АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4858/2014 Головуючий
у 1-й інстанції: Антипова Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Жердівської сільської
ради Броварського району Київської
області, треті особи: Садове товариство
«Тарасівський», Приватний нотаріус
Броварського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання права власності на будівлю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2002 рокуОСОБА_7 звернувся в суд
із позовом про поділ майна подружжя.

У зв'язку зі смертю позивача, в якості
правонаступника до справи була
залучена його мати - ОСОБА_1, яка з
урахуванням уточнених вимог, просила
суд визнати недійсним Державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку площею 0,75 гa за адресою:
АДРЕСА_1, виданий Жердівською сільською
радою 03 листопада 1999 року та
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 508, визнати
недійсним договір купівлі-продажу
вказаної земельної ділянки, визнати за
нею в порядку спадкування право
власності на ј частину садового
будинку та земельної ділянки, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
є спадкоємицею першої черги після
смерті сина, ОСОБА_7 , і має право на
частину майна спадкодавця.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 лютого 2014 року - в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному обсязі, посилаючись на те, що
суд ухвалив його з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки не відповідають обставинам
справи та наявним в матеріалах справи
доказам.

Вказує на те, що приватизація земельної
ділянки була проведена з грубим
порушенням норм чинного законодавства
так як на момент приватизації
земельної ділянки на ній знаходився
будинок, що належав не тільки
відповідачу, а і її сину .

Крім того, в матеріалах справи наявні
документи, що ставлять під сумнів право
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

В судовому засіданні апелянт скаргу
підтримала.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив із законності дій Жердівської
сільської Ради народних депутатів при
вирішенні питання про приватизацію
земельної ділянки.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2
перебували в шлюбі з 08.02.1989 року.

В період шлюбу ОСОБА_7 разом із ОСОБА_2
за спільні кошти придбав садовий
будинок у садовому товаристві
«Тарасівський» Жердівської сільської
ради у громадянина України ОСОБА_9

Рішенням Жердівської сільської ради
від 15.12.1997 року 14 сесії 22 скликання,
ОСОБА_2 була приватизована земельна
ділянка на АДРЕСА_1 площею 0,075 га.

10.10.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Броварського
районного нотаріального округу
ОСОБА_6за реєстровим номером 4410.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, і
позивач, яка є його мамою, ставить перед
судом питання про визнання недійсним
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
оскільки після її приватизації вона
фактично не може отримати спадщини
після свого сина як спадкоємець першої
черги.

Наразі , колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС України майно
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Відповідно до ст. 28 КЗпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Дане положення розмиває поняття
недійсності, підстави його
застосування та наслідки. Зокрема,
некоректним є застосування цього
терміну до нормативно-правових актів -
тут мова може йти про нечинність або
неправомірність (незаконність,
протиправність) а також до документів,
які оформлюють, підтверджують право,
оскільки право не може бути недійсним -
воно може існувати або ні.

Відповідно, не можуть бути визнані за
правилами недійсності правочинів
документи, зокрема державний акт на
земельну ділянку, який за своїм змістом
не є правочином.

За таких умов, вимога позивача про
визнання недійсним Державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку є безпідставною з урахуванням
чинності рішення органу державної
влади про передачу такої у власність
відповідачу.

Наразі, позивачем не вказано у який
спосіб підлягає захисту порушене її
право, оскільки права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 213,215,216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

Щодо вимоги позивача про визнання за
нею в порядку спадкування права
власності на ј частину садового
будинку та земельної ділянки, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, то
вона також не може бути задоволеною,
оскільки відповідно до ст. 67 Закону
України «Про нотаріат» свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.

Оскільки в матеріалах справи
відсутні відомості щодо відмови
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину, вимоги в цій частині
позову є передчасними.

Крім того, спірний будинок до цього
часу не введено в експлуатацію, а тому
підстави до визнання права власності
на ј частину будинку в порядку
спадкування відсутні.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 лютого 2014 року в справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді