Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
в Одеській області (правонаступника
Регіонального управління Департаменту
контролю за виробництвом спирту,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів Державної податкової
адміністрації України в Одеській
області) до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди за касаційною
скаргою Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
в Одеській області на рішення
апеляційного суду Одеської області від
4 грудня 2013 року,

встановила:

У січні 2010 року Головне управління
Міністерства доходів і зборів України
в Одеській області (правонаступника
Регіонального управління Департаменту
контролю за виробництвом спирту,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів Державної податкової
адміністрації України в Одеській
області) звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої
працівником.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3
знаходилася в трудових відносинах з
позивачем з 14 травня 2008 року, займала
посаду завідувача сектором контролю за
використанням марок акцизного збору
Регіонального управління Департаменту
контролю за виробництвом спирту,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів Державної податкової
адміністрації України в Одеській
області.

26 серпня 208 року з нею було укладено
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність.

25 та 26 листопада 2008 року було проведено
інвентаризацію марок акцизного збору
попереднього та нового зразка, про що
було складено відповідні акти та
протоколи комісії з інвентаризації
марок акцизного збору.

20 лютого 2009 року була проведена
повторна інвентаризація залишків
марок акцизного збору попереднього
зразка в продавця марок (регіональному
управлінні), за наслідками якої було
проведено службове розслідування та
складено акт №7/03 від 26 лютого 2009 року
«Про результати службового
розслідування».

За результатами службового
розслідування було встановлено винних
осіб, нестачу марок діючого зразка у
кількості 67 380 штук та визначено розмір
нанесених збитків позивачу у сумі 86
438,95 грн.

Посилаючись на положення п.1 ст.134, ч.3
ст.136 КЗпП України, позивач просив
стягнути з відповідача нанесені
установі збитки.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 14 грудня 2010 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Регіонального управління Департаменту
контролю за виробництвом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
ДПА України в Одеській області кошти в
розмірі 86 437,95 грн у рахунок
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником. Вирішено питання
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 4 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно до ч.1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що позивачем
пропущено, встановлений ст. 233 КЗпП
України, річний строк звернення до
суду.

Висновок суду відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом №90/к від 14 серпня 2008 року
ОСОБА_3 переведено на посаду завідувача
сектором контролю за використанням
марок акцизного збору Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом спирту, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів Державної
податкової адміністрації України в
Одеській області (а.с.14).

26 серпня 2008 року між сторонами було
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, за умовами якого
ОСОБА_3 приймає на себе повну
матеріальну відповідальність за
забезпечення зберігання матеріальних
цінностей тимчасово - на період
перебування на лікарняному головного
державного додаткового
ревізора-інспектора сектору контролю
за зберіганням та використанням марок
акцизного збору Кузьменко Л.П. (а.с.12-13).

Установлено, що 25 та 26 листопада 2008 року
було проведено інвентаризацію марок
акцизного збору попереднього та нового
зразка, про що складено відповідні
акти.

20 лютого 2009 року була проведена
повторна інвентаризація залишків
марок акцизного збору попереднього
зразка в продавця марок (регіональному
управлінні), яка повністю підтвердила
результати інвентаризації, проведеної
в листопаді.

За результатами інвентаризації було
проведено службове розслідування, про
що складено відповідний акт №7/03 від 26
лютого 2009 року «Про результати
службового розслідування», у ході
якого було встановлено винних осіб.

Отже, службова перевірка є похідною від
проведеної інвентаризації.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
посилався на те, що про завдану шкоду,
позивач дізнався 25-26 листопада 2008 року,
що підтверджено матеріалами справи, а
саме актами та протоколами
інвентаризації, актом «Про результати
службового розслідування», а з позовом
до суду звернувся лише в січні 2010 року
(а.с.27-51).

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України
для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Доводи касаційної скарги відносно
того, що днем виявлення шкоди слід
вважати дату складання протоколу
повторної інвентаризації або дату акта
службового розслідування, не
заслуговують на увагу виходячи з
наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України п. 20 постанови № 14 «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» днем виявлення шкоди
слід вважати день, коли власнику або
уповноваженому ним органу стало відомо
про наявність шкоди, заподіяної
працівником. Днем виявлення шкоди,
встановленої в результаті
інвентаризації матеріальних
цінностей, при ревізії або перевірці
фінансово-господарської діяльності
підприємства, установи, організації,
слід вважати день підписання
відповідного акта або висновку.

Посилання скаржника на те, що згідно ст.
267 ЦК України позовна давність
застосовується лише за заявою сторони
у спорі, безпідставні, оскільки спірні
правовідносини регулюються Кодексом
законів про працю України, де у ст. 233
цього кодексу встановлено, строк
звернення до суду, а не позовна
давність. Цей строк може бути
застосовано і без заяви сторони у
спорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Під час розгляду справи апеляційним
судом не були порушені норми
матеріального й процесуального права,
а наведені в скарзі доводи є
необґрунтованими, тому суд касаційної
інстанції згідно ч.1 ст.337 ЦПК України
не знаходить підстав для задоволення
касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
в Одеській області відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 4 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О. В. Умнова

І.М. Фаловська