Номер провадження № 22-ц/785/1768/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: позивача ОСОБА_2,
відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
власністю подружжя, визнання права
власності на ? частину спільного майна,
за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє
в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 24 вересня 2013 року, -

встановила:

31.10.2012р. ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю між нею та ОСОБА_7 з червня 2005р.
по 23 серпня 2012р., визнання спільним
сумісним майном, визнання права
власності на 1/2 спільного майна.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала
тим, що з червня 2005р. по 23 серпня 2012 року
спільно проживала та вела сумісне
господарство зі ОСОБА_7, батьком
відповідачів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, та після
його смерті відкрилась спадщина.

Тому просила визнати за нею право
власності на 1/2 частину майна, яке було
набуте нею та ОСОБА_7 за час спільного
проживання однією сім'єю, а саме - на 1/2
квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги
підтримав, просив задовольнити в
повному обсязі.

ОСОБА_4 та представник ОСОБА_3 позовні
вимоги, заявлені ОСОБА_2 не визнали,
просили відмовити у задоволенні
позову.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 24.09.2013р. в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_2 просить рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 24 вересня 2013р. скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Позивачка ОСОБА_2 підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити. При цьому посилалась на
те, що вона спільно проживала з
померлим ОСОБА_7 з 2002р. до часу його
смерті в спірній квартирі, поховала
його за власні кошти. Також зазначала,
що ОСОБА_7 не вистачало коштів на
придбання квартири, тому вона їх йому
надала та вважала, що квартира придбана
ними за спільні кошти. Ні яких
письмових документів щодо надання
коштів ОСОБА_7 для придбання спірної
квартири у неї не має, крім свідків, які
можуть підтвердити факт надання цих
коштів.

Відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін. При цьому
посилались на те, що вони є
спадкоємцями першої черги після
смерті їх батька ОСОБА_7 на спірну
квартиру, яка була придбана їх батьком
за власні кошти. Їх батько за спірну
квартиру сплатив 100% вартість у сумі 21
225 дол. США, за курсом НБУ складало 113 108
грн. до 22 серпня 2002р., що було за три
роки до початку проживання однією
сім'єю його та позивача, навіть якщо це
проживання дійсно мало місце.
Позивачка не має правових підстав для
того, щоб претендувати на приватну
власність їх батька, нині покійного. Їх
батько спілкувався та проживав з
різними жінками, але не знаходився ні з
ким у зареєстрованому шлюбі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, мотиви і доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення сторін, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю між нею та
ОСОБА_7 з червня 2005р. по 23 серпня 2012р,
суд першої інстанції посилався на те,
що із наданих суду та досліджених копій
документів не вбачається, що між ОСОБА_7
та ОСОБА_2 були відносини, які
притаманні сімейним, а саме - спільне
проживання, турбота один про одного,
ведення спільного господарства.
Позивачем не доведено та не надано
підтверджень щодо проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з червня
2005р. по 23 серпня 2012р. зі ОСОБА_7, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому суд дійшов до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_2 щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю.

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача про визнання майна спільною
власністю подружжя, визнання права
власності на ? частину спільного майна,
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно свідоцтва про право власності
ЯЯЯ №260447 від 03 жовтня 2005р. ОСОБА_7
придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі договору про дольову участь в
будівництві жилого комплексу від 16
серпня 2002р. за №37. Пунктом 2.5. зазначено
договору, укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ
«Укргрейн», визначено, що загальна
вартість та графік оплати
встановлюється додатком №1 до
договору. Відповідно додатку до
договору №1, перший внесок за квартиру
у розмірі 100 відсотків та у сумі, що
еквівалентна 21 225 доларів США за курсом
НБУ на момент сплати, ОСОБА_7 повинен
був внести до 22 серпня 2002р.. Згідно акту
звірки між ТОВ «Укргрейн» та ОСОБА_7 від
15 жовтня 2002р., 22 серпня 2002р. ТОВ
«Укргрейн» було отримано від ОСОБА_7 113
108 грн., які складають 100 відсотків
вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1,
що еквівалентно 21 225 доларів США за
курсом НБУ на момент сплати. При цьому,
позивачка у позовній заяві зазначила,
що стосунки між нею та ОСОБА_7 було
розпочато у червні 2005 році, вартість
квартири сплачено у 2002р., а тому суд
дійшов до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання майна спільною власністю
подружжя, визнання права власності на
1/2 спільного майна, тобто вищевказаної
квартири.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
і всебічно дослідив та оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що позивачка
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю між нею та
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, з
червня 2005р. по 23 серпня 2012р., та про
визнання спільним сумісним майном,
визнання права власності на 1/2
спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 24 серпня 2012р.(а.с.10). На час
смерті ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі
не перебував. За паспортом, позивачка
ОСОБА_2 зареєстрована в
АДРЕСА_2(а.с.22-23). Після смерті ОСОБА_7
відкрилась спадщина на належне йому
майно, серед якого - квартира АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про право власності від 03
жовтня 2005р.(а.с.27). Вказане свідоцтво
видано на підставі договору про
дольову участь в будівництві жилого
комплексу від 16 серпня 2002р., акту -
прийому передачі квартири. Право
власності за ОСОБА_7 зареєстровано в
БТІ - 13.10.2005р.(а.с.26 ).

Згідно свідоцтва про право
власності ЯЯЯ №260447 від 03 жовтня 2005р.,
ОСОБА_7 придбав квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 на підставі договору про
дольову участь в будівництві жилого
комплексу від 16 серпня 2002р. за
№37(а.с.49-50). Пунктом 2.5. зазначено
договору, укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ
«Укргрейн», визначено, що загальна
вартість та графік оплати
встановлюється додатком №1 до
договору. Відповідно додатку до
договору №1 перший внесок за квартиру у
розмірі 100 відсотків та у сумі, що
еквівалентна 21 225 доларів США за курсом
НБУ на момент сплати, ОСОБА_7 повинен
був внести до 22 серпня 2002р.. Згідно акту
звірки між ТОВ «Укргрейн» та ОСОБА_7 від
15 жовтня 2002р., 22 серпня 2002р. ТОВ
«Укргрейн» було отримано від ОСОБА_7 113
108,00 грн., які складають 100 відсотків
вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1,
що еквівалентно 21 225 доларів США за
курсом НБУ на момент сплати(а.с.51). При
цьому, позивачка у позовній заяві
зазначила, що стосунки між нею та
ОСОБА_7 було розпочато у червні 2005 році,
вона просила встановити факт
проживання однією сім'єю між нею та
ОСОБА_7 з червня 2005р. по 23 серпня 2012р.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачка ОСОБА_2 вказувала, що
встановлення факту її спільного
проживання зі ОСОБА_7 необхідно для
доведення спільного вкладення коштів
та спільного придбання квартири
АДРЕСА_1.

Для визначення осіб, як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Матеріалами справи підтверджено, що
договір про дольову участь в
будівництві жилого комплексу
укладався ОСОБА_7 16 серпня 2002р., згідно
акту звірки між ТОВ «Укргрейн» та
ОСОБА_7 від 15 жовтня 2002р., 22 серпня 2002р.
ТОВ «Укргрейн» було отримано від
ОСОБА_7 113 108,00 грн., які складають 100
відсотків вартості квартири,
свідоцтво про право власності на
ОСОБА_7 видано 03 жовтня 2005р.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК
України, шлюбом є сімейний союз жінки
та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України,
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю, а також якщо вони проживають
однією сім'єю без шлюбу в період,
протягом якого придбане спірне майно.

Отже, якщо навіть сторони й перебували
у фактичних шлюбних відносинах, але не
проживали разом на період придбання
спірного майна, не залежно від причин,
положення статті 74 СК України на ці
правовідносини не поширюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
позивачка не надала до суду доказів, що
сторони проживали однією сім'єю та ними
за спільні кошти придбана вищевказана
спірна квартира.

Доводи апелянта в цій частині вимог є
необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ст.29 ЦК України, місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому, у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.6 Закону України
„Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні",
громадяни України, іноземці та особи
без громадянства реєструють своє місце
проживання.

Статтею 3 вказаного Закону
передбачено, що реєстрація це внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесенням цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу.

За змістом вказаних норм місцем
проживання особи є її місце реєстрації
за певною адресою.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачка ОСОБА_2 у спірний
період з червня 2005р. по 23 серпня 2012р.
була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 11.02.2009р.,
а не в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де
проживав ОСОБА_7, тобто позивачка
проживала не спільно зі ОСОБА_7 за
місцем його постійного проживання.

Тому безпідставними є посилання
ОСОБА_2, що спірна квартира є спільним
майном подружжя, оскільки сторони на
час укладання договору про дольову
участь в будівництві жилого комплексу
від 16 серпня 2002р., внесення пайового
внеску в розмірі 100% - 22 серпня 2002р. не
знаходилися у шлюбі та не підтримували
шлюбні стосунки, а належних та
допустимих доказів використання
особистих коштів при укладанні цього
договору ОСОБА_2 до суду не надано.

Крім того, зазначений договір ОСОБА_2 за
час життя ОСОБА_7 не оскаржувала в
судовому порядку. Свідоцтво про право
власності було видано на ОСОБА_7 03
жовтня 2005р. Зазначене свідоцтво є
чинним і ніколи не оспорювалось
сторонами. За життя ОСОБА_7, позивачка
не оскаржувала в судовому порядку
вищевказане свідоцтво щодо її права на
спірну квартиру, погоджувалась з тим,
що право власності на всю квартиру
належить ОСОБА_7

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ніколи
не реєстрували шлюб у встановленому
законом порядку, не пред'являли
претензій щодо вищевказаного
спільного майна, тобто вищевказаної
квартири.

Також позивачем по справі не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що спірне майно -
квартира придбано внаслідок спільної
праці в період спільного проживання
без реєстрації шлюбу.

Посилання позивача на показання
свідків не є належними доказом,
оскільки не підтверджується іншими
допустимими письмовими доказами по
справі, які б вказували на придбання
спірної квартири сумісно з померлим
ОСОБА_7

Посилання позивача на те, що вона
надавала кошти ОСОБА_7, оскільки йому
не вистачало коштів для оплати за
квартиру не підтверджено також
письмовими доказами, не надано
договору, розписок щодо надання цих
коштів ОСОБА_7 на придбання квартири.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підстави своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України.

Оскільки належні та допустимі докази,
які б з достовірністю свідчили проте ,
що спірна квартира була придбана за
спільні кошти позивачки та ОСОБА_7 у
матеріалах справи відсутні, суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог позивачу.

Крім того, позивачка просила
встановити факт проживання однією
сім'єю зі ОСОБА_7 з червня 2005р. по 23
серпня 2012р., між тим договір про дольову
участь в будівництві жилого комплексу
був укладений 16 серпня 2002р., оплата
коштів за договором здійсненна 22
серпня 2002р., тобто, вказане спростовує
доводи позивачки про спільне
проживання з відповідачем та ведення
спільного господарства у зазначений
період.

Посилання позивача на те, що вона
проживала з померлим з 2002р. є
необґрунтованими, оскільки такі
вимоги позивачем до суду першої
інстанції не було заявлено.

Крім того, відповідно до приписів Глави
6 ЦПК України в судовому порядок
підлягають встановленню факти, що
мають юридичне значення, тобто факти
від яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав.

Так п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає справи
про встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу.

Проте КпШС України (1969 року), який
діяв до 01 січня 2004р., не містив норм, які
б встановлювали правові наслідки
набуття майна особами, які проживають
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
аналогічні тим, які встановлені ст. 74 СК
України.

Враховуючи конституційний
принцип дії законів у часі (ст. 58
Конституції України), норми СК України
поширюються лише на відносини, які
виникли після 01 січня 2004р.

ЦК УРСР та Закон України «Про
власність», які діяли до 01 січня 2004р.,
також не містили окремих норм, які
передбачали підстави виникнення права
спільної сумісної власності у осіб, які
перебувають у фактичних шлюбних
стосунках.

Таким чином фактичне проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року
правового значення не має.

Показання свідків, які стосуються
спільного проживання сторін по справі
до 01 січня 2004 року доказового значення
не мають, а тому посилання позивача на
допит таких свідків в частині
неправильності оцінки доказів
необґрунтована.

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона
має надати суду належні та допустимі
докази про власну участь у набутті
цього майна, оскільки сам по собі факт
спільного проживання без реєстрації
шлюбу, без визначення ступеня її участі
працею і коштами у створенні спільної
часткової власності не може бути
підставою для визнання права власності
на частину майна.

Однак таких вимог позивачем до суду не
було заявлено.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Інші доводи апелянта не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому мають бути відхилені.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Підстави для ухвалення нового рішення
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209,303,307
ч.1п.1,308,314,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 24 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук