Справа № 363/4484/13-ц Головуючий у І
інстанції Войнаренко Л.Ф.Провадження №
22-ц/780/2067/14 Доповідач у 2 інстанції
ФінагєєвКатегорія 29
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ромашини І.В.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 23
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач
звернувся до суду з позовом та просив
стягнути з ОСОБА_2 на його користь
понесені витрати в сумі 12 971 грн. 34 коп.
та 6 000 грн. в якості відшкодування за
спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
грудні 2004 року ОСОБА_1 отримав
свідоцтво про право власності на майно,
а саме на квартиру АДРЕСА_2. Рішенням
суду від 11 лютого 2013 року позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про усунення перешкод в
здійсненні права власності, виселення
та зняття з реєстраційного обліку
задоволено, зазначене рішення набрало
законної сили. 10 вересня 2013 року
державним виконавцем було складено акт
про примусове входження до спірної
квартири та виселення ОСОБА_2 У
зазначеному акті зафіксовано
показники лічильників на газ, воду та
світло. Позивач вважає, що, незаконно
користуючись квартирою в період часу з
2004 року по 10 вересня 2013 року, відповідач
не здійснювала оплату за комунальні
послуги, в результаті чого утворилась
заборгованість. В 2009 та 2010 роках КПЖіКГ
Вишгородської міської рад звертались з
позовними заявами до позивача, як
власника квартири, про стягнення боргу
за комунальні послуги. Оскільки, ОСОБА_1
не проживав за зазначеною адресою і не
отримував кореспонденцію, йому не було
відомо про ухвалені судом рішення та
про існування заборгованості, а також
виконавчого провадження про стягнення
з нього грошових коштів на користь
КПЖіКГ Вишгородської міської ради. У
жовтні 2013 року позивач сплатив
заборгованість на суму 12 971 грн. 34 коп.
Протягом десяти років ОСОБА_1 з вини
ОСОБА_2 був позбавлений права вільно
володіти, користуватись і
розпоряджатись своїм майном, і тільки
відповідач та її син проживали в
квартирі та користувались
комунальними послугами внаслідок чого
утворилася заборгованість. Такими
діями ОСОБА_2 позивачу також завдано
моральну шкоду.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 23 січня 2014
року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції через порушення норм
матеріального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи та ухвалення нового рішення
про задоволення позову. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що відповідач та її
син незаконно проживали та
користувалися квартирою позивача,
комунальні послуги не сплачували, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 завдано збитки.
Через неправомірні дії ОСОБА_2 позивач
протягом дев'яти років зазнавав
душевних страждань.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
придбав квартиру АДРЕСА_2, яка раніше
належала ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від 07
грудня 2004 року (а.с.6).

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 11 лютого 2013
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи - прокуратура Вишгородського
району Київської області в інтересах
ОСОБА_3, орган опіки та піклування
Вишгородської міської ради, відділ
ГІРФО Вишгородського РВ ГУ МВС України
в Київській області про усунення
перешкод в здійсненні права власності,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у здійсненні ним права
користуватись та розпоряджатись своїм
майном, а саме квартирою АДРЕСА_2;
виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
вищезазначеної квартири без надання
іншого житлового приміщення та знято з
реєстраційного обліку (а.с.7-8).

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 25 червня 2013 року вказане
рішення в частині задоволення позову
ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного
обліку скасовано, в цій частині в
задоволенні позову відмовлено, в іншій
частині рішення залишено без змін
(а.с.7-11).

Рішеннями Вишгородського суду
Київської області від 14 червня 2009 року
та 30 жовтня 2000 року з ОСОБА_1 на користь
КПЖіКГ стягнуто заборгованість по
сплаті комунальних послуг.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не
надав доказів того, що сплатою ним
заборгованості по комунальних
послугах, позивачу заподіяна шкода з
вини ОСОБА_2, а також доказів того, що
майно позивача було знищено або
пошкоджено відповідачем.

Однак колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК
України - власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

Таким чином з матеріалів справи чітко
вбачається, що позивач ОСОБА_1, будучи
власником квартири, протиправними
діями відповідача ОСОБА_2 був
позбавлений наданого йому законом
права на проживання у власній квартирі
його самого та членів його сім'ї.

Зазначене фактично підтверджується
наданим суду рішенням Вишгородського
районного суду Київської області від 11
лютого 2013 року, яким ОСОБА_2 та її сина
було виселено з квартири позивача, як
таких, що займали житлове приміщення
без достатніх законних підстав.

Отже, наявними в матеріалах справи
доказами встановлено, що з моменту
придбання квартири, з грудня 2004 року
по 10 вересня 2013 року ОСОБА_2 незаконно
проживала в квартирі позивача та
користувалась усіма комунальними
послугами.

В той же час позивач ОСОБА_1, будучи
позбавленим права проживати у своїй
квартирі, у ній не проживав,
комунальними послугами не
користувався але в силу рішень
Вишгородського суду Київської області
від 03 червня 2009 року, 19 жовтня 2009 року та
13 серпня 2010 року, як власник квартири
був змушений оплатити комунальні
послуги, які фактично отримала
відповідач.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що сплачені
позивачем, відповідно до
вищезазначених судових рішень, кошти в
якості оплати за комунальні послуги,
які фактично отримувала відповідач, є
збитками позивача, спричиненими по
вині відповідача.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 ЦК України,
збитки відшкодовуються в повному
обсязі, якщо договором чи законом не
передбачено відшкодування у меншому чи
більшому розмірі.

Разом з тим вимоги позивача про
відшкодування зазначених збитків в
розмірі 12 971.34 грн. не ґрунтуються на
наявних у справі доказах.

Так, з наданих суду рішень
Вишгородського суду Київської області
від 03 червня 2009 року, 19 жовтня 2009 року та
13 серпня 2010 року вбачається, що з
позивача, як власника квартири було
стягнуто заборгованість за комунальні
послуги в сумі 2239,08 грн., 3269.57 грн. та
6087.13 грн., що в сукупності складає 11595.78
грн., а не 12971.34 грн., як зазначено
позивачем.

В зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що позовні вимоги в частині
відшкодування зазначених збитків є
обґрунтованими та доведеними виключно
на суму 11595.78 грн.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав до
задоволення позову. Висновки суду в цій
частині не відповідають фактичним
обставинам справи та не ґрунтуються на
наявних у справі доказах.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заявляючи в суді вимоги про стягнення з
відповідача спричиненої моральної
шкоди, позивач не надав суду жодного
доказу на підтвердження факту
спричинення йому моральної шкоди, а
тому зазначені вимоги задоволені бути
не можуть.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України -
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Отже на користь позивача з відповідача
мають бути стягнуті судові витрати, а
саме судовий збір сплачений позивачем
при подачі позову до суду першої
інстанції та подачі апеляційної
скарги.

Оскільки позовні вимоги та вимоги
апеляційної скарги підлягають
частковому задоволенню, сплачений
позивачем судовий збір підлягає
стягненню з позивача пропорційно до
задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 23 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
проживаючого в АДРЕСА_1 - 11595.78
(одинадцять тисяч п'ятсот дев'яносто
п'ять гривень, 78 копійок) та 388 грн.
судового збору.

В задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.