справа № 619/5814/13-ц
провадження 2/619/282/14
РІШЕННЯ

іменем України

18 березня 2014 року
м. Дергачі

Дергачівський районний суд
Харківської областіу
складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.за
участю секретаря судового
засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Солоницівської селищної ради
Дергачівського району Харківської
області про визнання недійсними право
власності та договір купівлі-продажу
житлового будинку, визнання права
власності спадкування за законом, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Солоницівської селищної ради
Дергачівського району Харківської
області, в якому після уточнень та
доповнень просив визнати недійсним
право приватної власності на житловий
будинок з надвірними будівлями, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
видане на підставі рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 05 липня 2012
року, справа №2010/3756/2012, провадження
№2/2010/1808/12, що набрало законної сили,
право власності на зазначений житловий
будинок зареєстрований КП «БТІ
Дергачівської районної ради» від 29.08.2012
року згідно Витягу про державну
реєстрацію прав за №35323810
(реєстраційний номер: 37489993, № запису: 218,
в книзі:1) зареєстрованого в
електронному Реєстру право власності
на нерухоме майно 29.08.2012 року Право
власності на відчужування житловий
будинок зареєстровано в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
від 31.07.2013 року, що підтверджується
Витягом з Державного Реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності індексний №7360318,
виданим державним реєстратором прав
власності на нерухоме приватним
нотаріусом Дергачівського районного
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_6 реєстраційний номер
об'єкту нерухомого майна: 20, номер
запису про право власності 1957343;
визнати договір купівлі-продажу
житлового будинку розташованого в
АДРЕСА_1 від 31 липня 2013 року,
засвідченого приватним нотаріусом
Дергачівського районного
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_6, реєстровий №1568 між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним; визнати за
ОСОБА_3, право власності на ? частину
житлового будинок з надвірними
будівлями, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті матері ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року. В
обґрунтування позову позивач зазначив,
що його мати ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкоємцями за
законом після смерті матері є її діти -
ОСОБА_3 та його брат ОСОБА_4. В
обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив,
що він в установлений законом строк
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті матері. Після сплину шести
місячного терміну позивач звернувся до
державної нотаріальної контори для
оформлення спадщини, та отримання
свідоцтва про право власності най 12
частину житлового будинку з надвірними
будівлями. Однак, нотаріальна контора в
прийнятті спадщини йому відмовила,
посилаючись на те, що відповідач по
справі ОСОБА_4 оформив право власності
на весь будинок в цілому в
Дергачівському районному судді
Харківської області, при цьому
приховав від суду, що він також є
спадкоємцем 1 черги після смерті матері
ОСОБА_7. Після цього ОСОБА_4 здійснив
відчуження спірного житлового будинку
ОСОБА_5 за договором
кпівлі-прожажу.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_8 подала письмові заперечення, в
обґрунтування яких зазначила, що
позивачем не надано до суду даних, за
ким та на підставі якого
правовстановлюючого документу
зареєстрований житловий будинок з
надвірними будівлями, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За життя ОСОБА_7 чітко
визначила, що її синові від першого
шлюбу ОСОБА_3 залишиться житловий
будинок, розташований по АДРЕСА_2 це
волевиявлення вона виразила склавши
заповіт на ім'я ОСОБА_3 Про те, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 буде
власністю її меншого сина ОСОБА_4 також
постійно йшла мова, так як цей будинок
будував рідний батько ОСОБА_4 Позивач
ОСОБА_3 18.07.2011 року звернувся до
Дергачівської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_7 на
підставі заповіту, посвідченого
секретарем Солоницівської селищної
ради Дергачівського району
Харківської області від 21.07.1998 року,
зареєстрованого в реєстрі за №616.
ОСОБА_9 також подав заяву про прийняття
спадщини, після смерті матері. 01.10.2012
року Позивач ОСОБА_3 подав до
Дергачівської державної нотаріальної
контори заяву в якій також чітко
зазначив, що після смерті ОСОБА_7
залишилась спадщина у вигляді
житлового будинку з надвірними
будівлями, що розташовані по АДРЕСА_2.
Вказав, що він є спадкоємцем на
вищевказане майно за заповітом. Просив
видати йому свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на житловий
будинок з надвірними будівлями, що
розташований по АДРЕСА_2. 01 жовтня 2012
року на ім'я ОСОБА_3 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, посвідчений державним
нотаріусом Дергачівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 за
реєстровим №1-884, спадкова справа
№-2872011, згідно якого ОСОБА_3 отримав
право власності на житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_2 Позивач ОСОБА_3
з заявою про прийняття спадщини за
законом на інше майно спадкодавця
ОСОБА_7 не звертався. Тобто, фактичне
свідчить про відмову від прийняття ним
іншого спадкового майна, що залишилось
після смерті спадкодавця. Про це
свідчать матеріали нотаріально
завіреної справи, що надійшла до
Дергачівського районного суду на його
запит. Крім того, існує рішення
Дергачівського району Харківської
області від 05.07.2012 року (н.с.12;
н.п.2), яким за ОСОБА_4 в цілому
визнано право власності на житловий
будинок з надвірними будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1. Дане рішення
ніким не оскаржене та не скасоване.
Тому позовні вимоги ОСОБА_3 є такими, що
не можуть бути задоволеними, у зв'язку з
тим, що неможливо з юридичної точки
визнати недійсним право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 на
яке вже визнано право власності
рішенням суду, яке є законним та ніким
не оскаржене.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_4
та ОСОБА_5 не з'явилися, подали до суду
відповідні заяви, в яких просили
відмовити у задоволенні позову та
справу просили розглядати у їх
відсутність.

У судове засідання представник
Солоницівської селищної ради
Дергачівського району Харківської
області не з'явився, про час та місце
судового засідання повідомлявся
належним чином. Відповідно до
поштового повідомлення судова
повістка уповноваженій особі була
вручена 25 лютого 2014 року.

Згідно ст.77 ЦПК України, сторони та
інші особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані повідомляти суд
про зміну свого місця проживання
(перебування, знаходження) або
місцезнаходження під час провадження
справи. У разі відсутності заяви про
зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, зобов'язані
повідомляти суд про причини неявки у
судове засідання. У разі
неповідомлення суду про причини
неявки вважається, що сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, не
з'явилися в судове засідання без
поважних причин.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не
з'явився, подав до суду заяву, в якій
просив задовольнити його позов з
підстав, які зазначені у позовній
заяві, та справу просив розглядати його
відсутність.

Судом встановлені обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини.

Згідно листа завідуючої Дергачівською
державною нотаріальною конторою
Харківської області №248/01-16 від 04.02.2014
року, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року
ОСОБА_11 (спадкова справа № 754/2005) до
Дергачівської державної нотаріальної
контори надійшла: заява про прийняття
спадщини від сина померлого - ОСОБА_4,;
заява про прийняття спадщини від
дружини померлого - ОСОБА_7. Більше заяв
про прийняття спадщини чи про відмову
від спадщини до Дергачівської
державної нотаріальної контори не
надходило. Свідоцтво про право на
спадщину не видавалося. Після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_12 (спадкова
справа № 1320/2008) до Дергачівської
державної нотаріальної контори
надійшла: заява про прийняття спадщини
від ОСОБА_7. Більше заяв про прийняття
спадщини чи про відмову від спадщини до
Дергачівської державної нотаріальної
контори не надходило. Свідоцтво про
право на спадщину не видавалося. Після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7
(спадкова справа № 287/2011) до
Дергачівської державної нотаріальної
контори надійшла: заява про прийняття
спадщини від сина померлої - ОСОБА_4;
заява про прийняття спадщини за
заповітом від ОСОБА_3. 01 жовтня 2012 року
за реєстровим №1-884 було на ім'я ОСОБА_3
видане свідоцтво про право на спадщину
на житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2.

Згідно рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
05 липня 2012 року, зареєстрованого КП
«Бюро технічної інвентаризації
Дергачівської районної ради», за
ОСОБА_4, визнано право власності в
цілому на житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до листа начальника КП
«Бюро технічної інвентаризації
Дергачівської районної ради» №53 від
04.02.2014 року, житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1
на підставі договору купівлі-продажу
від 31 липня 2013 року належить ОСОБА_5

Всебічно, повно, об'єктивно та
безпосередньо дослідивши наявні у
справі докази, з'ясувавши обставини, на
які посилалися сторони, як на підставу
своїх вимог та заперечень, оцінивши ці
докази в сукупності, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову з наступних мотивів.

Щодо вимоги про визнання недійсним
права власності на житловий будинок.

Право власності має абсолютний
характер та є непорушним.

За змістом статті 11, 15 ЦК України
цивільні права й обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права і обов'язки. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути: 1) визнання права; 2)
визнання правочину недійсним; 3)
припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; 10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 55 Конституції встановлено, що
права і свободи людини та громадянина
захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду по захист своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Спосіб захисту порушеного права,
частіше всього, прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суд зазначає, що такий спосіб захисту
порушеного права, з урахуванням
положень ст.ст.15, 16 ЦК України, як
визнання недійсним права власності, не
є належним способом захисту цивільних
прав та інтересів особи.

Також суд відмічає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Як вбачається з наданих суду доказів,
ОСОБА_4 набув право власності на
спірний житловий будинок на підставі
рішення суду, яке набрало законної
сили.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів того, що
незаконність набуття права власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 випливає із закону або
незаконність набуття права власності
встановлена судом.

Щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. своєї постанови
№5 від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» дав
судам роз'яснення, що вирішуючи питання
про правомірність набуття права
власності, суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК). Право власності на майно
за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Пленум Верховного Суду України в п.7
своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», роз'яснив судам, що
правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням
наслідків недійсності, передбачених
законом.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст.657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

ОСОБА_3 не доведено та не надано
будь-яких належних та допустимих
доказів, які були б підставою для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку.

До того ж, позивачем не надано суду
самого договору купівлі-продажу
житлового будинку, який він просить
визнати недійсним.

Щодо визнання права власності на
житловий будинок в порядку спадкування
за законом.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець
за заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
у складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Як вбачається з листа завідуючої
Дергачівською державною нотаріальною
конторою Харківської області, заяви
про видачу свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті
ОСОБА_7 ОСОБА_3 не подавалися.

При цьому суд відмічає, що відповідно
до ч.1 ст.1297 ЦК України, позивач
зобов'язаний був звернутися до
нотаріуса з відповідною заявою.

Пленум Верховного суду України в п.23
своєї постанови №7 від 30 травня 2008 року
«Про судову практику у справах про
спадкування», роз'яснив судам, що
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про
нотаріат» №3425-XII від 02 вересня 1993 року,
нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у
вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1)
вчинення такої дії суперечить
законодавству України; 2) не подано
відомості (інформацію) та документи,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим
нотаріусом або посадовою особою, яка
вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у
тому, що фізична особа, яка
звернулася за вчиненням нотаріальної
дії, усвідомлює значення, зміст,
правові наслідки цієї дії або ця особа
діє під впливом насильства; 5) з
проханням про вчинення нотаріальної
дії звернулась особа, яка в
установленому порядку визнана
недієздатною, або уповноважений
представник не має необхідних
повноважень; 6) правочин, що
укладається від імені юридичної
особи, суперечить цілям, зазначеним у
їх статуті чи положенні, або виходить
за межі їх діяльності; 7) особа, яка
звернулася з проханням про
вчинення нотаріальної дії, не внесла
плату за її вчинення; 8) особа, яка
звернулася з проханням про вчинення
нотаріальної дії, не внесла
встановлені законодавством платежі,
пов'язані з її вчиненням; 9) в інших
випадках, передбачених цим Законом.
Нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, не приймає для
вчинення нотаріальних дій документи,
якщо вони не відповідають вимогам,
встановленим у статті 47 цього Закону,
або містять відомості, передбачені
частиною третьою статті 47 цього
Закону. Нотаріусу або посадовій особі,
яка вчиняє нотаріальні дії,
забороняється безпідставно відмовляти
у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу
особи, якій відмовлено у вчиненні
нотаріальної дії, нотаріус або
посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, зобов'язані викласти
причини відмови в письмовій формі
і роз'яснити порядок її оскарження.
Про відмову у вчиненні нотаріальної
дії нотаріус протягом трьох робочих
днів виносить відповідну постанову.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано суду допустимих, в
розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, доказів
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину, а саме відповідної
постанови, оформленої з дотриманням
вимог ст.49 Закону України «Про
нотаріат» №3425-XII від 02.09.1993 року.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в судову палату
по цивільних справах апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Є.А. Болибок