АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/2001/2014
інстанції: Буша Н.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 3 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя
особа - 15-та Київська державна
нотаріальна контора в особі Головного
управління юстиції у місті Києві про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири, як на частку у спільному
сумісному майні подружжя, -

в с т а н о в и в :

26 липня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя
особа - 15-та Київська державна
нотаріальна контора в особі ГУЮ у місті
Києві про визнання права власності на Ѕ
частину квартири, як на частку у
спільному сумісному майні подружжя.
Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 6 березня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 4
вересня 2012 року, в задоволені позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2012 року
рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 6 березня 2012 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 4 вересня 2012 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд.

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 3 грудня 2013 року позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право
власності наЅ частину квартири
АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано
право власності за кожним на ј частину
вказаної квартири.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1, видане П'ятнадцятою
Київською державною нотаріальною
конторою 28 липня 2011 року за р. № 10-1325 на
ім'я ОСОБА_4 Визнано недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1,
видане П'ятнадцятою Київською
державною нотаріальною конторою 28
липня 2011 року за р. № 10-1323 на ім'я ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідачів - ОСОБА_6
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити.

ОСОБА_5 та його представник - ОСОБА_7
проти апеляційної скарги заперечували,
рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 3 грудня 2013 року просили
залишити без змін.

Представник третьої особи - 15-тої
Київської державної нотаріальної
контори в особі ГУЮ у місті Києві,
належним чином повідомленої про дату,
час та місце розгляду справи у судове
засідання не прибув, про причини неявки
суд не повідомив, у зв'язку із чим
колегія суддів вважала за можливе
слухати справу у його відсутність на
підставі частини 2 статті 305 ЦПК
України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд та згідно зі ст. 15 ЦК
України, кожна особа має право на
захист свою цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка
у праві спільної сумісної власності
спадкується на загальних підставах.

При розгляді справи судом встановлено,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1981
року по 29 червня 2000 року.

Від вказаного шлюбу мають доньку
ОСОБА_4 та сина ОСОБА_2, які є
відповідачами по справі. 8 серпня 1990
року сім'ї ОСОБА_5 в складі чотирьох
осіб - ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_4.,
видано ордер на вселення в жиле
приміщення в будинку ЖБК «Річковик-2» №
08557 серії «Ж».

Перебуваючи в шлюбі, позивач з дружиною
6 квітня 1992 року сплатили за квартиру
АДРЕСА_1 пайовий внесок в повному
обсязі, що підтверджується довідкою
ЖБК «Річковик-2» №14 від 31 жовтня 2012
року.

29 червня 2000 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5
розірвали шлюб.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Згідно ст. 28
КпШС в разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, її частки
визнаються рівними.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»: вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Тобто факт
розірвання шлюбу позивача жодним чином
не вплинув на його права власності на
спірну квартиру та не може бути
підставою для початку перебігу
позовної давності.

Ніхто з подружжя не зобов'язаний
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, що було
придбано у шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на квартиру від 29 жовтня 2002
року серії ККВ №74782, зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
за р. № 788 від 30 жовтня 2002 року, квартира
АДРЕСА_1 видана на ім'я ОСОБА_8 на праві
приватної власності.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом
реєстрації актів громадянського стану
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві 17 грудня 2002 року.

19 листопада 2007 року відповідачі
звернулись з заявою про прийняття
спадщини до П'ятнадцятої Київської
державної нотаріальної контори.

28 липня 2011 року П'ятнадцятою Київською
державною нотаріальною конторою за
№10-1325 та №10-1323 було видано свідоцтва
про право на спадщину за законом по Ѕ
частині на спірну квартиру АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Як встановлено в постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» №9 від
18.09.1987 (з наступними змінами), при
розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, судові слід
керуватися ст.146 ЖК України, ст. 15 ЗУ
«Про власність», п. 43 Примірного
статуту ЖБК і чинним законодавством
про шлюб, враховуючи таке: пай, внесений
подружжям в ЖБК у період сумісною
проживання за рахунок спільних коштів,
а також за рахунок коштів, подарованих
подружжю або одержаних ним у позичку, а
після повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах.

На момент виникнення права власності
на спірну квартири, а саме на квітень 1992
року діяло законодавство, відповідно
до якого виникнення права власності не
залежало від державної реєстрації прав
на нерухоме майно. А відповідно до ч.4
ст. З Закону України «Про державну
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, що виникли до набрання чинності
цим Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 146 ЖК України, поділ
квартири в будинку
житлово-будівельного кооперативу між
членом кооперативу і його дружиною
допускається в разі розірвання шлюбу
між ними, якщо пай є спільною власністю
подружжя і якщо кожному з колишньою
подружжя є можливість виділити
ізольоване жиле приміщення в займаній
ними квартирі. Поділ квартири
провадиться за згодою між колишнім
подружжям, а в разі відсутності згоди -
за рішенням суду.

Суд першої інстанції вірно виходив з
того, що початок позовної давності для
вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. У зв'язку з чим позовна
давність не розпочинається, якщо після
розірвання шлюбу права того, хто
залишив свою частку в спільному майні
не будуть порушені.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України
встановлено, що для захисту порушеного
права відносно спільного майна
подружжя встановлено трирічний строк
позовної давності.

Крім того, ст. 10 КпІПС України
встановлювала, що в тих випадках, коли
для захисту порушеного права
встановлено строк позовної давності,
він обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що права ОСОБА_5 на
спірну квартиру ніким не оспорювались
до середини 2008 року. В листопаді 2008 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали до суду позов
про визнання за ними права власності на
всю квартиру у порядку спадкування за
законом, саме фактом звернення до суду
з цим позовом, відповідачі оспорили
права позивача на спірну квартиру.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно виходив із того, що саме в
листопаді 2008 року позивач дізнався, що
відповідачі по справі мають намір
отримати свідоцтва про право на
спадкування за законом на всю квартиру
та не визнають його право на частину
спірної квартири, атому перебіг строку
позовної давності розпочався саме з
цього часу. Позивач звернувся до суду з
даним позовом 26 липня 2011 року, тобто в
межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Відповідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що відповідачі мали законне право
на спадкування всієї спірної квартири
є безпідставними та необґрунтованими,
оскільки при розгляді справи
встановлено, що померлій ОСОБА_8
фактично належала лише Ѕ спірної
квартири, як такої, що набута під час
зареєстрованого шлюбу з позивачем.

З огляду на викладене слід дійти
висновку, що до спадкового майна
належала лише Ѕ квартири, яка і могла
бути прийнята у спадок відповідачами.

Посилання скарги на необхідність
застосування строку позовної давності
до вимог позивача також не приймаються
до уваги колегією суддів, оскільки
вказаним доводам судом першої
інстанції дано належну правову оцінку
та встановлено, що такий строк на час
звернення позивача до суду пропущеним
не був.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, не відносяться до підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Підстав до скасування рішення суду
передбачених статтею 309 ЦПК України при
апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 3 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко