Справа № 206/5933/14-ц
Провадження № 2/206/1415/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді:
Маштак К.С.

при секретарі:
Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, Управління
Держземагенства у м. Дніпропетровську
Дніпропетровської області,
Дніпропетровська міська рада про
визнання частки спадкодавця в праві
спільної сумісної власності на
земельну ділянку та визнання права
власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2,
треті особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання права
власності на спадкове майно.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що відповідачка ОСОБА_2 була
дружиною його батька, ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 22 листопада 2002
року його батько склав заповіт, яким
все його майно на випадок своєї смерті
заповів йому, тобто позивачу. Після
смерті батька в встановлений законом
строк він подав у 8 ДДНК заяву про
прийняття спадщини. Його батькові
ОСОБА_4 на праві власності на підставі
свідоцтва про право власності належало
домоволодіння АДРЕСА_1. До 1994 року
домоволодіння належало його батьку в
цілому, що підтверджується змістом
договору купівлі-продажу від 17 жовтня
1995 року в якому зазначено, що 47/100 частин
спірного домоволодіння АДРЕСА_1
належало ОСОБА_5 на підставі дублікату
договору дарування від 12 січня 1995 року.
ОСОБА_6 - рідна сестра позивача, якій
батько подарував 47/100 частин належного
йому домоволодіння. Таким чином,
батькові повинно належати 53/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1. Крім того, йому
відомо, що земельна ділянка по вул.
Героїв Панфіловців в м.
Дніпропетровську була приватизована і
належала батькові на праві власності.
Внаслідок того, що позивач не надав
нотаріусу правовстановлюючих
документів щодо належності майна
спадкодавцеві, тобто його батькові -
постановою нотаріуса про відмову у
вчинення нотаріальної дії від 22 лютого
2014 року йому відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок та
земельну ділянку, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4
Відповідачка ОСОБА_2 має право на
обов'язкову частку у спадщині, так як є
непрацездатною за віком Відповідач
відмовилась надати нотаріусу
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку та будинок. Позивач
просив визнати за ним право власності
на частину домоволодіння та земельної
ділянки (а.с. 2-3).

Відповідно до останньої уточненої
позовної заяви, позивач зазначила, що
домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську складається з:
житлового будинку А-1 житловою площею
60,2 кв.м., загальною площею 94,9 кв.м.,
літньої кухні - Б, убиральні - В, гаражу -
Г, сараїв - Д, Е, шийки погрібу - Ж, огорож
- № 1: -3, споруд I, II, № 4. Земельна ділянка
по АДРЕСА_1 0,0563 га належить на праві
спільної сумісної власності
співвласникам спірного домоволодіння
на підставі Державного акту про право
приватної власності на землю виданого
2009 року на ім'я відповідачки ОСОБА_2
Оскільки при визначенні часток
співвласників на земельну ділянку,
законом закріплений принцип
пропорційності розміру її часток в
жилому будинку, то частка його батька в
праві спільно сумісної власності на
спірну земельну ділянку складала 53/200
часток площею 0,0149 га. Однак, частка
батька в праві власності на земельну
ділянку за його життя виділена не була,
у зв'язку з чим нотаріус не міг
самостійно визначити цю частку навіть
при наявності державного акту на право
власності на земельну ділянку. Після
смерті ОСОБА_4 є три спадкоємці за
законом (позивач, ОСОБА_2 та його сестра
ОСОБА_8.), отже частка відповідачки
складає 53/200:3 = 53/600:2) 53/1200 частин від
домоволодіння та земельної ділянки.
Таким чином, його частка в праві
власності на домоволодіння складає
(53/200-53/1200) 265/1200 часток, а в праві
власності на земельну ділянку - 265/1200
часток площею (0,0563:1200х265) 0,124 га. Позивач
просить визнати, що частка померлого
ОСОБА_4 в праві спільної сумісної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 площею 0,0563 га складає 53/200
часток, визнати за позивачем право
власності на 265/1200 часток домоволодіння
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, яке
складається з: житлового будинку А-1
житловою площею 60,2 кв.м., загальною
площею 94,9 кв.м., літньої кухні - Б,
убиральні - В, гаражу - Г, сараїв - Д, Е,
шийки погрібу - Ж, огорож - № 1: -3, споруд
I, II, № 4 в порядку спадкування за
заповітом після смерті батька ОСОБА_4
та визнати за позивачем право
власності на 265/1200 часток земельної
ділянки площею 0, 0124 га, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
батька ОСОБА_4 Судові витрати покласти
на відповідачів (а.с. 177-179).

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримали,
просили задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
уточненій позовних заявах (а.с. 2-3, 139-141,
177-179).

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її представник
позовні вимоги не визнали, просили
відмовити в задоволенні вимог в
повному обсязі посилаючись на
обставини викладені в запереченнях
проти позову (а.с. 171-175).

Треті особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора надала
письмові пояснення відповідно до яких
відповідно п.п. 4.15 п.4 Глави 10 Розділу II
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України видача свідоцтва
про право на спадщину на майно, яке
підлягає реєстрації, проводиться
нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві.
Проте, ОСОБА_1 не надав
правовстановлюючих документів на
житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року у зв'язку з чим йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право власності. Просили розгляд
справи здійснювати за відсутності
представника нотаріальної контори (а.с.
105, 156, 185).

Управління Держемагенства у м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області надало письмові пояснення
відповідно до яких за інформацією
наявною в управлінні, станом на 01 січня
2013 року земельна ділянка за адресою:
АДРЕСА_1 загальною площею 0,0563 га в
Державному реєстрі земель
зареєстрована за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та
споруд. Визнання за позивачем в порядку
спадкування за законом права власності
на 265/1200 часток земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, яка раніше вже була
сформована та перебуває у власності,
без виділу в натурі не має правових
підстав. Також, поділ земельної
ділянки, яка є у спільній сумісній
власності, з виділенням частки
співвласника, може бути здійснено за
умови попереднього визначення розміру
земельних часток, які є рівними.
Просили розгляд справи здійснювати за
відсутності представника Управління
Держземагенства у м. Дніпропетровську
Дніпропетровської області (а.с. 157-160).

Представник третьої особи
Дніпропетровської міської ради в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

Вислухавши пояснення та доводи
учасників процесу, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в
останній редакції підлягають
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року про що зроблено
актовий запис № 737 Самарським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції (а.с. 4, 15, 17).

Заповітом від 22 листопада 2002 року
посвідченого державним нотаріусом
Восьмої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_4 на
випадок своєї смерті заповів усе
належне йому майно де б воно не було, та
з чого б воно не складалось, і взагалі
все те, що йому буде належати на день
смерті і на що він за законом матиме
право ОСОБА_1 (а.с. 5, 18, 83).

Відповідно до рішення № 216 виконкому
Придніпровської міськради депутатів
працюючих від 06 серпня 1969 року акт про
прийом до експлуатації
індивідуального жилого будинку по
АДРЕСА_2 корисною площею 76,8 кв.м.,
житловою площею 55,4 кв.м., земельна
ділянка 550 кв.м., що належать ОСОБА_9 -
затверджено. Бюро технічної
інвентаризації оформити документи та
зареєструвати домобудівництво на
праві особистої власності за ОСОБА_4
(а.с. 6).

Згідно договору від 17 жовтня 1995 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_10, що діє від імені
ОСОБА_11 уклали договір про таке: сорок
сім сотих частин жилого будинку А-І, з
відповідною частиною надвірних
побудов, що знаходиться в АДРЕСА_1 та
розташований на земельній ділянці
розташованій розміром 500 кв.м. на
вищевказаній земельній ділянці
розташовані: жилий, шлакоблочний,
обкладений цеглою будинок А-І, жилою
площею 60,2 кв.м., літня кухня Б
шлакоблочна, під Б льох бетонний, вхід
до льоху цегляний, вбиральня з цеглини,
гараж Г шлакоблочний, сарай Д. Е.,
спорудження № 2,1. 47/100 частини жилого
будинку належать продавцю ОСОБА_12
продаж вчинено за сто тридцять три
мільйони крб. (а.с. 7.)

Постановою від 22 лютого 2014 року
державним нотаріусом 8ДДНК ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями та
земельну ділянку, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку із
відсутністю правовстановлюючих
документів на спірний житловий будинок
з господарсько-побутовими будівлями та
земельну ділянку на ім'я спадкодавця,
ОСОБА_4 (а.с. 8, 10, 103).

06 вересня 2013 року ОСОБА_2 подала до
Восьмої ДДНК заяву про прийняття
спадщини після смерті свого чоловіка
ОСОБА_4 (а.с. 14).

26 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подав до
Восьмої ДДНК заяву про прийняття
спадщини після ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 16).

Згідно інформаційної довідки від 06.09.2013
року зі Спадкового реєстру (спадкові
справи та видані на їх підставі
свідоцтва про право на спадщину, після
смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова
справ не заводилось та свідоцтва не
видавались (а.с. 22-74).

З інформаційної довідки від 06.09.2013 року
зі Спадкового реєстру
(заповіти/спадкові договори) та
відповідей на запит нотаріуса
вбачається, що після 22.11.2002 року інших
заповітів та спадкових договорів від
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не посвідчувалось
(а.с. 75-91, 94, 95).

06 вересня 2013 року Восьмою ДДНК було
заведено спадкову справу після смерті
ОСОБА_4, що підтверджується витягами
про реєстрацію в Спадковому реєстрі
(а.с. 92, 93).

02 жовтня 1993 року ОСОБА_4 та ОСОБА_13
уклали шлюб, що підтверджено
свідоцтвом про укладення шлюбу
виданого 02 жовтня 1993 року серія НОМЕР_1,
актовий запис № 530 (а.с. 99).

22 лютого 2014 року ОСОБА_1 надав заяву до
8ДДНК в якій зазначив, що спадщину після
ОСОБА_4 він прийняв в зв'язку з чим
просив видати на його ім'я свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
спадкове майно, яке складається: з
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
земельної ділянки, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 102).

В державному акті на право власності на
земельну ділянку виданого ОСОБА_2, на
підставі рішення ДМР від 08 квітня 2009
року №138/45 зазначено, що вона є
власником земельної ділянки площею 0,0563
га. розташованої на території
Самарського району АДРЕСА_1
Співвласниками земельної ділянки
зазначено: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
частки знаходяться у сумісній
власності (а.с. 115).

З відповіді КП «ДМБТІ» ДОР № 11050 від 07
жовтня 2014 року встановлено, що станом
на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній
справі містяться відомості про право
власності за адресою: АДРЕСА_1: 47/100
частин за ОСОБА_3, на підставі договору
дарування від 30.07.2001 року, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_15; 53/200
частин за ОСОБА_2, на підставі договору
дарування від 10 березня 1995 року,
посвідченого 8 ДДНК; 53/200 частин за
ОСОБА_4, на підставі договору про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку від
22 травня 1968 року посвідчений 6 ДДНК 06
червня 1968 року (а.с. 121-123, 127-129).

В плані земельної ділянки М1:500,
експлікації земельної ділянки
зазначено, що на території знаходиться:
А-1 - житловий будинок, Б - літня кухня, В -
убиральня, Г - гараж, Д,Е - сараї, Ж - шийка
погрібу, № 1:3 - огорожі, I: II: № 4 споруди
(а.с. 122, 128).

З інформаційної довідки від 01 жовтня 2014
року вбачається що на підставі
дублікату договору дарування 16.10.2013
року за ОСОБА_2 зареєстровано 53/200
часток домоволодіння та 11.11.2004 року 47/100
за ОСОБА_3 (а.с. 125-126).

Відповідно до технічного паспорту на
жилий будинок індивідуального
житлового фонду по АДРЕСА_1 станом на 02
березня 1995 року, власниками будинку у
відповідності 53/200 до 53/200 є ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 Зазначені в технічному паспорті
споруди побудовані до 1978 року (а.с. 132-135).

Договором про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального жилого
будинку на право приватної власності
від 22 травня 1968 року згідно рішення
виконкому Придніпровської міськради
депутатів працюючих №7/121 від 26 квітня
1968 року про відвід земельної ділянки,
ОСОБА_4 надано право на безстрокове
користування земельною ділянкою
АДРЕСА_1 площею 550 кв.м. (а.с. 136-137).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються Земельним кодексом
України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права.

У відповідності зі ст. 328 ЦК України,
право власності на майно набувається
на підставах, не забороненим законом,
зокрема, з правочинів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який
прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

Статтею 67 Закону України «Про
нотаріат» передбачено, що свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством.

Відповідно до наказу від 22.02.2012 №296/5 Про
затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
п.4.15. видача свідоцтва про право на
спадщину на майно, яке підлягає
реєстрації, проводиться нотаріусом
після подання правовстановлюючих
документів щодо належності цього майна
спадкодавцеві та перевірки
відсутності заборони або арешту цього
майна.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у пункті 23 своєї
постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування» у разі відмови нотаріуса
в оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Вищим спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснено, що умовою для
переходу в порядку спадкування права
власності на об'єкти нерухомості, в
тому числі житловий будинок, інші
споруди, земельну ділянку є набуття
спадкодавцем зазначеного права у
встановленому законодавством України
порядку.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку. Якщо
нотаріусом обґрунтовано відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
виникає цивільно-правовий спір, що
підлягає розглядові у позовному
провадженні.

Відповідно до положень статті 3 Закону
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Однак, право власності та інші речові
права на нерухоме майно, набуті згідно
з діючими нормативно-правовими актами
до набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Також, ВССУ визначено, що відповідачами
у справах про визнання права власності
в порядку спадкування на будинки та
садиби, щодо яких відсутні
правовстановлюючі документи у зв'язку
з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли
спадщину, а також органи, які
уповноважені видавати
правовстановлюючі документи на
нерухоме майно, або ж органи, до яких
перейшли такі повноваження, та органи,
що здійснюють державну реєстрацію прав
на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Так, твердження представника
відповідача ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_2 не
порушила право позивача та позивачем
не зазначено доказів на підтвердження
своїх позовних вимог вочевидь не
відповідають дійсності та
спростовуються доказами, які містяться
в матеріалах справи, а саме, зі
спадкової справи №454/2013 вбачається, що
позивач та відповідач звертались до
нотаріальної контори, однак, державним
нотаріусом винесено постанову 22 лютого
2014 року, якою ОСОБА_1, тобто позивачу,
відмовлено у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спірний житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями та
земельну ділянку. Крім того, в судовому
засіданні ОСОБА_2 не визнала вимоги
позивача, а щодо надання
правовстановлюючих документів
зазначила, що надасть їх суду лише для
засвідчення копії документів, які були
долучені до матеріалів справи, що також
підтверджує не визнання права позивача
на спірне майно.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2, ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 є суб'єктами спірних
матеріальних правовідносин суд
встановивши всі дійсні обставини
справи переконався у тому, що позивачем
вірно обрано сторону відповідача.

Отже, відсутність у позивача
правовстановлюючого документу на
спірний житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями та
земельну ділянку, об'єктивно
унеможливлює оформлення нотаріусом
права на спадщину, яка залишилась після
смерті батька позивача. У зв'язку з чим,
суд не бере до уваги посилання
представника відповідача в
запереченнях на позов, що позивачем не
наведено дані, які б свідчили, що ОСОБА_1
є належним позивачем.

Крім того, ВССУ в своїх роз'ясненнях
16.05.2013 року звернув увагу, що належність
правовстановлюючих документів
встановлюється судом відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на житловий
будинок, споруду, зокрема, відповідно
до Переліку правовстановлюючих
документів, на підставі яких
провадиться реєстрація будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, та інших
нормативно-правових актів.

Так само, безпідставною є позиція
представника відповідача, що позов не
підлягає задоволенню, оскільки в
подальшому буде не можливе виділення
частки позивача та спільне
користування домоволодінням.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що
спадкуванням є перехід права та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними.

Статтею 1278 ЦК України передбачено, що
частки кожного спадкоємця у спадщині є
рівними, якщо спадкодавець у заповіті
сам не розподілив спадщину між ними.
Кожен із спадкоємців має право на виділ
його частки в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Згідно вимог ст. 1226 ЦК України частка у
праві спільної сумісної власності
спадкується на загальних підставах.
Суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі.

Відповідно до вимог ст. 370 ЦК України у
разі виділу частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 791 ЗК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Формування земельних
ділянок шляхом поділу та об'єднання
раніше сформованих земельних ділянок,
які перебувають у власності або
користуванні, без зміни їх цільового
призначення здійснюються за технічною
документацією із землеустрою щодо
поділу та об'єднання земельних ділянок.

Статтею 81 Земельного кодексу України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі, зокрема, приватизації
земельних ділянок, що були раніше
надані їм у користування, прийняття
спадщини.

Відповідно до ст. 89 ЗК України земельна
ділянка може належати на праві
спільної сумісної власності лише
громадянам. У спільній сумісній
власності перебувають земельні
ділянки співвласників жилого будинку.
Співвласники земельної ділянки, що
перебуває у спільній сумісній
власності, мають право на її поділ або
на виділення з неї окремої частки.
Поділ земельної ділянки, яка є у
спільній сумісній власності, з
виділенням частки співвласника, може
бути здійснено за умови попереднього
визначення розміру земельних часток,
які є рівними, якщо інше не передбачено
законом або не встановлено судом.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року за № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування», відповідно
до статті 1225 ЦК право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування (зі збереженням її
цільового призначення) при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
землю або іншим правовстановлюючим
документом. Також, при поділі спадщини
між спадкоємцями необхідно
враховувати правило частини першої
статті 1278 ЦК про те, що коли
спадкодавець у заповіті сам не
розподілив спадщину між спадкоємцями,
частки кожного спадкоємця у спадщині є
рівними. При розподілі такої спадщини
необхідно застосовувати норми, що
регулюють відповідні правовідносини
спільної часткової власності.

При вирішенні питання про передачу у
власність земельної ділянки особам,
які придбали житловий будинок, будівлю
або споруду, у разі, коли розмір
земельної ділянки договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди не визначено, необхідно
дотримуватися ст. 120 ЗК України та ст. 377
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), відповідно до яких до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, і не може за рішенням
суду переходити у розмірах, що
перевищують необхідні для їх
обслуговування. Причому право
власності на таку земельну ділянку
переходить без зміни цільового
призначення.

Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не
може бути позбавлений права власності
чи обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом. Ураховуючи, що згідно зі
статтею 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.

Враховуючи встановленні в судовому
засіданні фактичні обставини справи та
приймаючи до уваги вищезазначені норми
матеріального права, суд приходить до
висновку, що спадкове майно після
померлого ОСОБА_4, яке входить до складу
спадщини складається з: житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями та земельної ділянки,
розташованих по АДРЕСА_1 Після смерті
ОСОБА_4 є три спадкоємці за законом
(ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_8.) у
відповідності до чого частка
відповідачки складає 53/200:3 = 53/600:2) 53/1200
частин від домоволодіння та земельної
ділянки. Таким чином, частка позивача в
праві власності на домоволодіння
складає (53/200-53/1200) 265/1200 часток, а в праві
власності на земельну ділянку - 265/1200
часток площею (0,0563:1200х265) 0,124 га.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом роз'яснювались учасникам процесу
положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України
та наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі
необхідні обставини справи та оцінюючи
усі наявні докази по справі, досліджені
в судовому засіданні в їх сукупності,
переконавшись в неможливості
отримання позивачем свідоцтва про
право на спадщину за заповітом у
нотаріальній конторі, а також
враховуючі положення діючого
матеріального закону, з урахуванням
загальних засад цивільного
судочинства відповідно до п.6 ч.1 ст.3
Цивільного Кодексу України, а саме:
справедливості, добросовісності та
розумності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частки спадкодавця
в праві спільної сумісної власності на
земельну ділянку та визнання права
власності на спадкове майно підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд вважає, що з відповідачів
необхідно стягнути на користь позивача
сплачений судовий збір у розмірі по 520,
84 грн. з кожної.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 791, 81, 89, 125, ЗК України, ст.ст. 11, 15, 16,
179, 202, 207, 328, 370, 1216, 1217, 1218, 1226, 1241, 1267, 1278, ЦК
України, ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169, 208-209,
212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визначити, що частка померлого
ОСОБА_4 в праві спільної сумісної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 0,0563 га., кадастровий номер
:09:020:0045 (з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд) складає 53/200 часток.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 265/1200 часток домоволодіння АДРЕСА_1
яке складається з житлового будинку А-1
житловою площею 60,2 кв.м., загальною
площею 94,9 кв.м., літньої кухні - Б,
убиральні -В, гаражу - Г, сараїв - Д.Е,
шийки погрібу -Ж, огорож -№1:-3, споруд -
I,II №4, в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 265/1200 часток земельної
ділянки площею 0,0124 га., загальна площа
якої складає 0,0563га., кадастровий номер
:09:020:0045 (для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд), яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_4 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий
збір у розмірі по 520,84грн. з кожної на
користь ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя
К.С. Маштак