Номер провадження2/754/3834/14
Справа №754/6998/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

25.11.2014 Деснянський районний суд м. Києва
в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.з
участю секретаряСолодухіної Н.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві справу
за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовною заявою з вимогою до
відповідача ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі - продажу дійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між
сторонами 22 червня 1999 року укладено
договір купівлі-продажу будівлі,
загальною площею 34 кв.м. по АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_4 на підставі Акту про
приймання в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, зареєстрованого
23 квітня 1998 року. Зазначає, що вказаний
договір не був зареєстрований в БТІ м.
Києва, проте він добросовісно, відкрито
володіє та користується чужим майном,
тому фактично став власником будівлі. У
зв'язку з виникненням спору щодо
дійсності договору, вимушений
звернутися щодо захисту свого права.
Посилаючись на ст. 16 ЦК України,
ст.ст.48,227 ЦК УРСР 1963 р., просить визнати
договір купівлі - продажу дійсним та
право власності на нерухоме майно,
оскільки всі умови договору купівлі -
продажу сторонами були виконані у
повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали вимоги позову в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги визнав, не заперечував
щодо визнання права власності на
нерухоме майно. Зокрема, надано
письмові пояснення, на підставі яких
зазначає, що спірна будівля була
побудована ним у 1998 році на підставі
дозволу та введена в експлуатацію на
підставі Акту введення в експлуатацію
об'єкта будівництва. З моменту введення
в експлуатацію виникло право власності
та право відчуження вказаної будівлі,
оскільки на той час положення щодо
виникнення права власності
регулювалися Законом України «Про
власність», при цьому норми
законодавства на той час не містили
положень щодо того, що право власності
виникає з моменту його державної
реєстрації, окрім того не встановлено
наслідків відсутності реєстрації
права власності та строку для
здійснення реєстрації права власності,
яке виникло. Після чого ним з позивачем
було укладено договір купівлі -
продажу, який з огляду на вищенаведене
є дійсним.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори. Відповідно до
ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Оскільки
сторони уклали договір, вони набули
взаємних прав та обов'язків.

В судовому засіданні встановлено, що 22
червня 1999 року між сторонами укладено
договір купівлі-продажу будівлі,
загальною площею 34 кв.м. по АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_4 на підставі Акту про
приймання в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, зареєстрованого
23 квітня 1998 року. (а.с.4)

Тобто, 23 квітня 1998 року ОСОБА_4 отримав
Акт про приймання в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта, а
саме павільйону кафе-магазину та
літнього майданчику. (а.с.6-8)

З 1999 року вказаною будівлею відкрито
користується ОСОБА_3

Позивач, посилаючись на норми ст. 16 ЦК
України, ст.ст.48,227 ЦК УРСР 1963 р.,
звернувся до суду з вимогою щодо
визнання договору купівлі - продажу
дійсним та права власності на нерухоме
майно, зазначаючи про те, що
передбачених законом вимог стосовно
нотаріального посвідчення чи
державної реєстрації нежитлового
будинку на момент укладення договору
купівлі - продажу законом не було
встановлено, отже зазначений договір є
дійсним.

Право власності набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (ст. 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин. (ст. 5 ЦК)

Наявність у ОСОБА_4 Акту про приймання в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта не є правовстановлюючим
документом на спірну будівлю, а лише
надає останньому право на отримання
такого.

У зв'язку із цим до виникнення права
власності на таке майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва (створення)
майна. Законом не передбачено
можливість визнання права власності на
новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва в судовому
порядку, якщо право власності на таке
майно не було зареєстроване раніше в
установленому законодавством порядку.

Визнання відповідачем позову
суперечить закону, порушує права,
свободи та інтереси інших осіб, а тому
не може бути прийнято судом.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, та, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, а позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах закону, суд
прийшов до висновку, що у їх
задоволенні слід відмовити в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 88, 109, 212-215, 294
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

У задоволенні позову фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на нерухоме
майно, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
до Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м.
Києва О.Б. Саламон