Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №273/2265/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Михалюк Олександр
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на ? частину
будинку за набувальною давністю,
усунення від права спадкування та
визнання права власності на спадковий
будинок

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 16 січня 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з названим позовом.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її
чоловік ОСОБА_4, перебував у шлюбі з
ОСОБА_2, від шлюбу мають дочку ОСОБА_5
Після розірвання шлюбу та поділу
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 у 1981 році з
дочкою виїхала із смт. Першотравенськ,
залишивши весь будинок у володінні та
користуванні ОСОБА_4 У 1988 році ОСОБА_4
обладнав будинок системою газового
опалення, виконав прибудови,
користувався усім будинком та
ремонтував його. З 1997 року позивач
стала проживати з ОСОБА_4 однією сім»єю,
у 1999 році зареєстрували шлюб. Дочка
ОСОБА_4 ОСОБА_5 декілька разів приїздила
до батька, однак матеріальної допомоги
йому не надавала. ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_4 помер. Позивач просила визнати
за померлим ОСОБА_4 право власності за
набувальною давністю на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями, яка рахується за ОСОБА_2,
усунути від спадкування доньку
померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та визнати за
нею (позивачем) право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями.

Рішенням Баранівського районного
суду Житомирської області від 16 січня
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності на 1/2 частину будинку
за набувальною давністю, усунення від
права спадкування та визнання права
власності на спадковий будинок -
відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду в
частині відмови в позові про визнання
за померлим ОСОБА_4 права власності на
1/2 частину спірного будинку за
набувальною давністю, визнання за нею
права власності на 2/3 частини вказаного
будинку та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в цій частині.
Зазначає, що будинок без догляду міг би
зовсім зруйнуватись, а оскільки ОСОБА_4
з 1981 року, проживаючи в спірному
будинку, проводив ремонти та доглядав
за ним, то є підстави визнати право
власності на частину будинку, належну
ОСОБА_2, за ним за набувальною давністю.
В апеляційній скарзі позивач
зазначила, що донька ОСОБА_4 ОСОБА_3 має
право на частину спадкового будинку, а
тому рішення суду в частині відмови їй
в позові про усунення від права на
спадкування доньки померлого ОСОБА_3,
вона не оскаржує. З огляду на наведене
вважає, що має право на задоволення
позову щодо визнання за нею права
власності на 2/3 частин спірного будинку
з надвірними будівлями.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що рішенням
Баранівського районного суду
Житомирської області від 19 листопада
1981 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
залишено для подальшого проживання з
ОСОБА_2 Сторонам виділено в натурі на
праві особистої приватної власності по
1/2 частині домоволодіння, що
знаходиться по АДРЕСА_1 із
зазначенням конкретних приміщень та
зобов"язанням сторін провести певні
переобладнання /а.с.6-7/.

Судом встановлено та не
заперечується сторонами, що у 1981 році
ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_2 /тепер
ОСОБА_3/ О.Р. виїхала на постійне місце
проживання до Луганської області, а в
спірному будинку залишився проживати
ОСОБА_4, який користувався цілим
будинком, а не лише належною йому на
праві власності 1/2 його частиною.

14 жовтня 1999 року ОСОБА_4
зареєстрував шлюб з позивачем по
справі ОСОБА_1. та продовжував разом з
нею проживати у спірному будинку
/а.с.5,14/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер
/а.с.8/.

Після його смерті із заявами про
прийняття спадщини у встановлений
законом строк до нотаріальної контори
звернулись його дочка ОСОБА_3 та
дружина ОСОБА_1./а.с.35,36/. Мати ОСОБА_4 в
установленому законом порядку
відмовилась від прийняття спадщини
після нього на користь його дружини
ОСОБА_1 /а.с.38/.

Позивач як в позовній заяві, так і
в апеляційній скарзі обґрунтовано
зазначила, що якби вона не пред"являла
цей позов, то ОСОБА_2 належало б 3/6
частин спірного будинку, ОСОБА_3- 1/6
частина, а їй - 2/6 частин /а.с.2 зв.,136 зв./.

Однак, 27 вересня 2013 року ОСОБА_1
звернулась до нотаріуса
Новоград-Волинської державної
нотаріальної контори із заявою, в якій
просила не видавати їй та ОСОБА_3
свідоцтв про право на спадщину,
посилаючись на наявність у суді спору з
приводу спадкового майна /а.с.39/.

Встановивши наведені обставини
справи та давши їм належну правову
оцінку, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно з постановою Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга
статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси
цих осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 25 ЦК
України здатність мати цивільні права
та обов'язки (цивільну правоздатність)
мають усі фізичні особи. Цивільна
правоздатність фізичної особи виникає
у момент її народження. Цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент її смерті.

Матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, в
результаті чого втрачена його
здатність мати цивільні права і
обов'язки, зокрема і права набуття
права власності, а тому висновок суду
першої інстанції про неможливість
визнання за ОСОБА_4 права власності за
набувальною давністю після його смерті
є таким, що відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону.

Окрім того, відповідно до вимог ч.1 ст.344
ЦК України, на яку посилається позивач
як на підставу задоволення позову,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном-протягом п»яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлене цим
Кодексом.

Позов про право власності за давністю
володіння не може пред'явити законний
володілець або особа, яка володіє
майном за волею власника і завжди
знала, хто є її власником. Тобто,
виключено набуття права власності на
майно, яке знаходиться у володінні
власника і ніколи не вибувало з його
володіння.

Відтак, пред"явивши позов і за життя,
про намір чого зазначала позивач у
позовній заяві, ОСОБА_4 не мав би права
на його задоволення, оскільки він знав,
що власником 1/2 частини спірного
домоволодіння є його колишня дружина
ОСОБА_2, це майно ніколи не вибувало із
її власності, а право приватної
власності є непорушним і ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності /ст.41 Конституції України/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила,
що донька померлого ОСОБА_4 ОСОБА_3 має
право на частину спадкового будинку, а
тому вона /ОСОБА_1./ не оскаржує рішення
суду в частині відмови їй в позові про
усунення від права на спадкування
ОСОБА_3 після смерті свого батька
ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції в цій
частині не перевіряється, виходячи з
наступного.

Так, відповідно до роз"яснень, які
містяться в абзаці першому пункту 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку"
відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд при перевірці
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції не має права
виходити як за межі доводів
апеляційної скарги, так і за межі вимог,
заявлених у суді першої інстанції, крім
випадків передбачених частинами
третьою та четвертою цієї статті.

У третьому абзаці пункту 15
названої постанови Пленуму зазначено,
що у разі якщо апеляційна скарга подана
на рішення щодо частини вирішених
вимог, суд апеляційної інстанції
відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Суд першої інстанції,
встановивши безпідставність позовних
вимог про визнання за померлим ОСОБА_4
права власності на половину
домоволодіння за набувальною давністю
та про усунення від права спадкування
ОСОБА_3, дійшов обгрунтованого висновку
про безпідставність вимог ОСОБА_1 про
визнання права власності на все
домоволодіння в порядку спадкування,
оскільки ця вимога у даному спорі є
похідною від попередніх і додаткового
правового обгрунтування не потребує.

З наведених підстав також є
необґрунтованими доводи в апеляційній
скарзі про визнання за позивачем права
власності на 2/3 частин спірного
житлового будинку.
Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення на підставі наданих
сторонами та досліджених у судовому
засіданні доказів, повно і всебічно
з"ясувавши обставини, на які
посилаються сторони як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314,
315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Баранівського районного
суду Житомирської області від 16 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді