Номер провадження № 22-ц/785/1321/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Колмакові В.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_2, представника ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 28 листопада
2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
квартири недійсним, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договору дарування квартири
удаваним, про витребування майна,
усунення перешкод у здійсненні права
власності, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6
про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що перебуваючи у
стані, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій, а також під впливом
тяжкої для неї обставини 01.12.2011 року
подарувала належну їй квартиру ОСОБА_3,
договір посвідчений нотаріально.

Крім того, посилаючись на
невідповідність договору про
утримання коштів від 01.12.2011р.,
укладеного між нею та СПД ОСОБА_6,
вимогам закону, просила визнати
договір недійсним. У позовній заяві
вказувала на те, що вона не укладала та
не підписувала угоду про утримання з
неї грошових коштів, ніколи не
зверталася до ОСОБА_6 за будь-якими
послугами, ніколи не була «продавцем»
власної квартири, та ФОП ОСОБА_6, не мала
повноважень на укладання із нею цієї
угоди.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та просив визнати
удаваним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, посилався на те, що насправді
між ним та ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі - продажу, за куплену квартиру
він сплатив кошти в розмірі 45000 доларів
США, але угоду оформили договором
дарування за ініціативою продавця з
метою зменшення грошових витрат при її
оформленні.

Квартиру для покупки для нього знайшла
ріелтор ФОП ОСОБА_6, із якою він 21.11.2011 р.
уклав договір доручення, а також видав
довіреність для представництва його
інтересів перед продавцем.
Ознайомившись із технічним паспортом
спірної квартири, хоча і не здійснивши
її візуальний огляд, він дійшов
висновку, що вартість квартири, її
технічні характеристики та місце
розташування його задовольняють, тому
вирішив її купити. При укладанні
договору в нотаріальній конторі брав
участь особисто як і ОСОБА_4, яка,
отримав від нього 45000 доларів США,
пообіцяла, що після оформлення угоди
вона та її мати ОСОБА_5 знімуться з
реєстраційного обліку, погасять
заборгованість за комунальні послуги і
звільнять приміщення квартири. При
цьому ОСОБА_4 вела себе адекватно, чітко
усвідомлювала значення своїх дій, не
скаржилася на будь-які складні, тяжкі
обставини, фізичний або психічний
вплив на неї. Однак отримавши
правовстановлюючі документи на
квартиру, та зареєструвавши право
власності на неї, він не зміг вселитися,
оскільки йому стало відомо про
порушення кримінальної справи за
фактом незаконного заволодіння даною
квартирою.

Оскільки він є добросовісним набувачем
квартири, просив витребувати у
відповідачів належну йому квартиру, та
зобов'язати їх не перешкоджати в
користуванні нею шляхом зобов'язання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знятися з
реєстраційного обліку.

В подальшому 25.06.2013 року він доповнив
вимоги та просив вселити його до
спірної квартири, виселити із неї
ОСОБА_4, ОСОБА_5, зобов'язати їх не
перешкоджати в користуванні квартирою
- знятися з реєстраційного обліку.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 28.11.2013 року залишено без
задоволення позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання договору квартири від
01.12.2011року недійсним. Задоволено
позовні вимоги ОСОБА_4 до СПД ОСОБА_6 про
визнання правочину недійсним. Визнано
недійсним договір про утримання
грошових коштів від 01.12.2011р., укладений
між ОСОБА_4 та СПД ОСОБА_6, залишено без
задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
дарування квартири удаваним, про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу, про вселення, про
виселення, про усунення перешкод у
здійсненні права власності на
квартиру.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
представник ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати, ухвалити нове про
задоволення вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення частково змінити,
встановити нікчемність договору
дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, застосувати
наслідки недійсності нікчемного
правочину. В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 01.12.2011 року
укладений договір дарування, за яким
ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в
дар квартиру АДРЕСА_1, договір
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, за реєстром №2167.

Крім того, 01.12.2011 року між ОСОБА_4 та ФОП
ОСОБА_6 була укладена угода про
утримання грошових коштів, з якої
видно, що ОСОБА_4 зобов'язалася після
укладання угоди про відчуженню
квартири АДРЕСА_1 погасити
заборгованість за комунальні послуги
та зняти з реєстрації всіх
зареєстрованих в ній осіб до 10.12.2011
року, та у разі порушення зобов'язання
ОСОБА_6 отримує право на утримання 8000
гривень із коштів, сплачених продавцю.

В той же день, після підписання угод,
01.12.2011 року ОСОБА_4 звернулася до
правоохоронних органів із заявою про
незаконне заволодіння належною їй
квартирою, внаслідок чого було
порушено кримінальну справу.

На час розгляду справи в провадженні
правоохоронних органів перебувають
кримінальні провадження №0000003,
№0004357, № 0003969 щодо дій,
пов'язаних з подіями під час відчуження
квартири АДРЕСА_1, проте слідчі за
вищевказаними кримінальними справами
не закінчені, вироку суду не має.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
того, що вона не надала достатніх та
допустимих доказів на підтвердження
укладення договору у стані, в якому
вона не усвідомлювала значення своїх
дій, а також того, що угода була їй
здійсненою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах.

Такий висновок суду ґрунтується на
законі, відповідає фактичним
обставинам справи.

Так, ОСОБА_4 не надано доказів існування
на момент вчинення угоди таких
надзвичайних обставин, які б свідчили
про укладання угоди саме під їх
впливом, а без надання доказів про це
унеможливлене задоволення позову з
підстав ст.233 ЦК України.

Факт перебування особи у стані, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними
також має бути підтверджений належними
та допустимими доказами, однак таких
доказів суду не надано.

Висновок судової психіатричної
експертизи щодо встановлення
психічного стану сторін під час
посвідчення договору дарування, який
міг би бути належним доказом відсутній.

Сам факт звернення ОСОБА_4 до
правоохоронних органів з приводу
заволодіння її майном, навіть в день
укладання угоди, доказом безпорадного
стану не є, тим більш, що в цей же день
вона звернулася до правоохоронних
органів, що є свідомою та адекватною
поведінкою, тому і з огляду на такі
обставини доводи про вчинення всіх
попередніх дій у некерованому стані не
можуть вважатися доведеними.

Крім того, укладанню договору про
відчуження майна у будь - який спосіб
передують певні дії, зокрема пошук
набувача за договором, отримання
довідок в органах реєстрації для
оформлення договору в нотаріальній
конторі, замовлення на виготовлення
технічного паспорту квартири, які самі
по собі вимагають їх усвідомлення та
прикладання зусиль на протязі часу, а
змістовних пояснень про причини їх
здійснення та тривалість перебування у
несвідомому стані не наведено.

Матеріали кримінальних проваджень з
приводу обставин укладання угоди є
суперечливими в частині оцінки
учасниками подій та фактів, та виходячи
з того, що дії, на які посилається
ОСОБА_4, мають ознаки кримінально
караних діянь, то можуть бути
підтверджені лише вироком суду, який на
час розгляду справи відсутній.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про
те, що договір дарування має вважатися
нікчемним правильність висновків суду
не спростовує, оскільки такі правові
підстави як порушення угодою
публічного порядку для його оспорення
в суді першої інстанції не заявлялися,
суд апеляційної інстанції відповідно
до вимог ст.303 ЦПК України обмежений
межами позовних вимог в суді першої
інстанції, а тому підстави позову не
можуть бути зміненими в суді
апеляційної інстанції і прийняті як
доводи для оспорення рішення суду.

Таким чином, в частині відмови в
задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку і доводи
апеляційної скарги правильність
висновків суду не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
удаваним, суд виходив з того, що
письмових доказів про сплату ОСОБА_4 45000
доларів США не надано і показаннями
свідків не можуть встановлюватися
істотні обставини угоди.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Ціна договору купівлі - продажу є
істотною умовою договору, яка не може
встановлюватися на підставі пояснень
свідків.

ОСОБА_4, звернувшись до суду,
заперечувала про отримання коштів за
продаж квартири від ОСОБА_3, письмових
доказів на підтвердження отримання нею
коштів в розмірі 45000 доларів США ОСОБА_3
не надано, а будь-які пояснення,
відомості з протоколів допиту,
отриманні навіть під час розслідування
кримінальної справи до встановлення
вироком суду істотних обставин у
справі можуть розцінюватися лише у
якості показань свідків, а тому не
можуть бути визнані доказами істотних
умов письмового договору з огляду на
приписи ст.218 ЦК України.

Так само відповіді органів прокуратури
та слідства на вимогу ОСОБА_3 про те, що
кримінальну справу у теперішній час
порушено щодо певної особи через
заволодіння нею коштами ОСОБА_4,
отриманих від ОСОБА_3 за продаж
квартири, не можуть вважатися
допустимими доказами укладання
договору купівлі - продажу, оскільки не
є остаточними процесуальними
документами, що встановлюють провину
особи та суттєві обставини справи у
передбачений законом спосіб, зокрема
не є вироком суду, а є лише відповідями
на стадії досудового провадження, які,
до речі, не весь час були незмінними.

Більш того, як вбачається з матеріалів
справи, первісно 01.12.2011 року ОСОБА_4,
звертаючись із заявою про вчинення
щодо неї злочину, посилалася на
незаконне шахрайське заволодіння її
квартирою (а.с.9,10, т.1), саме за ознаками
шахрайського заволодіння квартирою
невстановленими особами була порушена
кримінальна справа за №1
(а.с.122,т.1), і лише після чисельних скарг
та звернень ОСОБА_2, ОСОБА_3 на адресу
різних органів влади підстави та
обставини кваліфікації злочину
змінилися.

Із заявами про вчинення злочину щодо
дій ОСОБА_4 звертався ОСОБА_3, однак
провадження триває на час розгляду
справи.

З огляду на такі обставини, будь - які
процесуальні документи на стадії
досудового провадження не можуть бути
доказами щодо фактичних дій та
обставин відчуження квартири ОСОБА_4, а
тому до уваги на спростування
висновків суду прийняті бути не можуть.

Щодо доводів скарги про угоду від 01.12.2011
року на доказ укладеного договору
купівлі - продажу, то угода про
утримання грошових коштів із ОСОБА_4
вказує на укладання угоди про
відчуження квартири, проте термін
відчуження не виключає укладання будь -
якого передбаченого нормами ЦК України
договору, за яким відбувається перехід
права власності, і крім того, не містить
відомості щодо істотних умов, зокрема
про ціну предмета відчуження.

Відповідно до ч.4ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Інші письмові докази, зокрема договір
доручення від 21.11.2011 року та додаток до
нього про вчинення ОСОБА_6 дій від імені
ОСОБА_3 з приводу придбання нерухомого
майна (а.с.24,25т.1) є документами, які
характеризують внутрішні відносини
представництва між останніми і жодних
прав та обов'язків для третіх осіб не
породжують.

Так само акти прийому - передачі
документів до договору від 01.12.2011 року
та від 05.12.2001 року (а.с.27,28,29,30,т.1) про
передачу документів за посвідченим
договором дарування самі по собі як не
підтверджують, так і не спростовують
зміст укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
угоди та її суттєві обставини, тому до
уваги не приймаються.

Крім того, складання певних з них,
зокрема акту передачі ОСОБА_6 ОСОБА_3
оригіналу договору дарування, виписки
про реєстрацію в реєстрі угод 01.12.2011
року (а.с.27,т.1) суперечить сенсу та
правилам вчинення нотаріальних дій,
оскільки нотаріус при посвідченні
угоди зобов'язаний дотримуватися вимог
ст.8 Закону України «Про нотаріат» про
таємницю нотаріальних дій, що не
допускає присутність та участь інших
осіб, окрім учасників угоди, у її
укладанні та посвідченні.

Встановлено судом, підтверджено
ОСОБА_3, що під час посвідчення договору
дарування в нотаріальній конторі
сторони особисто брали участь в його
укладанні, що, окрім іншого,
підтверджується самим текстом
договору дарування, в якому відсутні
посилання на участь в угоді
представників, що з огляду на приписи
закону та Порядку вчинення
нотаріальних дій виключає видачу
примірника оригінала угоди іншій
особі, окрім обдарованого ОСОБА_3

Необхідність складання такого акту
01.12.2011 року, обставини потрапляння
оригіналу договору дарування ОСОБА_6 -
не учаснику угоди з метою подальшої
передачі його ОСОБА_3 - присутньому при
її посвідченні, змістовно та зрозуміло
ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснити
не зміг.

Решта письмових доказів, представлених
ОСОБА_3, зокрема листи звернення на
адресу житлово-комунальної
організації, акт прийому - передачі
виконаних робіт №2 від 12.12.2011 року
(а.с.30,т.1), розписка про отримання коштів
від ОСОБА_6 (а.с.41,т.1), лист від 21.12.2011
року, яким ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_4 про
те, що через невиконання нею
зобов'язань з приводу погашення боргу
по комунальним послугам з неї
утримуються кошти, складені вже після
звернення кожної із сторін до суду і
тому не є об'єктивними даними, які
відображують хід подій до часу, коли
кожна з них дізналася про порушення
власних прав.

Довіреність від 30.11.2011 року, якою ОСОБА_3
уповноважив ОСОБА_6 представляти його
інтереси в перемовинах з приводу
належної ОСОБА_4 квартири, не
посвідчена у встановленому законом
порядку, а тому не може вважатися
допустимим доказом відносин
представництва перед третіми особами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду не
спростовують, тому апеляційна скарга
ОСОБА_3 в зазначеній частині підлягає
відхиленню.

Разом із тим не можна погодитися із
рішенням суду в решті висновків, які не
відповідають обставинам справи, судом
допущене порушення норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позову про
вселення, виселення, усунення перешкод
в здійсненні права власності, суд
першої інстанції виходив з того, що
вони є похідними від вимог про визнання
правочину удаваним, що унеможливлює їх
задоволення, оскільки сам позивач
заперечує добросовісність набуття
права власності.

Проте такий висновок суду суперечить
змісту виниклих правовідносин,
оскільки відмова у визнанні правочину
удаваним не позбавляє ОСОБА_3 прав
власника, набутих за договором
дарування, який через відмову визнати
його недійсним залишився в силі, в той
час як вимоги про вселення та
виселення, зняття з реєстрації
обґрунтовані порушенням прав власника.

Крім того, вимоги про вселення,
виселення, усунення перешкод - зняття з
реєстрації прийняті судом до розгляду
всупереч вимогам ч.2ст.31 ЦПК України і
не мали бути предметом судового
розгляду у цій справі.

Так, відповідно до ч.2ст.31 ЦПК України
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову, а відповідач має право визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Як видно з матеріалів справи із заявою
в порядку ст.31 ЦПК України, яка фактично
містила новий предмет позову - вимоги
про вселення, виселення, усунення
перешкод - зняття з реєстрації, ОСОБА_3
звернувся 03.07.2013 року (а.с.243,т.1), тобто
після того, як судом був розпочатий
розгляд справи по суті 19.03.2012 року
(а.с.58,т.1), що є порушенням норм
процесуального права.

Таким чином, допущені помилки в
застосуванні норм матеріального та
процесуального права в цій частині
рішення не дають підстав вважати його
таким, що відповідає вимогам ст.213 ЦК
України, тому воно підлягає скасуванню
із ухваленням нового по суті справи.

Виходячи з приписів ч.2ст.31 ЦПК України,
предметом розгляду є первісні вимоги
ОСОБА_3 в редакції від 09.02.2012 року.

Відповідно до ст.400 ЦК України
недобросовісний володілець
зобов'язаний негайно повернути майно
особі, яка має на нього право власності
або інше право відповідно до договору
або закону, або яка є добросовісним
володільцем цього майна. У разі
невиконання недобросовісним
володільцем цього обов'язку
заінтересована особа має право
пред'явити позов про витребування
цього майна.

Предметом спору є квартира, право
власності на яку зареєстровано за
ОСОБА_3, а тому витребування майна в
порядку Глави 30 ЦК, яка врегульовує
захист речових прав на чуже майно є
невірно обраним способом захисту прав,
і, крім того, не буде адекватним
способом відновлення прав виниклим
відносинам, оскільки предметом спору є
нерухоме майно, яке не вважається
таким, що вибуло з володіння, тому
вимоги про витребування квартири
задоволенню не підлягають.

Вимоги про зобов'язання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 знятися з реєстрації
задоволенню не підлягають, оскільки
реєстрація є лише актом підтвердження
прав користування житлом, а тому до
вирішення питання про втрату особами
такого права або взагалі про його
відсутність їх вирішення
унеможливлене. Решта вимог є похідними
від зазначених, а тому до вирішення
прав на користування житлом
задоволенню не підлягають.

Проте такі обставини не перешкоджають
новому зверненню ОСОБА_3 до суду на
відповідних виниклим правовідносинам
правових підставах.

Також не можна погодитися із висновком
суду про визнання недійсним угоди від
01.12.2011 року про утримання коштів,
укладеної між ОСОБА_4 та СПД ОСОБА_6, на
підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 не було укладеного договору
купівлі-продажу, а тому, якщо не виникло
основне зобов'язання, то всі інші угоди,
які були вчинені на його підставі, є
недійсними.

Проте долі основного зобов'язання
слідує лише зобов'язання на
забезпечення його виконання
відповідно до Глави 49 ЦК України, а
зміст укладеної угоди свідчить, що вона
є способом забезпечення іншого
зобов'язання - обов'язку погасити
заборгованість за комунальні послуги,
знятися з реєстраційного обліку, тому
відмова у визнанні угоди удаваною не
може мати наслідком недійсність іншої
угоди.

Суд вважав встановленим відсутність
волевиявлення ОСОБА_4 на укладання
угоди із ОСОБА_6 через недоведеність
про укладання договору купівлі -
продажу, водночас у задоволенні вимог
про визнання дійсним договору купівлі -
продажу відмовив не через відсутність
волевиявлення сторін на укладання
договору, а за відсутності доказів, що
свідчить про суперечливість висновків
в зазначеній частині рішення суду.

За таких обставин рішення суду про
визнання угоди від 01.12.2011 року про
утримання коштів недійсною не може
вважатися обґрунтованим, підлягає
скасуванню із ухваленням нового по
заявленим вимогам.

Заперечуючи дійсність укладеної 01.12.2011
року угоди із ОСОБА_6, ОСОБА_4 посилалася
на те, що її не підписувала та не
укладала (а.с.107,т.1), проте належність
підпису ОСОБА_4 на оскаржуваній угоді
може бути спростована лише шляхом
надання відповідного висновку судової
почеркознавчої експертизи, але таких
належних доказів не надано.

Доводи про фактичне неутримання
коштів, які були предметом угоди із
ОСОБА_4 також не дають підстав для
визнання її недійсною, оскільки
невиконання угоди не є підставою для її
недійсності в розумінні загальних
вимог ст.ст.203,215 ЦК України.

Доводи представника ОСОБА_4 в суді
апеляційної інстанції про те, що угоду
слід вважати нікчемною через порушення
публічного порядку до уваги не
приймаються, з таких підстав в суді
першої інстанції вимоги не заявлялися.

З огляду на викладені обставини
позовні вимоги ОСОБА_4 у зазначеній
частині є безпідставними і задоволенню
не підлягають.

Не підлягають задоволенню вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_3 про
зобов'язання суду першої інстанції
зняти арешт, оскільки такі дії є
процесуальними, не є вирішенням
позовних вимог, а тому не можуть бути
предметом апеляційного розгляду, і
ОСОБА_3 не позбавлений права звернення
із відповідною заявою про скасування
заходів забезпечення позову до суду
першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м.Одеси від 28 листопада 2013 року в
частині задоволення вимог ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору про
утримання грошових коштів від 01.12.2011
року, відмови в задоволенні вимог
ОСОБА_3 про вселення, виселення,
усуненні перешкод в здійсненні права
власності скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6
про визнання недійсним договору від
01.12.2011 року про утримання коштів
відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про витребування квартири,
зобов'язання не перешкоджати у
здійсненні права власності шляхом
зобов'язання знятися з реєстраційного
обліку квартири АДРЕСА_1, її звільнення
та передачі ключів відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: