Ухвала

Іменем України

13 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Конику
В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 22 травня 2013 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3, в якому
просила стягнути з відповідача
заборгованість за договором позики у
розмірі 103870 грн. 00 коп. та три проценти
річних від простроченої суми у розмірі
21812 грн. 70 коп.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що на
момент звернення до суду із вказаним
позовом відповідач не виконала
зобов'язання за договором позики від
02.10.2005 р. щодо повернення коштів
позикодавцеві.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 22.05.2013 року позовні вимоги
задоволено частково. Зі ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 стягнуто
заборгованість за договором позики у
розмірі 103870 грн. 00 коп. та три проценти
річних від простроченої суми у розмірі
793 грн. 97 коп. У задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу із
клопотанням про поновлення
пропущеного процесуального строку,
мотивуючи її тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
процесуального права та неправильно
застосовано норми матеріального права.
Зазначив, що участі у розгляді
вищевказаної справи не брав, однак
оскаржуване рішення впливає на його
права та обов'язки, оскільки договір
позики, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, в силу ч. 4 ст. 65 СК
України створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_3 в
ході розгляду справи не повідомила
суду про перебування у шлюбі з
апелянтом на момент укладення договору
позики, уклала вказаний договір без
відома останнього, а також те, що
позивачем пропущено строки позовної
давності для звернення до суду за
захистом порушеного права, ОСОБА_1
просив скасувати рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 22.05.2013 року
та ухвалити нове по суті позовних
вимог.

Справа № 756/5106/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/1635/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Белоконна
І.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В. В
судовому засіданні представник
відповідача проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив її
відхилити.

Представник апелянта просила
апеляційну скаргу задовольнити,
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 02 жовтня 2005 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір позики (а.с. 5).

У відповідності до вказаного договору
позичальник отримала від позикодавця
суму коштів в розмірі 13 000 доларів США
та зобов'язувалася повернути у
визначений договором строк, що
підтверджується розпискою від 02.10.2005 р.
(а.с. 7).

В ході розгляду справи стороною
відповідача було визнано позовні
вимоги в частині стягнення основної
суми заборгованості в розмірі 13 000
доларів США (а.с. 24).

Позовні вимоги в частині стягнення
трьох процентів річних від
простроченої суми у розмірі 21812 грн. 70
коп. відповідачем заперечувалися,
оскільки дні прострочення виконання
зобов'язання позивач обраховував з
02.10.2008 р., у той час як за усною
домовленістю сторін кінцевим строком
повернення грошових коштів було
визначено 04.04.2013 р.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позовних вимог.

Посилання апелянта на наявність
підстав для застосування наслідків
пропуску строків позовної давності є
такими, що не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 1 ст. 30 ЦПК України
визначено, що сторонами в цивільному
процесі є позивач і відповідач.

Оскільки ОСОБА_1 не є стороною у
вищезазначеній справі, чинне цивільне
процесуальне законодавство не наділяє
вказану особу правом заявити
клопотання про застосування наслідків
спливу позовної давності.

Суд також надає оцінку тій
обставині, що відповідач частково
визнала позовні вимоги, і що кінцевим
строком виконання зобов'язання, зі
спливом якого починається перебіг
позовної давності, за усною
домовленістю сторін було визначено
04.04.2013 р.

Апелянт також зазначає про те, що
при розгляді справи та ухваленні
рішення було порушено норми ст. ст. 27, 30,
31, 32 ЦПК України, в результаті чого
останній не мав можливості надати
докази, заперечення та клопотання як
учасник цивільного процесу. Однак дані
посилання є безпідставними, оскільки
вищевказані норми визначають обсяг
прав та обов'язків осіб, які беруть
участь у справі. Враховуючи, що ОСОБА_1
на час розгляду справи судом першої
інстанції не мав статусу особи, яка
бере участь у справі, дія вказаних норм
на нього не поширювалася.

Та обставина, що договір позики від 02
жовтня 2005 року було укладено без відома
апелянта, не свідчить про відсутність
підстав для виконання зобов'язань за
ним, оскільки згідно ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Враховуючи, що будь-яких доказів на
підтвердження факту недійсності
даного правочину апелянтом не надано,
зобов'язання за договором позики від 02
жовтня 2005 року мають виконуватися
належним чином у відповідності до умов
вказаного договору та ст. 526 ЦК України.

Відтак, при встановленні обставин
справи та ухваленні рішення судом
першої інстанції не було допущено
порушень норм процесуального права та
правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи апеляційної скарги цих
висновків не спростовують, не
впливають на правильність прийнятого
судом рішення і, з огляду на вимоги ст.
308 ЦПК України, не можуть бути підставою
для його скасування, а тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 22 травня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва