АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції - Маліновська
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого
Пікуль А.А.

суддів
Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

при секретарі
Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
в інтересах Публічного акціонерного
товариства "Родовід Банк" на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2013 року, в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення процентів та пені, у
справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року
задоволено частково позовні вимоги
ОСОБА_3 до ВАТ "Родовід Банк" про
стягнення заборгованості. Суд стягнув
з ПАТ "Родовід Банк" на користь ОСОБА_3 4
470 грн. 83 коп. за користування грошима
позивача на протязі 42 днів (з 2 лютого 2009
року по 16 березня 2009 року); 11 074 грн. 71
коп. упущеної вигоди на протязі 190 днів
(з 2 лютого 2009 року по 11 серпня 2009 року); 7
419 грн. 30 коп. - 3% річних та інфляційних
витрат за період з 2 лютого 2009 року по 11
серпня 2009 року, а всього 22 964 грн. 84 коп. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено (т.1, а.с. 244-249).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильного
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, що призвело до постановлення
незаконного та необґрунтованого
рішення, просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги позивача з
урахуванням нових доводів і
розрахунків, а саме: 16 120 грн. 80 коп. -
відсотків за користування коштами; 13 289
грн. 89 коп. - санкції за невиконання
міжбанківського переказу; 13 836 грн. 03
коп. - відшкодування упущеної вигоди; 17
189 грн. 11 коп. - інфляційних витрат та 3%
річних на суму вкладу; 12 028 грн. 34 коп. -
інфляційних витрат та 3% річних на суму
стягнень; 50 000 грн. відшкодування
моральної шкоди (т.2, а.с. 1-16).

ПАТ "Родовід Банк" через свого
представника, Пономаренка О.В. також
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до постановлення
незаконного та необґрунтованого
рішення, просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити у повному обсязі (т.2, а.с. 23-26).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
9 квітня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Родовід Банк" задоволено частково. Суд
апеляційної інстанції скасував
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року в
частині стягнення з Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
на користь ОСОБА_3 4 470 грн. 83 коп. пені за
користування грошовими коштами на
протязі 42 днів (з 2 лютого 2009 року по 16
березня 2009 року), 11 074 грн. 71 коп.
упущеної вигоди на протязі 190 днів (з 2
лютого 2009 року по 11 серпня 2009 року) та
ухвалив в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства "Родовід Банк" про стягнення
пені та упущеної вигоди. В іншій
частині рішення суду залишене без змін
(т.2, а.с. 101-108).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 18 червня 2014 року
рішення Апеляційного суду м. Києва від 9
квітня 2014 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
стягнення процентів та пені скасоване,
справа у цій частині передана на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині судові рішення
залишені без змін.

Таким чином, повторний апеляційний
розгляд проводиться в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
процентів та пені.

При вирішенні позовних вимог про
стягнення процентів та пені районним
судом встановлені наступні обставини.

Станом на 1 грудня 2008 року з рахунку
позивача у зв'язку із закінченням дії
договору № ДНГ.023.В12-2420/11-2007 від 29
листопада 2007 року здійснено
перерахування коштів у сумі 106 284 грн. 34
коп. на інший рахунок. Указаний договір
банківського вкладу від 29 листопада 2007
року продовжено на умовах
банківського вкладу на вимогу.

Сума вкладу разом з нарахованими
процентами за вкладом на вимогу та
поверненням комісії у зв'язку з
анулюванням платіжного доручення
№1394_43 виплачена позивачу 11 серпня 2009
року.

Відповідач не виконав розпорядження
позивача згідно платіжного доручення
№ 1394_43 від 02.02.2009 щодо перерахування
суми вкладу (106448 грн. 35 коп.) на рахунок в
інший банк - "Банк інвестицій та
заощаджень", аж до дня відкликання
цього доручення самим позивачем 11
серпня 2009 року.

Постановою НБУ від 13 березня 2009 року
№138 та від 18 березня 2009 року №142 у ВАТ
"Родовід Банк" було призначено
тимчасову адміністрацію, а з метою
створення сприятливих умов для
відновлення фінансового стану Банку
введено мораторій на задоволення
вимог кредиторів строком на шість
місяців з 16 березня 2009 року по 15 вересня
2009 року. У подальшому дію мораторію
було продовжено та припинено лише з 16
вересня 2011 року, про що вказано у
Постанові НБУ № 313 від 15 вересня 2011
року.

Строк позовної давності позивачем не
пропущений, оскільки згідно з п.2 ч.1 ст.
263 ЦК України перебіг позовної давності
зупиняється у разі відстрочення
виконання зобов'язання (мораторій) на
підставах, встановлених законом.

За встановлених обставин, ураховуючи
положення ч.3 ст. 85 Закону України "Про
банки і банківську діяльність",
районний суд прийшов до висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача пені за період прострочення
платежу (виконання доручення клієнта
на переказ коштів) у розмірі 0,1 відсотка
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення за період з 2 лютого
2009 року (дата прийняття платіжного
доручення № 1394_43) по 16 березня 2009 року
(день введення мораторію), що складає 4
470 грн. 83 коп. (42 дн. х 106,45).

Районний суд також прийшов до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення процентів за користування
грошовими коштами за період з 1 грудня
2008 року по 11 серпня 2009 року у розмірі 9585
грн. 45 коп., оскільки абзацом шостим
п.2.3. Договору передбачено, що у разі не
витребування вкладником вкладу зі
спливом строку, встановленого п. 1.1.
цього Договору, банк нараховує та
виплачує вкладнику проценти у розмірі,
встановленому банком в такий період
часу для банківських вкладів на вимогу,
починаючи з 1 грудня 2008 року до дня, який
передує поверненню вкладу або списанню
з рахунку з інших підстав. В даному ж
випадку підтверджене доказами
звернення до банку з вимогою про
повернення вкладу відбулося 2 лютого 2009
року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні позовних вимог про
стягнення процентів та пені доведені.

Висновки суду щодо підстав для
часткового задоволення позовних вимог
про стягнення пені та щодо відсутності
правових підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення процентів
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин у цій частині
застосовані правильно.

За правилом ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення (судом касаційної інстанції) є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

У даному випадку касаційний суд вказав,
що при вирішенні позовних вимог про
стягнення процентів судами не
врахована правова позиція, викладена у
постанові Верховного Суду України № 6-39
цс від 29 травня 2013 року.

Із правової позиції Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяв
про перегляд судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, викладеній у
постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 29
травня 2013 р. у справі № 6-39цс13, яка
відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК є
обов'язковою для всіх судів України,
вбачається наступне.

За договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Звернення до банку із заявою про
повернення банківського вкладу в день
закінчення строку дії договору
свідчить про намір вкладника припинити
дію такого договору та зумовлює
обов'язок банку повернути депозитні
кошти з процентами. Отже, з банку
(боржника) на користь вкладників
(кредиторів) підлягають стягненню
проценти за банківськими вкладами за
прострочений строк до дня фактичного
повернення коштів.

Оскільки у даному випадку з матеріалів
справи убачається, що із заявою про
повернення банківського вкладу ОСОБА_3
звернувся не в день закінчення строку
дії договору - 1 грудня 2008 року, а в
період, коли договір банківського
вкладу від 29 листопада 2007 року
продовжено на умовах банківського
вкладу на вимогу - 2 лютого 2009 року (дата
підтверджується в ухвалі суду
касаційної інстанції), вищенаведена
правова позиція не може бути
застосована при вирішенні даного спору
як така, що стосується інших
правовідносин.

При цьому, доводи апеляційної скарги
позивача про те, що датою його
звернення до банку за вкладом слід
вважати дату закінчення вкладу - 1
грудня 2008 року, не можуть бути прийняті
судом апеляційної інстанції в якості
підстав для скасування оскаржуваного
рішення, оскільки у них позивач не
посилається на докази, а вдається до
гіпотетичних розмірковувань, у той час
як відповідно до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що районним судом безпідставно
застосований мораторій при вирішенні
позовних вимог про стягнення пені за
прострочення виконання розпорядження
про переказ коштів, не можуть бути
прийняті судом апеляційної інстанції в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення враховуючи
наступне.

Позивач посилається на те, що переказ
коштів за своєю правовою природою є
послугою і не може вважатись грошовим
зобов'язанням, а тому на пеню за
невиконання цієї послуги не
розповсюджується дія мораторію.

Указані посилання є безпідставними, у
них позивач вдається до вільного
тлумачення норм матеріального права на
свою користь.

За правилом ч.1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до положень п. п. 4, 5 ч.1 ст. 1
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів; фінансові активи -
кошти, цінні папери, боргові
зобов'язання та право вимоги боргу, що
не віднесені до цінних паперів.

Фінансовими вважаються, зокрема, такі
послуги: залучення фінансових активів
із зобов'язанням щодо наступного їх
повернення; переказ коштів (п. п. 4,8 ч.1
ст.4 цього Закону).

Ураховуючи вищенаведені положення
цивільного законодавства а також той
факт, що при здійсненні переказу коштів
банк переказує (передає) залучені ним
за договором банківського вкладу
фінансові активи (кошти) іншому банку,
фінансова послуга переказу коштів є
грошовим зобов'язанням.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що позовні вимоги про стягнення
пені не підлягають задоволенню у
повному обсязі у зв'язку зі спливом
позовної давності, також не можуть бути
прийняті судом апеляційної інстанції в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення враховуючи
наступне.

За правилом ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення (судом касаційної інстанції) є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Касаційний суд вказав, що правова
природа пені така, що позовна давність
до вимог про її стягнення обчислюється
по кожному дню (місяцю), за яким
нараховується пеня, окремо. Право на
позов про стягнення пені за кожен день
(місяць) виникає щодня (щомісяця) на
відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

У даному випадку районний суд
правильно виходив з того, що перебіг
позовної давності зупинявся з 16
березня 2009 року по 16 вересня 2011 року у
зв'язку із введенням мораторію на
задоволення вимог кредиторів, а позов
до суду про стягнення пені за період з 2
лютого 2009 року по 11 серпня 2009 року
поданий у листопаді 2011 року (а.с.2), тобто
в межах встановленого законом річного
строку позовної давності.

Інших доводів щодо неправильності
оскаржуваного рішення в частині
позовних вимог про стягнення
процентів та пені апеляційні скарги
сторін не містять.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при вирішенні
позовних вимог про стягнення
процентів та пені дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційних
скаргах, не спростовують їх, тому
підстав для скасування оскаржуваного
рішення в цій частині немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Пономаренка
ОлександраВолодимировича в інтересах
Публічного акціонерного товариства
"Родовід Банк" відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення процентів та пені залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А.
Пікуль

Судді: Т.О.
Невідома

Т.І.
Побірченко