Справа № 345/1977/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2491/2014
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М.,
Бойчука І.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника третьої особи Бідюк Т.М.,
представника прокуратури Фільварок
Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: служба у
справах дітей органу опіки і
піклування Калуської міської ради про
позбавлення батьківських прав за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 28
жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

05.04.2013 року ОСОБА_6 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_7, третя особа: служба у
справах дітей органу опіки і
піклування Калуської міської ради про
позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що з 20.02.1999 року по 30.07.2002 року
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу
у них народилася дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на її
утриманні та вихованні. З 01.04.2008 року
ОСОБА_9 визнана дитиною-інвалідом.
Відповідач ОСОБА_7 проживає за
кордоном, не бере участі у вихованні
дитини, не спілкується з нею, не
цікавиться її життям, не несе
додаткових витрат на її лікування.
Підтвердженням цього є небажання
надавати згоду на виїзд дитини за
кордон на обстеження та лікування, у
зв'язку з чим вона змушена була
звертатись в суд з позовом про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди батька. У зв'язку з наведеним
просила позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 28
жовтня 2014 року задоволено позов ОСОБА_6.
Вирішено позбавити ОСОБА_7
батьківських прав по відношенню до
його дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з рішенням суду,
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що судом першої
інстанції взято до уваги пояснення
позивача та думку неповнолітньої
ОСОБА_9, а також висновок органу опіки і
піклування про доцільність
позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав.
Однак такі пояснення суперечать
поясненням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з
яких вбачається, що відповідач
спілкувався зі своєю дитиною та
проявляв інтерес до її життя і здоров'я.
А орган опіки і піклування прийняв
висновок без його участі, не отримавши
інформації особисто від батька дитини
щодо його бачення подій та відносин з
донькою в часі перебування його за
кордоном, що фактично позбавило його
можливості на захист своїх прав та
інтересів.

На думку апелянта суд не взяв до уваги
доказу про те, що ОСОБА_7 знаходиться на
обліку у медичному центрі діабету м.
Ассізі з приводу форми цукрового
діабету типу 1 та проводить лікування 4
дозами інсуліну на день. Ця патологія
ускладнена ретинопатією з
необхідністю часто проводити
лікування за допомогою лазерної
терапії. Тому відповідач не мав
можливості приїжджати в Україну та
бачитись з донькою в бажаному обсязі.
Незважаючи на це, у всі періоди
перебування в Україні він виявляв
бажання та приймав міри для побачень з
донькою, через свою матір ОСОБА_10
передавав речі, подарунки, ліки та
гроші для дитини. Останнім часом
відповідач не міг спілкуватися з
донькою, оскільки вона змінила номер
телефону, що сама підтвердила в
судовому засіданні. А те, що відповідач
не дав дозвіл на виїзд дитини за кордон
для обстеження та лікування не
підтверджується належними доказами,
так як рішення Калуського
міськрайонного суду від 24.02.2011 року про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька ухвалене
заочно. Позивачем не надано належних і
допустимих доказів невиконання
відповідачем своїх батьківських
обов'язків без поважних причин, а судом
не встановлено винної поведінки
останнього щодо ухилення від виховання
дитини і свідомого нехтування ним
своїми обов'язками, тому підстави для
позбавлення відповідача батьківських
прав відсутні, а висновок суду про те,
що відповідач самоусунувся від
виховання та утримання дитини є
помилковим.

З наведених підстав апелянт просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду
представник апелянта підтримала
доводи скарги з наведених в ній
мотивів.

Представник позивача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги не
визнала, рішення суду першої інстанції
вважала законним і обґрунтованим.

Представники третьої особи - служби у
справах дітей органу опіки і
піклування Калуської міської ради та
прокуратури просили залишити рішення
районного суду без змін, вважаючи його
законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, третьої особи,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що від
спільного шлюбу сторін ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 народилася дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією
її свідоцтва про народження (а.с. 7).

30.07.2002 року шлюб між сторонами
розірвано (а.с. 8).

Згідно довідки про склад сім'ї ОСОБА_9
проживає разом з матір'ю, ОСОБА_6, по
АДРЕСА_1 (а.с. 9).

За даними повідомлення Калуського МВ
УМВС України в Івано-Франківській
області №4883 від 23.03.2011 року, відповідач
ОСОБА_7 перебуває за кордоном з 10.08.2010
року (а.с. 15).

Копією довідки, виданої 31.05.2014 року
місцевим медичним відділенням УМБРІЯ
№1, підтверджується, що відповідач
проживає в Італії, в м. Ассізі,
провінція Перуджа, та знаходиться на
обліку у медичному центрі діабету м.
Ассізі (а.с. 61-62).

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
свідомо ухиляється від своїх
батьківських обов'язків, самоусунувся
від виховання та утримання дитини,
долею дитини, життям та здоров'ям не
цікавиться, не турбується про її
майбутнє, достатньої матеріальної
допомоги та моральної підтримки не
надає, чим наносить шкоду психічному та
фізичному здоров'ю дитини, у зв'язку з
чим позовні вимоги про позбавлення
батьківських прав слід задовольнити.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані піклуватися
про здоров'я дитини, її фізичний,
духовний та моральний розвиток,
забезпечити здобуття дитиною повної
загальної середньої освіти, готувати
її до самостійного життя. Передача
дитини на виховання іншим особам не
звільняє батьків від обов'язку
батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону
дитини» передбачено, що на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки, або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Судом установлено, що ОСОБА_9 є
дитиною-інвалідом та хворіє цукровим
діабетом І типу, важка форма, що
підтверджується медичним висновком №24
від 22.02.2008 року та копією посвідчення
серії НОМЕР_1, виданого 01.04.2008 року
управлінням праці та соціального
захисту населення Калуської міської
ради (а.с. 10, 20). У зв'язку з постійним
лікуванням важкої хвороби дитини
потребуються великі затрати, які лягли
на плечі позивачки ОСОБА_6, а ОСОБА_7
сплачує їй аліменти на утримання
неповнолітньої дитини в розмірі по 500
грн. щомісячно, про що свідчить копія
довідки №911-07.46 від 14.07.2014 року, видана
відділом ВДВС Калуського
міськрайонного управління юстиції, з
відміткою про те, що заборгованість по
аліментах погашена (а.с. 65).

Будь-яких належних доказів, що
відповідач виконує свій батьківський
обов'язок піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток останній суду не
надав.

Судом дана оцінка свідченням свідків
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які являються мамою
та сестрою відповідача у сукупності з
іншими доказами, а тому доводи
апелянта, які зводяться до переоцінки
доказів, які були досліджені місцевим
судом, не заслуговують на увагу, як
такі, що не узгоджуються з положеннями
ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

Згідно матеріалів справи, а саме
рішення Калуського міськрайонного
суду від 24.02.2011 року в справі №2-406/2011
року (а.с. 18), ОСОБА_9 було надано дозвіл
на виїзд за кордон із матір'ю ОСОБА_6 без
згоди і супроводу її батька ОСОБА_7

Доводи апелянта, що таке рішення
винесено в заочному провадженні і не є
доказом, його перешкод у виїзді дочки
за кордон не заслуговують на увагу. З
урахуванням встановлених обставин
справи суд першої інстанції правильно
дійшов висновку, що сама наявність
судового рішення свідчить, що
відповідач всупереч інтересів дитини
не дав добровільної згоди на виїзд
дитини за кордон на лікування.

За даними висновку служби в справах
дітей Калуської міської ради від 24.01.2013
року №07/0118/01 (а.с. 13) орган опіки та
піклування дійшов висновку, що ОСОБА_7
доцільно позбавити батьківських прав
відносно його доньки ОСОБА_9

Доводи апелянта, що орган опіки і
піклування прийняв висновок без участі
батька дитини, не отримавши інформації
особисто від нього щодо його бачення
подій та відносин з донькою, не
заслуговують на увагу, оскільки як в
службі дітей, так і в судовому
засіданні була заслухана думка ОСОБА_9,
якій на сьогоднішній день минуло 15
років.

Статтею 3 Конвенції про права дитини
від 20 листопада 1989 року, яка набула
чинності для України з 27.09.1991 року,
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно наданих пояснень
неповнолітньої ОСОБА_9, батько,
відповідач по справі, не бере участі в
її вихованні, не спілкується, не
цікавиться її життям та здоров'ям, не
несе додаткових витрат на її лікування.
За весь час перебування батька за
кордоном він всього декілька разів
телефонував їй. Останнім часом взагалі
не спілкується з нею. Не хотів дати
дозвіл на її обстеження та лікування за
кордоном і мамі потрібно було
звертатись в суд. Вважає, що його слід
позбавити батьківських прав.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про права
дитини держави-учасниці забезпечують
дитині, здатній сформулювати власні
погляди, право вільно висловлювати ці
погляди з усіх питань, що торкаються
дитини, причому поглядам дитини
приділяється належна увага згідно з її
віком і зрілістю. З цією метою дитині,
зокрема, надається можливість бути
заслуханою в ході будь-якого судового
чи адміністративного розгляду, що
торкається дитини, безпосередньо або
через представника чи відповідний
орган у порядку, передбаченому
процесуальними нормами національного
законодавства.

Крім того, положеннями ст. 165 СК України
визначено, що право на звернення до
суду з позовом про позбавлення
батьківських прав має в тому числі і
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років.

З аналізу наведених норм слідує, що при
вирішенні спірних правовідносин думка
неповнолітньої дитини ураховується.

Відповідно до ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені
батьківських прав, якщо вона, він не
забрали дитину з полового будинку або з
іншого закладу охорони здоров'я без
поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини; засуджені
за вчинення умисного злочину щодо
дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 30 березня
2007 року №3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

В п. 16 наведеної постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Встановивши, що ОСОБА_7 ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків щодо доньки ОСОБА_9, аліменти
сплачує в мінімальному розмірі, інших
витрат на лікування важко хворої
дитини не надає, життям дочки не
цікавиться, не проявляє турботи про її
здоров'я, виховання та розвиток, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про позбавлення батьківських
прав ОСОБА_7 відносно неповнолітньої
доньки ОСОБА_9

Судом першої інстанції не були
порушені норми процесуального права,
правильно застосовано норми
матеріального права, в межах позовних
вимог, з урахуванням обставин по справі
та доводів сторін і наданих доказів.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції і висновків суду не
спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для зміни чи
скасування судового рішення немає.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційну скаргу слід відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 28
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Бойчук І.В.