Дата документу 08.12.2014
Справа № 334/2151/14-ц
Провадження № 2/334/1359/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2014р. Ленінський райсуд м.Запоріжжя
у складі:

головуючого - Махіборода Н.О.;

при секретарі - Кузьменко О.О.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним та визнання права власності
на ? частку квартири /3-і особи по
справі: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та ОСОБА_4/,

В С Т А Н О В И В :

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності: ? її частки - ОСОБА_2,
відповідачу по справі, та ? частка -
неповнолітній ОСОБА_5, 2001р. народження,
на підставі договору купівлі-продажу
від 08.07.2003р., посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 1781.

В квартирі зареєстровані та мешкають:
ОСОБА_1, позивачка по справі, ОСОБА_2 - її
син, відповідач по справі, ОСОБА_4 -
невістка, 3-я особа по справі, та онуки
позивачки: ОСОБА_5, 2001р. народження, та
ОСОБА_6, 2003р. народження.

Позивачка по справі звернулася до суду
з позовом про визнання недійсним
вищевказаного договору
купівлі-продажу квартири від 08.07.2003р. в
частині, що належить на праві власності
її сину, та просить суд визнати за нею
право власності на ? частку квартири, а
за сином, залишити на праві власності - ?
частку квартири. Позивачка посилається
на те, що 08.07.2003р. у приватного
нотаріуса ОСОБА_3 укладалися дві угоди:
два договори купівлі-продажу квартир,
а саме: 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2,
яка належала на праві власності
позивачці, її сину, невістці та онуці
ОСОБА_5 по ? частині кожному, вони
продали та придбали 3-х кімнатну
квартиру АДРЕСА_1. При цьому, позивачка
повністю покладалася на свого сина -
ОСОБА_2, довіряла йому, тому, вважала, що
він частку придбаної квартири оформить
і на неї також. Будучи зареєстрованою в
спірній квартирі та займаючи одну з
окремих кімнат, позивачка вважала, що
їй належить на праві власності ? частка
квартири. І тільки через десять років,
після того, як погіршилися відносини
між нею та невісткою, і позивачка
звернулася з позовом до суду про
визначення порядку користування
квартирою, вона дізналася про те, що
08.07.2003р., при оформленні договору
купівлі-продажу спірної квартири, на
неї взагалі не було оформлено право
власності на квартиру. Позивачка
вражає, що син її ошукав, позбавивши
права на житло.

Представник позивачки - ОСОБА_9, яка діє
на підставі довіреності від 18.03.2014р.,
підтримала позовні вимоги позивачки,
пояснивши суду, що ОСОБА_1 дізналася про
ще, що не має права власності на частку
в квартирі, в якій зареєстрована та
проживає більше десяти років тільки
тоді, коли у листопаді 2013р. звернулася
із позовом до суду про визнання
порядку користування спірною
квартирою та вселення, оскільки з
невісткою виникали конфлікти, які
стосувалися оплати квартплати та за
комунальні послуги, крім того, невістка
необґрунтовано чіплялася до позивачки
та ображала її. Тобто, представник
позивачки вважає, що через обман зі
сторони сина та неповідомлення
нотаріусом про посвідчення ним
договору купівлі-продажу придбаної
квартири тільки на двох власників,
позивачка залишилася без права на
житло.

Відповідач не визнає позовні вимоги
позивачки, його матері, пояснивши суду,
що, при укладені договорів
купівлі-продажу квартир 08.07.2003р., його
мати наполягла на тому, щоб її частка
квартири була оформлена на нього, не
зважаючи на те, що нотаріус попереджав
її, що право власності на придбану
квартиру за нею рахуватися не буде.
Однак, мати, все розуміючи та
усвідомлюючи, наполягла на своєму. І
тільки через 10 років, коли в неї
погіршилися стосунки з дружиною
відповідача, та вона пішла з квартири у
вересні 2013р., вона стала вимагати
закріпити за нею частку квартири, щоб
її продати та отримати грошові кошти,
оскільки цього вимагає рідна дочка
позивачки, сестра відповідача - ОСОБА_7,
з якою зараз проживає позивачка.

При цьому, ні відповідач, ні його
дружина, ні їх діти, ніколи не
перешкоджали позивачці проживати в
квартирі та користуватися нею, і не
заперечують проти цього і зараз.

Представник відповідача - ОСОБА_8, яка
діє на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 22.04.2014р.,
пояснила суду, що позовні вимоги
позивачки вважає надуманими, т.я. при
оформленні договору купівлі продажу
кв.АДРЕСА_1 від 08.07.2003р., саме позивачка
наполягла на оформленні квартири на
сина та онуку ОСОБА_5. Крім того, при
реєстрації за місцем проживання, в ЖЕД
були надані правовстановлюючі
документи на право власності на
квартиру, відповідно до яких, саме з
дозволу відповідача, позивачка ОСОБА_1
та 3-я особа по справі - ОСОБА_4 були
зареєстровані 07.08.2003р. за вищевказаною
адресою. Тобто, визнання позивачкою
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири через 10 років
після його укладення, представник
відповідача вважає безпідставним,
тому, просить суд застосувати ч.3 та ч.4
ст.267 ЦК України, а саме, відмовити
позивачці в позові через сплив
позовної давності.

3-я особа по справі ОСОБА_4, дружина
відповідача, яка зареєстрована та
мешкає за спірною адресою разом з
чоловіком та двома доньками, пояснила
суду, що на момент придбання кв.АДРЕСА_1,
і свекруха - позивачка по справі, і
ОСОБА_4, не заперечували проти
оформлення права власності на квартиру
тільки на ОСОБА_2 та неповнолітню
ОСОБА_5, про що вони повідомили
нотаріуса, який попередив їх про
наслідки, які можуть виникнути в
подальшому. Однак, вони наполягли на
оформленні договору купівлі-продажу
квартири саме на двох власників. Біля 10
років вони всі разом проживали в одній
квартирі, жили дружно, все було добре, а
останнім часом, стали виникати
непорозуміння на побутовому грунті між
ОСОБА_4 та свекрухою, через що виникали
сварки. А 23.09.2013р. позивачка в нічній
час викликала наряд міліції,
перелякавши доньок, т.я. всі вже спали.
При цьому, позивачка звинуватила
ОСОБА_4 в тому, що та влаштувала сварку
та ображала її. Після чого, свекруха
забрала всі свої речи та переїхала за
місцем проживання родини доньки -
ОСОБА_7, де і мешкає по теперішній час.
Тобто, свекруха обманює суд щодо
обставин укладення договору
купівлі-продажу придбаної ними
квартири для витребування від сина з
невісткою грошових коштів.

3-я особа по справі: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, який був допитаний по
справі і у якості свідка, пояснив суду,
що укладення договорів
купівлі-продажу, а саме: і кв.АДРЕСА_2, і
кв.АДРЕСА_1, було оформлено 08.07.2003р. в
його офісі, при цьому були присутні всі
сторони договорів. І позивачці ОСОБА_1
і її невістці ОСОБА_4 було роз'яснено
про наслідки відмови від оформлення на
них права власності на квартиру, однак,
вони наполягли на оформленні
кв.АДРЕСА_1, на двох осіб: ОСОБА_2 та
неповнолітню ОСОБА_5, інтереси якої
представляла законний представник
неповнолітньої дочки ОСОБА_4, згідно
розпорядження голови Ленінської
райадміністрації Запорізької
міськради від 04.07.2003р. Договір
купівлі-продажу придбаної квартири
було посвідчено ОСОБА_3 за реєстровим №
1781, та сторони скріпили свою згоду
власноручними підписами в журналі
реєстрації нотаріальних дій. Тобто,
звинувачення нотаріуса в тому, що він
не повідомив ОСОБА_1 про те, що договір
був оформлений тільки на двох осіб, без
права власності на позивачку та її
невістку, є надуманими, і пояснюються
тим, що позивачка могла забути
обставини за яких були укладені
договори десять років тому, або
навмисно перекручує факти для
досягнення своїх особистих цілей.

Заслухавши позивачку, відповідача та
їх представників, 3-х осіб по справі:
ОСОБА_4 та приватного нотаріуса ОСОБА_3,
свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_10, та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що в позові слід відмовити з
наступних підстав:

спірна квартира АДРЕСА_1 належить на
праві власності: ? її частки - ОСОБА_2,
відповідачу по справі, та ? частка -
неповнолітній ОСОБА_5, 2001р. народження,
на підставі договору купівлі-продажу
від 08.07.2003р., посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 1781 /а.с.5-6/. Про що, також,
внесено зміни в технічний паспорт на
квартиру /а.с.19-21/.

Відповідно довідки МКП «Основаніє», у
вищевказаній квартирі зареєстровані
та мешкають: з 07.08.2003р. - ОСОБА_1,
позивачка по справі, ОСОБА_2 - її син,
відповідач по справі, ОСОБА_4 - невістка,
3-я особа по справі, та онука ОСОБА_5, 2001р.
народження, а онука ОСОБА_6, 2003р.
народження, була зареєстрована в цій
квартирі 16.12.2003р. /а.с.22/.

Позивачка та її представник
наполягають на тому, що 08.07.2003р. у
приватного нотаріуса ОСОБА_3
укладалися дві угоди: два договори
купівлі-продажу квартир, а саме: 3-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка
належала на праві власності позивачці,
її сину, невістці та онуці ОСОБА_5 по ?
частині кожному, вони продали та
придбали 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Позивачка стверджує те, що її не було
попереджено про оформлення спірної
квартири на двох власників: сина та
неповнолітню онуку ОСОБА_5, хоча проти
неї позивачка жодних претензій не має.
Вона вважає, що син повинен погодитись
на оформлення за нею ? частки квартири,
а йому вистачить і ? частки квартири,
т.я. на теперішній час їй ніде жити, бо з
невісткою, дружиною сина, в неї не
склалися стосунки, через це, вона не
проживає в спірній квартирі з вересня
2013р. Позивачка та її представник
вважають, що відповідач та нотаріус
десять років тому її ошукали, тому,
вона залишилася без житла.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справах і щодо яких у сторін виник спір.
Доказування не можуть ґрунтуватися на
припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні,
08.07.2003р. в офісі у приватного нотаріуса
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, було укладено два
договори купівлі-продажу, а саме: 3-х
кімнатну кв.АДРЕСА_2, яка належала на
праві власності позивачці, її сину,
невістці та онуці ОСОБА_5 по ? частині
кожному, вони продали та придбали 3-х
кімнатну кв.АДРЕСА_1. При цьому, як
наполягає відповідач ОСОБА_2, його мати
- позивачка по справі, наполягла на
тому, щоб квартира була оформлена на
нього та неповнолітню онуку ОСОБА_5,
проти чого його дружина ОСОБА_4 не
заперечувала. Ці обставини підтвердив
в судовому засіданні і приватний
нотаріус ОСОБА_3, який пояснив, що він,
відповідно до вимог законодавства,
роз'яснив ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про наслідки
їх відмови від оформлення на них права
власності на квартиру, і попередив про
ризики, однак, вони наполягли на
оформленні кв.АДРЕСА_1, на двох осіб:
ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_5,
інтереси якої представляла законний
представник неповнолітньої дочки
ОСОБА_4, згідно розпорядження голови
Ленінської райадміністрації
Запорізької міськради від 04.07.2003р.
/а.с.74/.

Договір купівлі-продажу придбаної
квартири було посвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_3 за реєстровим № 1781,
та сторони скріпили свою згоду
власноручними підписами в журналі
реєстрації нотаріальних дій /а.с.5-6,75-76/.
Тобто, позивачка наполягала на тому,
щоб квартира була оформлена на сина та
неповнолітню онуку, т.я. укладення саме
такої угоди відповідає її дійсним
намірам, вона була адекватною, все
розуміла, тому, у нотаріуса не виникло
будь яких сумнівів в її дієздатності.
Крім того, поставивши свій підпис
тільки під одним договором, вона
усвідомлювала, що не є стороною іншого
договору, а саме, власником придбаної
квартири.

Відповідно до вимог ст.346 ЦК України,
право власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна, або
відмови власника від права власності.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1
08.07.2003р. з власної ініціативи, продала
свою частку в праві власності на
кв.АДРЕСА_2, та відмовилася від права
власності на частку в спірній
кв.АДРЕСА_1.

Через 10 років після укладення договору
купівлі-продажу спірної квартири,
позивачка просить суд визнати договір
частково недійсним на підставі ст.230 ЦК
України, посилаючись на те, що її син,
відповідач по справі, навмисно ввів її
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення при посвідченні
правочину. Однак, ці доводи позивачки
суд вважає надуманими, т.я. вони ні
якими доказами не підтверджуються, а
спростовуються поясненнями сторін по
справі та наданими суду доказами.

Судом безспірно встановлено, що
позивачка з родиною відповідача десять
років проживали в одній квартирі, в
якій всі разом зареєстровані, між ними
склався порядок користування
квартирою. Однак, між позивачкою та
невісткою, 3-ю особою по справі,
останнім часом склалися недружні
стосунки, і саме через це, позивачка
залишила квартиру в вересні 2013р.
/а.с.53-54/, про що підтвердили в судовому
засіданні і свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_10
При цьому, вони пояснили суду, що не
знають про обставини, за яких
посвідчувався договір купівлі-продажу
квартири в 2003р.

І тільки зараз, для того, щоб отримати
грошову компенсацію за частку
квартири, позивачка, як вважає суд,
звернулася до суду з вимогою про
визнання договору частково недійсним,
т.я. всі десять років не знала про те, що
не є співвласником спірної квартири.

Представник відповідача просила суд
застосувати до позову вимоги ст.267 ЦК
України, а саме, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення і сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.256-258 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Позовна давність у п'ять років
застосовується до вимог про визначення
недійсним правочину, вчиненого під
впливом обману.

Позивачка та її представник
наполягають на тому, що відповідач по
справі ошукав ОСОБА_1 при укладенні
договору купівлі-продажу спірної
квартири 08.07.2003р., але, суд, вважає
доводи позивачки та її представника
такими, що не відповідають дійсності,
та протирічать представленим по
справі доказам, а тому, не має підстав
ні для зміни тривалості позовної
давності, ні визнання поважними
причини пропуску строку позовної
давності, хоча, позивачка і не просила
суд про це, вважаючи, що на її позовні
вимоги, строки позовної давності
взагалі не поширюються.

Керуючись ст.10,60,212-215,218 ЦПК України,
суд

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідченого 08.07.2003р. приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 1781, та визнання за нею
права власності на ? частку цієї
квартири - відмовити за спливом строку
позовної давності.

На рішення суду протягом 10 днів може
бути подана апеляційна скарга до
апеляційного суду Запорізької області.

СУДДЯ: