Номер провадження 2/489/502/14
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2014 року
місто
Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, представників
відповідача Родіної Н. А., Сімаченко В.
А., Розніна В. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Підприємства комунальної
власності області "ФАРМАЦІЯ" про
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

встановив

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до підприємства
комунальної власності області
"ФАРМАЦІЯ" (далі - ПКВО "ФАРМАЦІЯ")
мотивуючи свої вимоги тим, що з 29.04.2013,
згідно з наказом директора
підприємства № 181-к її було прийнято на
посаду провідного фахівця по роботі по
філіям підприємства, про що у трудовій
книжці зроблено запис за № 11.

Наказом директора підприємства № 470
"Про скорочення посади" з 19.11.2013
скорочено в апараті управління
підприємства посаду провідного
фахівця по роботі з персоналом по
філіям. З наказом її ознайомлено 18.09.2013.

Наказом директора підприємства від
02.12.2013 № 1083-К її звільнено з посади
провідного фахівця по роботі з
персоналом по філіям підприємства на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 02.12.2013.
З наказом її ознайомлено 02.12.2013.

Зазначає, що при звільненні їй не було
запропоновано іншої роботи на інших
посадах, хоча згідно з ч. 3 ст. 49-2 КзпП
України, їй мали запропонувати іншу
роботу на підприємстві. Крім того,
відповідачем не виконано вимоги ч. 2 ст.
49-2 КЗпП України, тобто її звільнення не
погоджено з професійною спілкою.

Також, позивач зазначила, що
протиправними діями відповідач
позбавив її душевного спокою, призвів
до душевних страждань, вона постійно
перебуває у роздратованому стані,
оскільки її фактично звільнили
незаконно. Втрата роботи та засобів до
існування порушили її звичайний ритм
життя, чим їй завдано моральну шкоду.

Посилаючись на викладене, позивач
просила суд поновити її на посаді
провідного фахівця по роботі по філіям
ПКВО "ФАРМАЦІЯ" з 02.12.2013, стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
02.12.2013 по день поновлення на роботі та
стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач
підтримала позов в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, наполягала на
задоволенні позову.

Представник позивача позов підтримав,
просив його задовольнити, вказав, що на
підприємстві на час звільнення
позивача була посада архіваріуса,
однак позивачу її не запропонували.

Представники відповідача в судовому
засіданні позов не визнали, надали
письмові заперечення проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах з Підприємством
комунальної власності області
"ФАРМАЦІЯ" з 29.04.2013 відповідно до наказу
№ 181-к директора підприємства від
25.04.2013, де з 29.04.2013 займала посаду
провідного фахівця по роботі по філіям
підприємства(а .с. 26), про що у трудовій
книжці зроблено відповідний запис (а. с.
4).

Наказом директора ПКВО "ФАРМАЦІЯ" № 470
від 18.09.2013 "Про скорочення посади", з
19.11.2013 скорочено в апараті управління
підприємства посаду провідного
фахівця по роботі з персоналом по
філіям (а. с. 5).

З зазначеним наказом ОСОБА_1
ознайомлено 18.09.2013, про що свідчить її
відповідний запис у наказі (а. с. 5).

Наказом директора ПКВО "ФАРМАЦІЯ" № 975-К
від 30.10.2013, ОСОБА_1, провідного фахівця
по роботі з персоналом по філіям ПКВО
"ФАРМАЦІЯ", звільнено з займаної посади
19.11.2013 у зв'язку зі скороченням штату
згідно з п. 1 статті 40 КзпП України (а. с.
28).

З копії листку непрацездатності серії
АВИ № 933886, вбачається, що ОСОБА_1 з 18.11.2013
по 29.11.2013 перебувала на лікарняному (а.
с. 29).

Наказом директора ПКВО "ФАРМАЦІЯ" №
1083-К від 02.12.2013, ОСОБА_1, провідного
фахівця по роботі з персоналом по
філіям ПКВО "ФАРМАЦІЯ", яка мала бути
звільнена з займаної посади у зв'язку
зі скороченням штату 19.11.2013, згідно ст. 40
п. КЗпП України, у зв'язку з
знаходженням її на лікарняному з 18.11.2013
по 30.11.2013, дату звільнення перенести на
02.12.2013 (а. с. 6).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно з п. 2 цієї статті звільнення з
підстав, зазначених в п. 1, 2 і 6 цієї
статті допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу.

Позивач в своєму позові зазначає, що
при звільненні їй не було
запропоновано іншої роботи на інших
посадах, хоча згідно з ч. 3 ст. 49-2 КзпП
України, їй мали запропонувати іншу
роботу на підприємстві. Крім того,
відповідачем не виконано вимоги ч. 2 ст.
49-2 КЗпП України, тобто її звільнення не
погоджено з професійною спілкою.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

В своїх запереченнях представник
відповідача зазначив, що на
підприємстві не було вакантних посад з
відповідної професії чи спеціальністі
позивача. На підтвердження надали
звіти, які свідчать, що на підприємстві
були вакансії провізора, провідного
економіста, техніка з автоматизації
виробничих процесів, маркетолога,
водія аптеки, фармацевта, бухгалтера
аптеки, фахівця-аналітика з
дослідження товарного ринку. Ці посади
не відповідали кваліфікації позивача.

В судовому засіданні представник
позивача вказав, що на підприємстві
була введена посада архіваріуса, яка
відповідача кваліфікації позивача,
однак не була їй запропонована, а на
посаду прийнята ОСОБА_6

Представником відповідача надано суду
копію посадової інструкції
архіваріуса ПКВО "Фармація" у п. 2 якої
вказано вимоги до робітника, який
призначається на посаду архіваріуса, а
саме наявність повної базової вищої
юридичної або економічної освіти, зі
стажем роботи не менше одного року.

Відповідно до ст. 22 КЗпП України
будь-яке пряме або непряме обмеження
прав чи встановлення прямих або
непрямих переваг при укладенні, зміні
та припиненні трудового договору
залежно від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань, членства у професійній
спілці чи іншому об'єднанні громадян,
роду і характеру занять, місця
проживання не допускається. Вимоги
щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я
працівника можуть встановлюватись
законодавством України.

Вказані вимоги не відповідають тим
вимогам, які встановлені та
затверджені наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 29.12.2004 за № 336 (далі - наказ).
Передбачено, кваліфікаційні вимоги до
архіваріуса - повна загальна середня
освіта, професійно-технічна освіта або
підготовка безпосередньо на
виробництві, без вимог до стажу роботи.

Представник відповідача пояснив, що
вимоги щодо освіти встановлені у
зв"язку з тим, що на архіваріуса
покладено обов"язок видавати довідки
про заробітну плату.

Архіваріус відповідно до наказу (№ 336)
готує необхідні довідки на основі
відомостей, які є в документах архіву.

Враховуючи те, що в посадовій
інструкції передбачено альтернативну
освіту економічну або юридичну та з
аналізу обов"язків архіваріуса, суд
приходить до висновку про те, що такі
вимоги не відповідають встановленим
законодавством та є дискримінаційними.

З посадової інструкції позивача
вбачається, що до особи, яка претендує
на зайняття посади провідного фахвця
по роботі з персоналом по філіям
вимагається наявність вищої освіти.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що відповідачем безпідставно
зроблено висновок про те, що позивач,
яка займала посаду провідного фахівця
по роботі з персоналом по філіям не має
достатньої кваліфікації для
працевлаштування на посаду
архіваріуса. А тому при звільненні їй
необхідно було запропонувати вказану
посаду.

Відповідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України
ліквідація, реорганізація підприємств,
зміна форм власності або часткове
зупинення виробництва, що тягнуть за
собою скорочення чисельності або штату
працівників, погіршення умов праці,
можуть здійснюватися тільки після
завчасного надання професійним
спілкам інформації з цього питання,
включаючи інформацію про причини
наступних звільнень, кількість і
категорії працівників, яких це може
стосуватися, про строки проведення
звільнення. Власник або уповноважений
ним орган не пізніше трьох місяців з
часу прийняття рішення проводить
консультації з професійними спілками
про заходи щодо запобігання звільненню
чи зведенню їх кількості до мінімуму
або пом'якшення несприятливих
наслідків будь-якого звільнення.

Відповідно до довідки Миколаївської
об'єднаної профспілкової організації
фармацевтичних працівників № 102 від
20.01.2014, починаючи з 29.04.2013 не отримувала
жодних заяв, щодо вступу по
профспілкової організації, від
провідного фахівця по роботі з
персоналом по філіям ПКВО "ФАРМАЦІЯ"
ОСОБА_1, в зв'язку з чим членські внески
з заробітної плати ОСОБА_1 Не
відраховувались ( а. с. 42).

В запереченнях проти позову
представник відповідача вказував на
те, що оскільки позивач не є членом
профспілки відповідач не зобов"язаний
був погоджувати питання звільнення
позивача. В доповненнях до заперечень
представник вже зазначає, що подання
про погодження направлялось до
профспілки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадку звільнення
працівника, який не є членом первинної
профспілкової організації, що діє на
підприємстві, в установі, організації.

Позивачем не надано суду доказів того,
що вона є членом профспілки.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Позивача було звільнено 02 грудня 2013
року. Рішення про поновлення на роботі
прийнято 24.02.2014. Згідно довідки від
12.02.2014 середньомісячна заробітна плата
позивача склала 2542,49 грн.

За таких обставин, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
компенсація за час вимушеного прогулу 6
991,85 грн.

Що ж стосується вимог позивача, про
стягнення моральної шкоди з
відповідача, то суд вважає за необхідне
задовольнити вимоги частково виходячи
з такого.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка завдала, за
наявності її вини.

Враховуючи викладене, суд виходячи із
засад розумності та справедливості
вважає, що на користь позивача
необхідно стягнути компенсацію
моральної шкоди 500 грн.,

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази наявні у матеріалах
справи, суд дійшов висновку про те, що
позовні вимоги про поновлення позивача
на роботі підлягають задоволенню, тому
що відповідачем при звільненні
позивача не дотримано вимог ч. 3 ст. 49-2
КЗпП України щодо забезпечення
працівнику права на переведення за
його згодою на іншу посаду при
скороченні посади, на яку його було
прийнято. У зв"язку з поновленням
позивача на роботі підлягаю стягненню
компенсація за час вимушеного прогулу
та моральної шкоди 500 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Підприємства
комунальної власності області
"ФАРМАЦІЯ" про поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного
фахівця по роботі з персоналом по
філіям Підприємства комунальної
власності області "Фармація" з 02 грудня
2013 року.

Стягнути з Підприємства комунальної
власності області "Фармація" (код
ЄДРПОУ - 25380558) на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 02 грудня 2013 року по день
винесення рішення в сумі 6 991 (шість
тисяч дев"ятсот дев"яносто одна) грн. 85
коп.

Стягнути з Підприємства комунальної
власності області "Фармація" (код
ЄДРПОУ - 25380558) на користь ОСОБА_1
компенсацію моральної шкоди в сумі 500
грн.

Стягнути з Підприємства комунальної
власності області "Фармація" (код
ЄДРПОУ - 25380558) на користь держави
судовий збір 243,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв