон.

Надання дозволу на виїзд малолітньої
дитини без згоди батька без обмеження
будь-яким терміном та без зазначення
країни, в яку дозволяється виїзд дітини
суперечить нормам матеріального права,
що визначають рівність прав та
обов'язків батьків відносно виховання
дитини та фактично унеможливлюють
з'ясування питання щодо відповідності
таких вимог інтересам дитини.

Враховуючи, що відповідно до ст.11 ЦПК
України, межі позовних вимог
встановлює саме позивач, правові
підстави для задоволення позову ОСОБА_2
відсутні.

Рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про відмову в позові
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасові виїзди дитини за кордон та
оформлення проїзних документів дитини
для виїзду за кордон без згоди батька.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 13 жовтня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді