АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/8714/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 642/4810/14
Доповідач - Колтунова
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 11» грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційними
скаргами законного представника
(опікуна) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 18 листопада 2014 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, в інтересах якого діє
законний представник (опікун) - ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_5 про захист прав
добросовісного набувача та визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

02 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, в інтересах
якого діє законний представник (опікун)
- ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про захист
прав добросовісного набувача та
визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що 17
лютого 2010 року на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного між ним та
ОСОБА_5, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстраційний номер 553 (далі - договір
купівлі-продажу), він набув право
власності на квартиру № 309, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 31 жовтня 2013 року, залишеним
без змін судом касаційної інстанції,
визнано недійсним зазначений договір
купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_1,
як за спадкоємцем, право власності на
квартиру № 309.

На момент укладення та нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
приватним нотаріусом встановлено, що
право власності на квартиру № 309 було
зареєстровано на підставі рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 05 листопада 2009 року на ім'я ОСОБА_5

Зважаючи на зазначене, позивач не знав
і не міг знати що ОСОБА_5 не мав правових
підстав для відчуження квартири № 309, у
зв'язку з чим просив суд визнати його
добросовісним набувачем квартири № 309
та визнати за ним, як за добросовісним
набувачем, право власності на неї.

10 липня 2014 року ОСОБА_1, в інтересах
якого діє законний представник (опікун)
- ОСОБА_2, подано зустрічний позов до
ОСОБА_7 про виселення, який ухвалою
Ленінського районного суду м. Харкова
від 11 серпня 2014 року, залишеною в цій
частині без змін судом апеляційної
інстанції, залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 18 листопада 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1, в інтересах
якого діє законний представник (опікун)
- ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про захист
прав добросовісного набувача та
визнання права власності задоволено
частково. Визнано ОСОБА_7 добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, який
було посвідчено 17 лютого 2010 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстраційний № 5534. В частині визнання
за ОСОБА_7 права власності на квартиру
№ 309, як за добросовісним набувачем,
відмовлено.

24 листопада 2014 року, не погодившись з
рішенням суду, законним представником
(опікуном) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції змінити,
скасувавши в частині визнання ОСОБА_7
добросовісним набувачем квартири № 309,
у задоволенні позову в цій частині
відмовити. При цьому посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що визнання добросовісним
набувачем майна не є належним способом
судового захисту, оскільки
добросовісність набуття - це не предмет
позову, а одна з обставин, що має
значення для справи та підлягає
доказуванню за позовом про
витребування майна.

03 грудня 2014 року представником ОСОБА_7 -
ОСОБА_4 також подано апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду першої
інстанції змінити, скасувавши в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання за ОСОБА_7 права
власності на квартиру № 309, позов в цій
частині задовольнити. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
висновки суду в цій частині не
відповідають дійсним обставинам по
справі. Визнаючи ОСОБА_7 добросовісним
набувачем, суд першої інстанції
необґрунтовано не надав належної
оцінки тому факту, що правовим
наслідком визнання ОСОБА_7
добросовісним набувачем є визнання за
ним права власності на спірну квартиру.

В суді апеляційної інстанції
представники ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та ОСОБА_8
його апеляційну скаргу підтримували,
проти апеляційної скарги ОСОБА_2
заперечували.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 проти
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7
заперечувала, апеляційну скаргу ОСОБА_1
підтримувала.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скаргах доводи,
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає задоволенню, а в задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_7 необхідно
відмовити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 та
визнаючи його добросовісним набувачем
квартири № 309, придбаної ним на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного між ним там ОСОБА_5 17 лютого
2010 року, суд першої інстанції виходив з
того, що при вчиненні зазначеного
правочину позивач не знав та не міг
знати про наявність перешкод для його
вчинення, в тому числі й те, що
продавець не мав права відчужувати
майно. Поведінка ОСОБА_7 при вчиненні
правочину була добросовісною та
розумною. За таких обставин, суд
прийшов до висновку, що ОСОБА_7 є
добросовісним набувачем квартири.

Колегія суддів вважає, що погодитися з
даними висновками суду першої
інстанції в повному обсязі не можна,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу,
укладеним між ним та ОСОБА_5, який був
посвідчений 17 лютого 2010 року, придбав
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5,6).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 31 жовтня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 квітня 2014 року, був
встановлений факт родинних відносин, а
саме визнано рідними братом та сестрою
ОСОБА_1 та ОСОБА_10 Визнано за ОСОБА_1
право власності в порядку спадкування
на майновий пай в ЖК
«Холодногірський-2» на право отримання
у приватну власність квартири АДРЕСА_1.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_1
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 30,7 кв. м., житловою
площею 15,8 кв. м. В решті вимог
відмовлено. Скасовано заходи
забезпечення позову, вжиті ухвалою
суду від 10 вересня 2013 року, шляхом
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1
(а. с. 12-30).

Зібрані по справі докази свідчать про
те, що на час ухвалення оскаржуваного
судового рішення спірна квартира
знаходиться в користуванні позивача,
який зареєстрований та проживає в ній (
а. с. 49).

При розгляді даної справи власником
квартири № 309 позов про витребування
майна не заявлено.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
пред'явлення позову про визнання
добросовісним набувачем не є належним
способом судового захисту згідно зі ст.
16 ЦК України, оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що ОСОБА_7 обраний не
належний спосіб судового захисту.

Крім того, відповідно до положень ч.1
ст.388 ЦК України, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння, було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння, вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Таким чином, для визнання набувача
добросовісним та висновку про те, що
власником не може бути витребувано у
нього майно, окрім даних про те, що при
вчиненні правочину він не знав і не міг
знати про відсутність у продавця прав
на його відчуження, необхідно
перевірити факт вибуття майна з
володіння власника або володіння
особи, якій він передав майно, не з
їхньої волі.

Дані обставини предметом судового
розгляду по цій справі не були.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції в цій частині ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим на
підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню.

Колегія суддів в зазначеній частині
ухвалює нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання
його добросовісним набувачем квартири
- відмовляє.

Що ж стосується рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання
права власності на квартиру, то колегія
суддів вважає, що воно ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Набравшим законної сили рішенням суду
право власності на спірну квартиру
визнано за ОСОБА_1.(а.с. 12-30).

Договір купівлі-продажу даної квартири
від 17 лютого 2010 року, на підставі якого
позивач був власником зазначеної
квартири, визнаний недійсним.

Таким чином, на день звернення ОСОБА_7
до суду, законним власником квартири є
ОСОБА_1

За таких обставин, без анулювання його
права власності на зазначену квартиру
не може бути визначений інший власник
цього житла.

За таких обставин, правові підстави для
визнання права власності на квартиру
за позивачем відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, п. 3 ч. ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст. 313,
ч. 2 ст. 314, ст. 316, ст. 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу законного
представника (опікуна) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 18 листопада 2014 року -
змінити, скасувавши його в частині
задоволення позову ОСОБА_7 про визнання
добросовісним набувачем квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_7 про
визнання добросовісним набувачем
квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 18
листопада 2014 року - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: