25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів: Рейнарт І.М.,
при секретарі: Мікітчак
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання договору дарування
У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування квартири
АДРЕСА_1 від 11.12.2009.
Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 03 жовтня 2014 року позов
задоволено. Визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений
державним нотаріусом Одинадцятої
київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 11.12.2009 за реєстровим №
8-3540.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить суд
скасувати рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 на праві власності
належить ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 14.08.1996.

11.12.2009 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_1 та посвідчено його державним
нотаріусом Одинадцятої київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4
за реєстровим № 8-3540.

Справа 756/10556/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/13613/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Скрипник
О.Г.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Качан В.Я.В ході судового
розгляду справи встановлено, що в
період з дня укладення спірного
договору до осені 2012 року ОСОБА_1
навідувала ОСОБА_3 та забезпечувала її
продуктами харчування, проте з осені 2012
року ОСОБА_1 перестала навідувати та
утримувати ОСОБА_3

Як вбачається із пояснень свідків, які
були допитані в суді першої інстанції,
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були добрі
відносини, ОСОБА_3 є одинокою та хворою
людиною, у зв'язку із чим ОСОБА_1
надавала їй свою допомогу. Наприкінці
2008 року ОСОБА_3 заповіла квартиру
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 у зв'язку із
тим, що остання зобов'язалася
піклуватись про неї. Однак, у 2009 році
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено
договір дарування зазначеної квартири,
оскільки ОСОБА_1 пообіцяла піклуватися
про ОСОБА_3 на тій умові, що остання
передасть їй у власність спірну
квартиру. Однак, у 2012 році ОСОБА_1
припинила допомагати та піклуватися
про позивача.

Відповідно до ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. За договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Враховуючи викладене та обставини
справи, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, оскільки в
ході судового розгляду справи
встановлено, що після укладення
договору дарування квартири ОСОБА_1
утримувала ОСОБА_3 та доглядала за нею.
Під час укладення спірного договору
дарування позивач погодилася про
передачу відповідачу у власність
квартири, як єдиного свого житла, лише
на умові довічного утримання та при
цьому помилилася щодо правової природи
правочину та мала на меті отримати від
відповідача необхідну допомогу та
догляд, тому спірний договір укладений
під впливом помилки та підлягає
визнанню недійсним.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, відповідає обставинам справи та
доказам у справі, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 03 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
договору дарування недійсним залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: