інстанції - Алфьоров А. М.Номер
провадження 22-ц/788/492/14 Суддя-доповідач -
Білецький О. М. Категорія - 49
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 березня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Білецького О. М.,

суддів - Семеній Л. І., Бойка В. Б.,

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 05 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Служба у справах дітей
Краснопільської районної державної
адміністрації,

про позбавлення батьківських прав,

в с т а
н о в и л а :

28 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом.

Зазначала, що від шлюбу з відповідачем
має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак
відповідач з самого народження дитини
самоусунувся від виконання
батьківських обов'язків по вихованню,
спілкуванню та утриманню дитини, а тому
просила позбавити ОСОБА_4 батьківських
прав.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 05 лютого 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам та порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить це
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Вважає доведеними факти умисного
ухилення відповідача від виконання
батьківських обов'язків та зазначає, що
висновки суду про вчинення нею
перешкод відповідачеві у спілкуванні з
дитиною не підтверджені у суді
належними доказами.

Вказує, що відповідач під час
вагітності та від самого народження
дитини не надавав їй ніякої допомоги, а
збереження батьківства необхідно йому
лише для можливості подальшого
проживання в Україні після закінчення
навчання у ВУЗі.

Доводить, що сповідуючи інші життєві та
релігійні цінності, відповідач не
зможе належним чином виховувати
дитину.

Заслухавши пояснення представника
позивача, заперечення відповідача та
його представника, думку прокурора,
який вважав рішення суду законним і
обґрунтованим, дослідивши матеріали
справи і перевіривши рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, з 30 травня 2009 року
громадянка України ОСОБА_3 та
громадянин Іраку ОСОБА_4 перебували між
собою в зареєстрованому шлюбі, мають
спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.3, 4, 51).

Після припинення сторонами шлюбних
відносин дитина проживає разом з
матір'ю за місцем проживання її батьків
у с.Велика Рибиця Краснопільського
району Сумської області.

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 25 жовтня 2011 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 13 грудня 2011 року,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання малолітнього
сина ОСОБА_5 у розмірі 350 грн. щомісячно,
до досягнення дитиною повноліття (а.с.62,
63).

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 18 грудня 2012 року шлюб сторін
розірвано (а.с.5).

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 14 лютого 2013 року стягнуто з
ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_3 у
розмірі 200 грн. щомісяця, до досягнення
дитиною трирічного віку (а.с.110).

Рішенням Краснопільського районного
суду Сумської області від 29 травня 2013
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
04 липня 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено та визначено час і місце
його систематичних побачень з сином
ОСОБА_5 за місцем проживання дитини
кожної першої та третьої суботи і
кожної першої та третьої неділі місяця
з 11 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. у
присутності матері - ОСОБА_3 У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
про позбавлення ОСОБА_4 батьківських
прав відмовлено (а.с.35-38, 39-40).

Служба у справах дітей Краснопільської
РДА Сумської області у письмовому
висновку від 23 грудня 2013 року вважає, що
відповідач самоусунувся від виконання
батьківських обов'язків відносно
малолітнього сина ОСОБА_5, а тому вважає
за доцільне позбавити його
батьківських прав відносно сина (а.с.56).

За таких правильно і з достатньою
повнотою встановлених обставин, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позивачем не надано належних і
достатніх доказів ухилення
відповідача від виконання
передбачених ст.11 Закону України «Про
охорону дитинства», ст.150 СК України
батьківських обов'язків, а тому
відсутні визначені ст.164 СК України
законні підстави для позбавлення
ОСОБА_4 батьківських прав відносно
малолітнього сина ОСОБА_5.

При цьому суд належним чином врахував і
роз'яснення п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» від 30 березня 2007
року №3, згідно з якими позбавлення
батьківських прав, що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Так, у ст.164 СК України передбачено
виключний перелік підстав позбавлення
особи батьківських прав. Зокрема,
такими підставами, на які посилається
позивач, є відмова батька забрати
дитину з пологового будинку та його
ухилення від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини (пункти
1, 2 ч.1 даної статті).

Дитину з пологового будинку забрала її
мати - позивачка по справі, вона сама
визнала, що на той час шлюбні стосунки
подружжя були припинені, однак
відповідач був присутнім при їх
виписці з даного лікарняного закладу.
Перебування новонародженого сина з
матір'ю безумовно відповідало
інтересам дитини, що не спростовується
сторонами.

За таких обставин не вбачалось
будь-яких об'єктивних підстав вважати
встановленим факт ухилення чи відмови
ОСОБА_4 без поважних причин забрати
сина з пологового будинку.

Відповідно до ч.4, 5, 6 ст.19 СК України при
розгляді судом спорів щодо позбавлення
та поновлення батьківських прав
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування, який подає суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи. Суд
може не погодитися з висновком органу
опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Місцевий суд правильно не погодився з
наданим службою у справах дітей
Краснопільської РДА висновком про
доцільність позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав відносно сина,
оскільки вказаний висновок взагалі не
містить конкретних фактів ухилення
батька від участі у матеріальному
забезпеченні та вихованні дитини.

У той час як у міжнародному та
національному законодавстві (ст.3
Конвенції про права дитини 1959 року,
ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст.2 - 4,
11 Закону України «Про охорону
дитинства» від 07 березня 2002 року)
закріплено принципи пріоритету
захисту прав та забезпечення інтересів
дітей в усіх діях щодо них, у тому числі
при вирішенні судових спорів, у даному
висновку відсутні й будь-які мотиви
щодо того, як саме втручання
відповідача негативно вплине на життя
малолітнього сина, та яким саме чином
позбавлення батьківських прав і
відсутність піклування з його боку
відповідатиме інтересам дитини.

Однією із складових умов участі у
вихованні дитини, безумовно є її
матеріальне забезпечення, спрямоване
на фізичний і духовний розвиток дитини.
Проте, позивачкою не надано доказів
ухилення відповідача від сплати
аліментів на утримання сина, стягнутих
з нього за рішенням суду від 25 жовтня 2011
року.

Вищенаведеними рішенням
Краснопільського районного суду від 29
травня 2013 року та ухвалою апеляційного
суду Сумської області від 04 липня 2013
року встановлено ряд фактів, які в силу
ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають
доказуванню і є обов'язковими для
сторін при розгляді даної справи.
Зокрема, про намагання ОСОБА_3 будь-яким
чином перешкоджати батьку дитини на
регулярній основі підтримувати
особисті відносини з сином.

Неможливість його спілкування з
дитиною у період з 01 серпня 2013 року по 22
серпня 2013 року обумовлена поважною
причиною: перебуванням на канікулах за
межами нашої держави, що убачається з
паспорта відповідача, який оглядався
апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_3 також вказує на
недоведеність відповідачем вчинення
нею перешкод щодо спілкування з
дитиною, у той же час в силу ст.ст.10, 11, 60
ЦПК України саме вона повинна доводити
факти ухилення батька дитини від
участі у її вихованні.

Такі докази за період з часу набрання
попереднім рішенням суду з цього
питання, тобто з 04 липня 2013 року
відсутні, до будь-яких органів з цього
приводу вона не зверталась.

Навпаки, свідок ОСОБА_9 підтвердив, що
восени 2013 року неодноразово у вихідні
дні виїздив разом з відповідачем за
місцем проживання дитини, однак двері
їм не відчиняли. Письмові матеріали
справи також вказують, що отримавши в
місцевому суді виконавчий лист, у
листопаді 2013 року ОСОБА_4 звертався до
відділу ДВС Краснопільського РУЮ з
приводу примусового виконання
судового рішення у частині
забезпечення його зустрічей із сином.
Такі дії вчинені ним ще до відкриття
ухвалою від 11 листопада 2013 року
провадження у даній справі. Все це
свідчить про намагання батька
спілкуватися з дитиною (а.с.64).

Виходячи з положень ратифікованих
Україною Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
(ст.ст.9, 14) та Конвенції про права дитини
1989 року (ст.ст.8, 9) забороняється
дискримінація за будь-якою ознакою,
зокрема релігії, політичних чи інших
переконань, національного чи
соціального походження, а також
гарантується право дитини на
збереження сімейних зв'язків,
підтримання регулярних особистих
відносин і прямих контактів з обома
батьками. Отже незалежно від своїх
релігійних поглядів чи сповідування
інших життєвих цінностей батьки мають
рівні права і обов'язки щодо своїх
дітей, зокрема щодо їх виховання. З
огляду на викладене, посилання
позивача на те, що відповідач не зможе
належним чином виховувати дитину є
лише припущенням та не можуть братися
до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо
неналежного виконання відповідачем
подружніх обов'язків під час
вагітності та пологів, не надання
коштів на її утримання, знаходяться
поза межами позовних вимог та не
впливають на обставини спору щодо
батьківства.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим,
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м.Суми від 05 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -