АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1691/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 5 Михальченко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Вініченко Б. Б. УХВАЛА
03 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоВініченко Б. Б.
суддівБондаренко С. І. , Новіков О. М. при
секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 13 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа:
орган опіки і піклування
Придніпровського району м. Черкаси про
поділ майна та встановлення способу
розпоряджання ним; за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
особистою власністю майна, набутого до
шлюбу та поділ майна і боргових
зобов'язань, набутих під час шлюбних
відносин; та за позовом третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_8 до
ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання права
власності на квартиру, -
в с т а н о в и л а :
В грудні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ
майна та встановлення способу
В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що 30 жовтня 2003 року між нею
та відповідачем був укладений шлюб,
який в подальшому 10 грудня 2010 року був
розірваний рішенням Придніпровського
районного суду м. Черкаси. Сторони по
справі мають спільну неповнолітню
доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1
Після припинення подружніх відносин
між колишнім подружжям виник спір щодо
розподілу майна, яке було придбане в
шлюбі, зокремаАДРЕСА_2 та речей
Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_7
просила суд визнати право власності на
? частину вказаної квартири за нею та
визнати право власності на ? частину
квартири за ОСОБА_6 Встановити
наступний порядок та спосіб
користування спірною квартирою: ОСОБА_7
виділити у користування кімнату,
площею 12,4 кв.м. (літ. 5), ОСОБА_6 виділити у
користування кімнату, площею 12,6 кв.м.
(літ. 6), залишити у спільному
користуванні: кухню, площею7,1 кв.м.
(літ.4), коридор, площею 6,5 кв.м. (літ. 1),
вбиральню, площею 0,9 кв.м. (літ. 3), ванну
кімнату, площею 1,6 кв.м. (літ.2)
В травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7
про визнання особистою власністю
майна, набутого до шлюбу та поділ майна
і боргових зобов'язань, набутих під час
шлюбу, вказавши, що спірну квартиру, що
була набута у період шлюбу, сторони
придбали за кошти, позичені ОСОБА_6 у
брата ОСОБА_8, про що є відповідний
договір. Крім того, зазначив, що значна
частина рухомого майна, переліченого в
первісному позові, є його особистою
приватною власністю і не підлягає
ОСОБА_6 вказав, що у відповідності до
передбачених ст. ст. 70, 71, ч. 2, 4 ст. 65 та ч.
2 ст. 73 СК України просив визнати за ним
право власності на всю спірну квартиру,
при цьому звільнивши відповідачку
ОСОБА_7 від відшкодування боргу за
придбання цієї квартири з врахуванням
вартості її частки у спільному майні
подружжя та провести розподіл речей
В послідуючому, 21 січня 2014 року позивач
ОСОБА_6 уточнив свої позовні вимоги та
просив визнати за ним право власності
на всю квартиру АДРЕСА_2, звільнивши
ОСОБА_7 від повернення боргу за
придбання цієї квартири, а решту
позовних вимог залишити без розгляду.
13 березня 2013 року третя особа із
самостійними вимогами ОСОБА_8
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
квартиру, мотивуючи його тим, що ОСОБА_8
29 грудня 2003 року позичив ОСОБА_6 гроші в
сумі 64 000 грн., на підтвердження чого між
сторонами був укладений договір позики
від 29 грудня 2003 року та була написана
розписка, що підтверджує факт
За умовами п. 2 Договору відповідач за
первісним позовом узяв на себе
зобов'язання використати гроші на
купівлю квартири у м. Черкаси в
особисту приватну власність та
зобов'язався повернути гроші по першій
вимозі позивача, але не раніше ніж
через 5 років із дня підписання
договору, в сумі еквівалентній 12 000
21 лютого 2011 року ОСОБА_8 пред'явив
письмову вимогу до ОСОБА_6, однак в
супереч умовам договору останній взяті
на себе зобов'язання не виконав, в
зв'язку з чим ОСОБА_8 просив суд на
виконання п. 5 Договору визнати за ним
право власності на двокімнатну
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 13 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.
Визнано право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_7 Визнано
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 Встановлено
наступний порядок користування
спірною квартирою: виділено в
користування ОСОБА_7 кімнату, площею 12,4
кв.м. (літ. 5); виділено в користування
ОСОБА_6 кімнату, площею 12,6 кв.м. (літ. 6);
залишено у спільному користуванні
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кухню, площею7,1 кв.м.
(літ.4), коридор, площею 6,5 кв.м. (літ. 1),
вбиральню, площею 0,9 кв.м. (літ. 3), ванну
кімнату, площею 1,6 кв.м. (літ.2).

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_6 відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_8
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на незаконність та
необгрунтованість рішення суду першої
інстанції, просить вищевказане рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_7 задовольнити
повністю; визнати за ОСОБА_7 обов'язок
по сплаті ? частини заборгованості, що
виникла внаслідок договору позики від
29 грудня 2003 року; в задоволенні позову
третьої особи із самостійними вимогами
ОСОБА_8 відмовити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Згідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_7 в частині
визнання права власності на ? частину
квартири, районний суд прийшов до
висновку, що оскільки квартира АДРЕСА_2
придбана в період шлюбу є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
то частки сторін є рівними, а чоловік та
дружина мають право на її поділ.

Крім того, враховуючи неможливість
проведення розподілу квартири в натурі
та відсутність між сторонами
добровільної згоди щодо порядку
користування спірною квартирою, судом
встановлений порядок користування
квартирою.

Колегія суддів погоджується з такою
позицією суду першої інстанції, вважає
її законною та обгрунтованою, а рішення
суду в цій частині апелянтом не
оспорюється.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог третьої
особи із самостійними вимогами ОСОБА_8
про визнання права власності на
квартиру на виконання умов п. 5
Договору, за яким в разі неможливості
вчасного повернення коштів, придбане
житло переходить у власність
останнього.

Згідно з ст. 86 ЦК України 1963 р.,
відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про власність»
громадянин набуває права власності на
доходи від участі в суспільному
виробництві, індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи, 29
грудня 2003 року між ОСОБА_8 та позивачем
за зустрічним позовом ОСОБА_6 був
укладений договір позики, за умовами
якого останній позичив у свого брата
гроші в сумі 64 000 грн., що еквівалентно 12
000 доларів США. (а.с. 33)

Пунктом 2 вказаного договору
передбачений обов'язок позичальника
використати гроші на купівлю житлового
помешкання (квартири) в м. Черкаси,
тобто фактично, позичальник ОСОБА_6
повинен був на позичені гроші придбати
у власність квартиру шляхом укладення
договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 47 ЦК України 1963
року (що діяв на момент вчинення
правочину) нотаріальне посвідчення
угод обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання у цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Положеннями статті 227 ЦК України 1963
року договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору
(стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

За умовами договору позики від 29 грудня
2003 року позичальник зобов'язався
використовувати отримані гроші на
купівлю квартири, повернути гроші по
першій вимозі позикодавця, а в разі
неможливості вчасного повернення
коштів, придбане житло переходить у
власність позикодавця.

Вказаний договір укладений у простій
письмовій формі у присутності двох
свідків.

У відповідності до пункту 5 Договору
позики передбачено перехід права
власності на нерухоме майно у випадку
невиконання позичальником
зобов'язання. Тобто предметом
вказаного пункту правочину є нерухоме
майно.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що сторонами при
включенні до договору п. 5, яким
передбачений перехід права власності
на нерухоме майно, не було дотримано
вимог закону щодо обов'язкової форми
правочину, зокрема, нотаріального
посвідчення, в зв'язку з чим у силу
вимог ст. 48 Кодексу (що діяв на момент
вчинення правочину), в цій частині
угода є недійсною, а тому не створює
прав та обов'язків для його сторін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
необхідності визнання за ОСОБА_7
половини боргу у відповідності до ч.4
ст. 65 СК України, а з врахуванням того,
що позивачка за первісним позовом не в
змозі погасити свою частку боргу,
визнання за ОСОБА_6 права власності на
всю квартиру та звільнення його
колишньої дружини від відшкодування її
частини боргу.

З матеріалів справи вбачається, що
договір позики від 29 грудня 2003 року був
укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у період
шлюбу позичальника із ОСОБА_7,
зареєстрованого Черкаським
міськвідділом РВЦС 30 жовтня 2003 року.

Згідно зі ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, що діяв на момент укладення
договору позики, майном, нажитим за час
шлюбу, подружжя розпоряджається за
спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Слід зауважити, що оскільки змістом
вказаного договору був передбачений
обов'язок одного із подружжя
використати гроші на купівлю
нерухомого майна, а у випадку
невиконання зобов'язання по поверненню
грошових коштів - перехід права
власності на придбану квартиру до
позикодавця, необхідна була письмова
згода дружини позичальника - ОСОБА_7
Натомість, позика отримана ОСОБА_6 під
час перебування у зареєстрованому
шлюбі без письмової на те згоди
дружини.

24 липня 2004 року ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, що
був посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом Черкаського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 та
зареєстрований у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 06 квітня 2007
року. (а.с. 69)

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

З роз'яснень, викладених у п. 24
постанови № 11 Пленуму ВСУ від 21 грудня
2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вбачається,
що до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Разом з тим, судом враховано, що договір
купівлі-продажу спірної квартири був
укладений через 7 місяців після
отримання грошової позики.

Крім того, вартість придбаної квартири,
а саме 33 300 грн., значно менша за суму
отриманих в борг грошових коштів - 64 000
грн., які ОСОБА_6 брав у борг на купівлю
житла.

Колегія суддів вважає
необгрунтованими та недоведеними
посилання позивача за зустрічним
позовом та третьої особи із
самостійними вимогами про те, що
позичені гроші були використані на
придбання квартири АДРЕСА_2, оскільки
даний факт не підтверджується наявними
в матеріалах справи належними та
допустимими доказами, що виключає
можливість застосування до спірних
правовідносин частини 4 ст. 65 СК
України.

Інші доводи апеляційної скарги
ретельно перевірені судом апеляційної
інстанції є безпідставними та не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не містять підстав для
скасування чи зміни правильного
рішення.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
встановивши дійсні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, і ухвалив у справі
законне та обґрунтоване рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 13 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу
після її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді :