Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом виконувача обов'язків
прокурора Мукачівського району
Закарпатської області Д. Гіряка в
інтересах держави в особі Кольчинської
селищної ради Мукачівського району до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача Управління
Держземагентства у Мукачівському
районі Закарпатської області, про
скасування державного акта на право
власності на земельну ділянку та
повернення земельної ділянки власнику,
за апеляційною скаргою прокурора
Мукачівського району Р. П'ятки на
заочне рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 30 січня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

13.08.2012 в.о. прокурора Мукачівського
району Д. Гіряк звернувся в інтересах
держави в особі Кольчинської селищної
ради Мукачівського району до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2,
мотивуючи наступним. Відповідачу 01.08.2008
був виданий Державний акт серії ЯЕ №
451282 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1645 га для ведення
особистого селянського господарства в
урочищі «Діброва» в смт. Кольчино
Мукачівського району, підставою для
чого зазначене рішення 10-ї сесії 4-го
скликання Кольчинської селищної ради
від 23.06.2004. Однак, під час відповідної
перевірки та провадження у
кримінальній справі щодо ОСОБА_4 було
встановлено, що остання у червні 2004 р.
підробила рішення 19-ї сесії 23-го
скликання Кольчинської селищної ради
від 19.12.2001 про виділення серед інших
осіб ОСОБА_2 земельної ділянки площею
0,16 га в урочищі «Діброва» в смт.
Кольчино, на підставі якого у
подальшому Кольчинська селищна рада
23.06.2004 прийняла рішення про надання
відповідачу земельної ділянки у
власність. Обставини вчинення ОСОБА_4
злочинів установлені вироком
Мукачівського міськрайонного суду від
07.12.2011, що з урахуванням ухвали
Апеляційного суду Закарпатської
області від 24.05.2012 є чинним. Таким чином,
ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у
власність незаконно, на підставі
підробленого рішення органу місцевого
самоврядування.

Посилаючись на ці обставини, на
положення ЗК України і ЦК України щодо
захисту прав територіальної громади як
суб'єкта права власності на земельну
ділянку, позивач просив скасувати
Державний акт серії ЯЕ № 451282 на право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_2 01.08.2008, а земельну ділянку площею
0, 15 га повернути до земель запасу
Кольчинської селищної ради.

Заочним рішенням Мукачівського
міськрайонного суду від 30.01.2013 у позові
відмовлено.

Прокурор Мукачівського району Р.
П'ятка рішення суду оскаржив, вказує на
його незаконність, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, зокрема, що суд не
врахував обставини прийняття 23.06.2004
селищною радою рішення про надання
землі відповідачу. Просить рішення
суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора Романа М.С., який апеляцію
підтримав, розглянувши справу за
правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності інших учасників процесу,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази в
сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що державний
акт на право власності на землю був
виданий на підставі рішення органу
місцевого самоврядування, яке не
оспорювалося, не скасоване, а тому
відсутні підстави для визнання акта
недійсним. Однак, погодитись із таким
рішенням не можна, оскільки воно є
передчасним, необґрунтованим і
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Встановлено, що 01.08.2008 ОСОБА_2 видано
Державний акт серії ЯЕ № 451282 на право
власності на земельні ділянку площею
0,1645 га, розташовану в урочищі «Діброва»
смт. Кольчино Мукачівського району і
призначену для ведення особистого
селянського господарства (а.с. 81).
Підставою для надання землі у
власність в акті зазначено рішення 10-ї
сесії 4-го скликання Кольчинської
селищної ради від 23.06.2004. У справі
наявне рішення 19-ї сесії 23-го скликання
Кольчинської селищної ради від 19.12.2001
«Про виділення земельних ділянок в
селищі Кольчино», яким була виділена
серед інших осіб земельна ділянка
площею 0,16 га в урочищі «Діброва» і
ОСОБА_2 (а.с. 9-10). 23.06.2004 10-а сесія 4-го
скликання Кольчинської селищної ради
прийняла рішення «Про надання у
приватну власність земельних ділянок
для ведення особистого підсобного
господарства», яким вирішила серед
інших надати ОСОБА_2 у приватну
власність земельну ділянку площею 0,16
га в урочищі «Діброва» для ведення
особистого підсобного господарства
(а.с. 79-80).

Вироком Мукачівського міськрайонного
суду від 07.12.2011 (а.с. 12-14) встановлено, що
ОСОБА_4, працюючи на посаді секретаря
Кольчинської селищної ради, у червні 2004
року, зловживаючи своїм службовим
становищем, умисно, в інтересах третіх
осіб підробила рішення 19-ї сесії 23-го
скликання Кольчинської селищної ради
від 19.12.2001 про виділення земельних
ділянок в урочищі «Діброва» смт.
Кольчино шляхом внесення до його
змісту недостовірних даних щодо
надання земельних ділянок ряду
громадян, у т.ч., ділянки площею 0,16 га
ОСОБА_2, хоча його заява про виділення
земельної ділянки на сесії ради не
розглядалася і відповідне рішення не
приймалося, а в подальшому на підставі
цього рішення ОСОБА_2 рішенням
Кольчинської селищної ради від 23.06.2004
була надана земельна ділянка для
ведення особистого підсобного
господарства та був виданий державний
акт на право власності на землю. ОСОБА_4
було засуджено за вчинення злочинів,
передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК
України, ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 24.05.2012 вирок
у частині засудження ОСОБА_4 за
вчинення злочину, передбаченого ст. 366
ч. 2 КК України, був скасований із
звільненням засудженої від
кримінальної відповідальності у
зв'язку із закінченням строків
давності, а провадження в справі -
закрито (а.с. 11). За ЦПК України в
редакції, що була чинною на час
ухвалення рішення судом першої
інстанції, вирок у кримінальній справі,
що набрав законної сили, обов'язковий
для суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок, з питань,
чи мали місце ці дії та чи вчинені вони
цією особою (ст. 61 ч. 4).

У судовому засіданні 30.01.2013 прокурор
повідомив, що подав 24.01.2013 до
Мукачівського міськрайонного суду в
порядку адміністративного судочинства
позов до Кольчинської селищної ради
про скасування рішення 10-ї сесії 4-го
скликання ради від 23.06.2004 «Про надання у
приватну власність земельних ділянок
для ведення особистого підсобного
господарства», подав доказ надходження
позовної заяви до суду та просив
зупинити провадження в справі до
вирішення указаного позову (а.с. 84, 86-87).
Ухвалою від 30.01.2013 суд відмовив у
задоволенні клопотання про зупинення
провадження в справі виходячи з того,
що за наявності доказів звернення
прокурора до суду із адміністративним
позовом, відсутні докази відкриття
провадження в адміністративній справі
(а.с. 85.). У цьому ж засіданні суд ухвалив
заочне рішення в справі (а.с. 88-92).

Суд не порушив формальних правил, які
вказують на те, що доказом розгляду в
суді справи в порядку
адміністративного судочинства є
ухвала судді про відкриття провадження
в справі. Такої ухвали на момент
вирішення судом клопотання про
зупинення провадження в справі не було.
Водночас, суд не звернув уваги на те, що
на прийняття 23.06.2004 Кольчинською
селищною радою рішення про надання
відповідачу земельної ділянки на
підставі підробленого рішення від
19.12.2001, а відтак, і на незаконну видачу
державного акта на землю, вказував
зміст вироку Мукачівського
міськрайонного суду від 07.12.2011 і на ці
обставини як на підстави позову
посилався прокурор у заяві.

Позивач має як обов'язок доведення
своїх вимог, так і право на
використання процесуальних засобів,
які забезпечують можливість довести
позов з тих підстав, з яких його було
заявлено, обов'язком суду є
забезпечення сторонам можливості
виконання процесуальних обов'язків та
здійснення процесуальних прав (ст.ст. 1,
10, 11, 27, 31, 57-61, 131, ст. 160 ч. 2 ЦПК України).
Суд, за відсутності зловживання
стороною процесуальними правами, не
вправі обмежувати сторону у
обґрунтованому використанні
процесуальних можливостей для
доведення позову.

Суд першої інстанції смислу
процесуального закону та вищевказаних
обставин не врахував. Відмовивши в
позові власне лише тому, що рішення
селищної ради від 23.06.2004 не оспорене і
не скасоване, всупереч вимогам ст.ст.
212-215 ЦПК України щодо обов'язку
всебічної, повної оцінки всіх доказів у
сукупності та взаємозв'язку, належної
мотивації щодо підстав, з яких був
заявлений позов, перевірки та оцінки
доводів сторін, суд не дав жодної
оцінки і не навів у рішенні жодного
обґрунтування щодо наведеної підстави
позову, якою вмотивовувалася
незаконність видачі державного акта.
Тож у рішенні суду відсутнє
спростування доводів позову, не
наводив такого і відповідач.

Маючи в даному випадку підстави для
оголошення перерви з метою
забезпечення позивачу можливості
надати докази відкриття провадження в
адміністративній справі (ст. 8 ч. 8, ст. 191
ч. 2 ЦПК України), суд натомість
передчасно ухвалив рішення. Між тим, як
убачається з ухвали судді
Мукачівського міськрайонного суду від
31.01.2013, поданої апеляційному суду, вже
наступного дня після ухвалення
заочного рішення було відкрито
провадження в адміністративній справі
за позовом прокурора Мукачівського
району до Кольчинської селищної ради
про скасування рішення ради від 23.06.2004,
де третіми особами, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача зазначено серед
інших ОСОБА_2 (а.с. 111-112).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 29.01.2014 провадження в
адміністративній справі за
вищезгаданим позовом прокурора
закрито внаслідок підвідомчості спору
загальному суду в порядку цивільного
судочинства (а.с. 128-129). Рішенням
Мукачівського міськрайонного суду від
12.03.2014, що набрало законної сили 25.03.2014,
позов прокурора Мукачівського району
до Кольчинської селищної ради про
визнання недійсним рішення ради від
23.06.2004, де третіми особами, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні відповідача
зазначено серед інших ОСОБА_2,
задоволено, рішення 10-ї сесії 4-го
скликання Кольчинської селищної ради
від 23.06.2004 «Про надання у приватну
власність земельних ділянок для
ведення особистого підсобного
господарства» визнано недійсним (а.с.
130-134). Цим рішенням суду встановлено, що
заяви громадян про надання їм у
власність земельних ділянок та
матеріали, на підставі яких було
прийнято зазначене рішення, відсутні, а
рішення селищної ради від 23.06.2004 було
прийняте на підставі підробленого та
незаконного рішення ради від 19.12.2001.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч. 3
ЦПК України).

За приписами ст.ст. 13, 14, 41 Конституції
України, ст.ст. 316, 321, 325, 328, 373, 386 ЦК
України, ст.ст. 78, 81, 90, 152, 153 ЗК України
(нормативні акти в редакції, чинній на
час станом на 23.06.2004 і на 01.08.2008), право
власності на землю набувається
громадянами та реалізується
територіальною громадою відповідно до
закону, право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом, лише набуте у законний спосіб
право підлягає захисту. Відповідно до
вищенаведених законодавчих положень у
сукупності з нормами ст. 12 ч. 1 п.п. а), б),
з), ст. 81 ч. 1 п. б), ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. в), ст.
118 ч.ч. 6-10 ЗК України, ст. 16 ч. 5, ст. 25, ст. 26
ч. 1 п.п. 30, 34 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (Закон №
280/97-ВР) щодо порядку одержання
громадянином безоплатно у власність
земельної ділянки із земель
комунальної власності та повноважень
органів місцевого самоврядування,
селищна рада приймає рішення про
надання ділянки у власність на
підставі відповідної заяви
громадянина, після розгляду
розробленого встановленим порядком
проекту відведення земельної ділянки.
Право власності на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності, та його державної
реєстрації; це право посвідчується
державним актом (ст. 125 ч. 1, ст. 126 ч. 1 ЗК
України).

Таким чином, рішення органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність є підставою для
виникнення права власності, виникнення
права нерозривно пов'язане з
оформленням відповідного державного
акта, який є похідним від рішення про
надання землі у власність і посвідчує
право власності, що виникло. Акти
органів місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку, відповідні рішення органів
місцевого самоврядування, а також акти,
якими порушуються права щодо
володіння, користування чи
розпорядження земельними ділянками,
визнаються недійсними, скасовуються
судом (ст. 59 ч. 10 Закону № 280/97-ВР, ст. 152 ч.
3 п. «г», ст. 155 ч. 1 ЗК України). Із
визнанням недійсним (скасуванням)
рішення органу місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність перестає існувати
підстава, на якій був виданий державний
акт на право власності щодо такої
ділянки.

Прийняття Кольчинською селищною радою
рішення про надання ОСОБА_2 земельної
ділянки у власність та видача на
підставі такого рішення державного
акта на право власності на землю були
наслідком вчинення злочину, відповідні
обставини були доведені у порядку
кримінального судочинства. Між тим, суд
першої інстанції хоча і послався у
рішенні на вирок місцевого суду та
ухвалу апеляційного суду, однак,
всупереч положенням ст. 124 ч. 5
Конституції України, ст. 403 КПК України
(1960 р.), фактично не врахував
установлені ними обставини, дії, їх
наслідки, не взяв до уваги, що судове
рішення в кримінальній справі, яке
набрало законної сили, є обов'язковим і
підлягає виконанню на всій території
України. Рішення суду не відповідає
суті встановленого у справі і фактично
зводить нанівець значення вироку суду
в кримінальній справі, тоді як метою
кримінального судочинства та
результатом провадження у
кримінальній справі є, крім іншого,
усунення наслідків злочину, створення
умов для відновлення порушених прав і
порядку. Набуття особою права
власності апріорі не може бути
законним, якщо це стало можливим
внаслідок вчинення злочину і як таке
порушує права інших осіб та/або
територіальної громади, порушує
установлений офіційний законодавчий
порядок. Певні факти були встановлені
та могли бути покладені в
обґрунтування позову тільки після
закінчення провадження в кримінальній
справі і до суду прокурор звернувся із
позовом через три місяці після
постановлення ухвал апеляційної
інстанції в кримінальній справі.

Місцевий суд неповністю з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, порушив норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення позовної
вимоги про визнання державного акта на
право власності на земельну ділянку
недійсним. Видача спірного державного
акта на право власності на землю не
може бути визнана законною, як не може
вважатися набутим у законний спосіб і
право власності ОСОБА_2 на землю. Суд
необґрунтовано відмовив у задоволенні
цієї вимоги, тоді як з урахуванням
встановленого при апеляційному
розгляді справи право власності
територіальної громади на землю
підлягає захисту, а вимогу слід визнати
доведеною і такою, що підлягає
задоволенню (ст. 10 ч. 2, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61
ЦПК України).

Стосовно вимоги про повернення
земельної ділянки площею 0, 15 га до
земель запасу Кольчинської селищної
ради колегія суддів враховує наступне.
На відміну від положень ЗК України (1990
р.), за правилами якого землі запасу
були виділені в окрему, рівну з іншими,
категорію земель (ст.ст. 2, 80, 81), із
набранням з 01.01.2002 р. чинності ЗК
України (2001 р.) землі запасу не
виділяються в окрему категорію земель
і у запасі можуть перебувати земельні
ділянки кожної категорії земель, які не
надані у власність або користування
громадян чи юридичних осіб (ст. 19 ЗК
України (2001 р.)). Отже, ставлячи питання
про повернення земельної ділянки до
земель запасу селищної ради, позивачу
належало вказати, до запасу земель якої
конкретної категорії слід повернути
земельну ділянку. Такого обґрунтування
мотивувальна частина позову і
відповідного формулювання - позовна
вимога не містять, а за обставинами
справи вирішення питання про
належність земельної ділянки до земель
запасу відповідної категорії не
належить до компетенції суду. Крім
того, позивач просив повернути
селищній раді земельну ділянку площею
0,15 га, що не відповідає площі земельної
ділянки, на яку був виданий оспорений
державний акт. Тож позовна вимога є
необґрунтованою, неконкретною і не
може бути задоволена, у позові в цій
частині слід відмовити з наведених
вище підстав, у той час, як суд першої
інстанції відмовив у задоволенні цієї
вимоги внаслідок відмови у визнанні
державного акта недійсним.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити
частково, заочне рішення суду
скасувати, позов задовольнити
частково, державний акт на право
власності на земельну ділянку визнати
недійсним, у решті позову - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора
Мукачівського району Закарпатської
області Р. П'ятки задовольнити
частково, заочне рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 30 січня 2013 р.
скасувати, позов виконувача обов'язків
прокурора Мукачівського району Д.
Гіряка в інтересах держави в особі
Кольчинської селищної ради
Мукачівського району до ОСОБА_2 про
скасування державного акта на право
власності на земельну ділянку та
повернення земельної ділянки власнику
задовольнити частково, виданий 01.08.2008
ОСОБА_2 Державний акт серії ЯЕ № 451282 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1645 га для ведення особистого
селянського господарства, розташовану
в урочищі «Діброва» в смт. Кольчино
Мукачівського району, визнати
недійсним, у решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді