У Х В А Л А

Іменем України

24 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі - Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання удаваним правочином договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, який було укладено між нею та відповідачем і посвідчено 23 листопада 2010 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Крім цього просила встановити, що відносини між нею та відповідачем регулюються правилами щодо такого правочину як договір довічного утримання, який насправді між ними було укладено.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, по-перше, вона є людиною похилого віку, непрацездатною, потребуюча стороннього догляду; по-друге, відповідачем не проводилась оплата вартості будинку, а відповідна відмітка в договорі купівлі-продажу про проведення такої оплати є нікчемною; по-третє, оспорюваним договором встановлено сервітут, відповідно до якого позивачка має право проживати в будинку безстроково та безплатно, що є умовою договору довічного утримання; по-четверте, місце проживання відповідача за місяць до укладення договору купівлі-продажу було зареєстровано в будинку з метою наступного догляду за позивачкою.

Рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Позивачка оскаржила це рішення, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення її вимог.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні апелянтка та її представник скаргу з наведених підстав підтримали.

Представник відповідача вважав, що підстав для задоволення скарги немає та пояснив, що позивачка всіляко намагається припинити відносини між нею та відповідачем, які виникли через рік після його укладення. І це знаходить своє вираження у пред'явленні у 2012 р. позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, який є предметом спору по даній справі, пред'явлення у 2014 р. позову про розірвання цього договору та пред'явлення даного позову.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Апеляційна скарга позивачки обґрунтована частково змістом норм цивільного законодавства, яке стосується правочинів та роз'ясненням, яке зазначено в постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Але само по собі це обґрунтування скарги не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і таке можливе лише при доведеності порушення вимог, встановлених цими нормативними актами. Для цього необхідно встановити фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції і правильність яких перевірилось судом апеляційної інстанції, та встановити, що ці обставини дають підставу для констатації порушень зазначеного законодавства. Але останнього по справі не встановлено.

Інша частина доводів апеляційної скарги є аналогічним обґрунтуванню позовної заяви: позивачка є людиною похилого віку, непрацездатною, потребуюча стороннього догляду; відповідачем не проводилась оплата вартості будинку, а відповідна відмітка в договорі купівлі-продажу про проведення такої оплати є нікчемною; оспорюваним договором встановлено сервітут, відповідно до якого позивачка має право проживати в будинку безстроково та безплатно, що є умовою договору довічного утримання; відповідач за місяць до укладення договору купівлі-продажу був зареєстрований в будинку з метою наступного догляду за позивачкою.

Однак на всі ці доводи дано відповідь в оскаржуваному рішенні суду з посиланням на відповідні норми діючого законодавства і таке обґрунтування оскаржуваного рішення є вірним.

Разом з цим відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Тому апеляційний суд вважав за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона полається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність оплати вартості будинку є одним з обґрунтувань позову, яку позивачка жодним доказом не підтвердила. Тому ця обставина є недоведеною. Натомість, в п.2 оспорюваного договору зазначено про проведення повного розрахунку до підписання договору і про відсутність претензій в сторін договору по цьому питанню.

Наявність встановленого п.11 договору купівлі-продажу сервітуту, відповідно до якого позивачка має право безплатно та безстроково користуватись будинком і тлумачення його апелянтом як умову виключно договору довічного утримання не відповідає діючому законодавству: відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Факт реєстрації місця проживання відповідача в будинку, що є предметом оспорюваного договору за місяць до його укладення з метою догляду за позивачкою не є підтвердженням укладення саме договору довічного утримання. Більш цього, твердження зазначеного факту не відповідає обставинам справи: договір укладено 23 листопада 2010 р., а реєстрація місця проживання відповідача в будинку відбулась 25 листопада 2010 р., що підтверджено копією його паспорта.

Щодо такого доводу як похилий вік позивачки, непрацездатність та потрібність стороннього догляду, то слід зазначити, що законодавством, яким врегульовано спірні відносини, виключення із загальних правил укладення правочину не встановлено і тому ці обставини самі по собі також не можуть бути підставою для визнання недійсним укладеного договору свідомо такою особою, що мало місце в даному випадку.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, які зазначені в рішенні суду першої інстанції, та виходячи з вищевказаного, судом першої інстанції вірно оцінено покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які не знали який саме договір будуть укладати сторони.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Більш цього, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24 травня 2012 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - тобто між цими ж особами, які є по даній справі, - про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку встановлено, що при укладенні цього договору не доведено наявність помилки щодо природи правочину у сторін договору при його укладенні. Це саме зазначено і в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2012 р., якою зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Тому навіть цього достатньо для відмови у задоволенні позову відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому суд констатує, що рішення суд першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Керуючись ст.ст.307,308, 315 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 липня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :