Справа № 370/2409/13-ц Головуючий у І
інстанції Устимчук М.Ю.Провадження №
22-ц/780/2010/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Малорода О.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 14 січня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року позивачка звернулась
до суду із вказаним позовом та просила
визнати недійсним договір купівлі
продажу автомобіля, укладеного 23
лютого 2013 року між відповідачкою
ОСОБА_3 та нею через представника
ОСОБА_1

Мотивувала тим, що вона володіла на
праві приватної власності автомобілем
Fiat, який належав їй на підставі
свідоцтва про реєстрацію. Довіреністю
вона уповноважила свого чоловіка,
відповідача по справі - ОСОБА_1,
користуватись та розпоряджатись
вказаним транспортним засобом. ОСОБА_1
продав автомобіль ОСОБА_3, проте діяв
всупереч її інтересам. Вважає, що
відповідачі укладаючи договір
купівлі-продажу спірного автомобіля
діяли внаслідок злочинної
домовленості. Про укладення договору
відповідач її не повідомив та коштів за
проданий автомобіль не передав.

В подальшому 20 травня 2013 року шлюб було
розірвано.

Тому просила визнати договір
купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Рішенням суду позовні вимоги
задоволено та визнано недійсним
договір купівлі продажу автомобіля та
застосовано наслідки недійсності
правочину.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення від 14 січня 2014 року та ухвалити
нове, яким визнати договір
купівлі-продажу автомобіля Fiat чинним.

Мотивує тим, що суд не взяв до уваги той
факт, що він з позивачкою перебував у
шлюбі на час, коли було взято кредит на
автомобіль та придбано автомобіль.
Хоча кредит був оформлений на
позивачку, фактично сплачував кошти по
кредиту він.

Посилаючись на ч. 1 ст. 60 СК України та ч.
3 ст. 368 ЦК України, зазначає, що він
також має право на автомобіль Fiat,
поскільки останній придбаний в період
шлюбу і за автомобіль повністю
виплачено кредит.

Крім того зазначає, що позивачка не
надала доказів про укладення договору
поворотної фінансової допомоги від 25
липня 2012 року.

Також апелянт звертає увагу колегії на
те, що посвідченою нотаріусом
довіреністю позивачка уповноважила
його користуватися та розпоряджатися
автомобілем Fiat, в тому числі продавати
його.

Вважає, що під час продажу спірного
автомобіля вимоги законодавства були
додержані та виконані, тому рішення
суду про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля недійсним є
необґрунтованим та не відповідає
вимогам, встановленим цивільним
законодавством.

Крім того зазначає, що під час продажу
автомобіля він з позивачкою перебували
у зареєстрованому шлюбі, гроші від
продажу автомобіля пішли на потреби
сім'ї.

Апеляційну скаргу слід
задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка з
відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2008
року по 24 вересня 2013 року.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, 08
липня 2011 року позивачка уклала
кредитний договір з ПАТ «Альфа-Банк».
Вказаний кредит було погашено ОСОБА_2

Кредитні кошти були витрачені на
придбання автомобіля Fiat.

Згідно договору поворотної фінансової
допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, позивачці були надані кошти у
розмірі 65 000 грн.

Як пояснила позивачка, зазначені кошти
пішли на погашення заборгованості
перед ПАТ «Альфа-Банк» за придбаний
автомобіль.

21 лютого 2013 року ОСОБА_2, посвідченою
нотаріусом довіреністю, уповноважила
ОСОБА_1 користуватись та
розпоряджатись належним їй на підставі
свідоцтва про реєстрацію автомобіля
Fiat.

ОСОБА_1 продав автомобіль ОСОБА_3 за 80 000
грн.

Рішенням суду позов задоволено.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції керувався ч. 3 ст. 215 ЦК
України, в якій зазначено - якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна сторона
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний недійсним.

Також суд першої інстанції посилався
на ст. 232 ЦК України, яка передбачає, що
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається недійсним та на п. 22
Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» - для визнання
правочину недійсним на підставі ст.232
ЦК України необхідним є встановлення
умислу в діях представника:
представник усвідомлює, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник також
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю..

Крім того, суд критично поставиться до
того, що автомобіль Fiat є спільним
майном подружжя, оскільки кредитний
договір було укладено між банком та
позивачкою.

Колегією встановлено, що сторони в
період шлюбу отримали в кредит кошти,
за які придбали спірний автомобіль. До
розірвання шлюбу кредитні кошти були
виплачені в повному розмірі.

Також в період шлюбу та згідно
довіреності від 21 лютого 2013 року,
посвідченої нотаріусом
Києво-Святошинського районного округу
Київської області Мурзаком С.О.,
позивачка уповноважила відповідача
ОСОБА_1 користуватися та
розпоряджатися автомобілем Fiat, в тому
числі продавати (а.с. 5).

Відповідач продав спірний автомобіль
ОСОБА_3

Згідно вимог ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

На підставі ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена
законом(нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно ч 3 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ст. 203 ЦК України передбачає, що: 1)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учаснику
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків; 6) правочин, що
вчиняється батьками(усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Позивачка завіреною нотаріусом
довіреністю уповноважила ОСОБА_1
користуватись та розпоряджатися
автомобілем Fiat, в тому числі продавати
його. Оскільки довіреність на даний час
чинна та не визнана недійсною, дії
відповідача щодо відчуження спірного
автомобіля є законними та не
суперечать положенням довіреності.

Колегія приходить до висновку, що
наданими позивачем та дослідженими
судом доказами в їх сукупності підстав
для визнання договору недійсним немає.

Відповідно до ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Оскільки автомобіль Fiat було
придбано під час перебування у
зареєстрованому шлюбі позивачки з
відповідачем, то вказаний автомобіль є
їх спільною сумісною власністю
подружжя.

Також колегія не приймає до уваги
посилання позивачки на договір про
надання поворотної фінансової
допомоги від 25 липня 2012 року згідно
якого позивачка отримала в позику 65 000
грн. і з її слів використала кошти на
дострокове погашення кредиту з тих
підстав, що відповідно до довідки про
доходи позички, її середньомісячний
дохід в 2012 році становив близько 41 000
грн. /довідка надана до апеляційного
суду/, і потреби в отриманні фінансової
допомоги не вбачається.

Враховуючи те, що колегією не
встановлено ознак вчинення правочину
за наслідком зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, колегія приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, а в задоволенні позову -
відмовити.

Керуючись ст. ст. 60 СК України, 203, 215, 232
ЦК України, 309 ЦПК України колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 14 січня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :