Справа № 2-1210/14

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - А.В. Гораєвської

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про поновлення на роботі, скасування наказів, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом та після збільшення розміру позовних вимог просила суд скасувати п.8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 82 від 17.06.2013 про звільнення позивача з посади завідувача секретної бібліотеки відділу захисту інформації та криптології; скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2012 №145, від 27.07.2012 № 156, від 28.09.2012 №202, від 08.11.2012 № 237, від 14.12.2012 № 272 та від 07.05.2013 № 127, як незаконні; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача секретної бібліотеки відділу захисту інформації та криптології військової частини НОМЕР_1 , з 17 червня 2013 року; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.06.2013 до дня поновлення на роботі; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму середнього заробітку за період відпустки з 01.04.2013 по 12.05.2013 урозмірі 5787,01 грн; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період з 13.05.2013 по 17.06.2013 в розмірі 5002 грн; стягнути з командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала в установі відповідача завідувачем секретної бібліотеки з 2001 року та з 17 червня 2013 року була звільнена з займаної посади за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення та за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - прогулу без поважних причин. Вважала, щодо неї проведена процедура звільнення працівника з ініціативи роботодавця з порушенням трудового законодавства, не доведена її вина щодо систематичного невиконання трудових обов`язків; відповідач не мав підстав не надавати позивачу щорічну основну та додаткову відпустку за 2013 рік, умисно не допускав позивача до робочого місця, чим порушив її конституційні права на працю та відпочинок. На думку позивача її звільнення є незаконним, оскільки порушень трудових обов`язків вона не допускала, а наказ про звільнення таким, що виданий з порушенням вимог КЗпП України.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в позовній заяви (т.1 а.с.1-6) та письмових поясненнях та доповненнях (т.1 а.с.197-201, 230-233, т.2 а.с.32-39).

Представники відповідача та третьої особи, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви та просили відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення проведено відповідно до вимог чинного законодавства, що виклали в своїх запереченнях (т.1 а.с.94-102).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що при звільненні позивача були додержані норм законодавства, що регулює звільнення працівника.

Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При цьому, суд не може погодитися з твердженнями позивача стосовно того, що її права були порушені відповідачем при звільненні, оскільки вказані ствердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка було звільнено з посади завідувача секретної бібліотеки військової частини НОМЕР_1 17 червня 2013 року, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2013 № 82 на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення (накази командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2012 № 145, від 27.07.2012 № 156, від 28.09.2012 № 202, від 08.11.2012 № 237, від 14.12.2012 № 272) та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - прогулу без поважних причин за період з 01.04.2013 по 17.06.2013 (т.1 а.с.7).

Позивач працювала в військовій частині НОМЕР_1 на посаді завідувача бібліотеки секретного відділення з 2001 року.

12 березня 2013 року позивачем було подано заяву про надання їй відпустки, в якій вона просила надати їй основну щорічну відпустку тривалістю 28 календарних днів з 01.04.2013 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів., зазначивши, що відпустку буде проводити в республіці Казахстан (т.1 а.с.122). Командиром військової частини у своїй резолюції на заяві ОСОБА_1 не задоволено її прохання про надання щорічної відпустки у вказаний в заяві період, натомість прийнято рішення, що позивач повинна використати відпустку відповідно до графіку відпусток військової частини НОМЕР_1 на 2013, а саме з 06.05.2013 тривалістю 24 доби, який затверджений командиром В/ч 29.12.2012 (т.1 а.с.123). До ОСОБА_1 було доведено графік відпусток 03.01.2013, про що був складений відповідний акт (т.1 а.с.124).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для окремих категорій працівників відповідно до законодавства встановлена більша тривалість відпустки. Посада, яку займала ОСОБА_1 , а саме «завідувач секретної бібліотеки», не відноситься до категорій посад, яким встановлена більша тривалість відпустки, ніж 24 календарних дні, а не 28 як стверджує позивач.

Відповідно до ч.10 ст.10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власниками або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Згідно п.п.2 аб.1 ст.8 Закону України «Про відпустки» (щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів), наказу Міністра оборони України №203 від 19.05.1998, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2012 №290 «Про встановлення тривалості додаткової відпустки працівникам ЗСУ військової частини НОМЕР_1 », для категорії «завідувач секретної бібліотеки» визначено 6 календарних днів. Тобто в сукупності позивач мала право на чергову та додаткову відпустку за 2014 рік терміном 30 днів.

За твердженням позивача вона має право на чергову відпустку у зручний для неї час з огляду на статус ветерана праці та право на відпустку у неї має наступати після подачі відповідної заяви до роботодавця. Однак судом не встановлено доказів щодо надання позивачем до військової частини відповідних, належно засвідчених, процесуальних документів, які б надавали їй право на відпустку поза графіком. Крім того, виходячи зі змісту заяви ОСОБА_1 від 12.03.2013 про надання їй чергової відпустки за 2013 рік судом встановлено, що будь-яких правових підстав та причин, які б надавали їй право на відпустку поза графіком, позивачем у заяві не вказувалось.

Суд також не погоджується з такою думкою позивача, оскільки відповідно до наказу Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 №489, формою первинної облікової документації підприємств, установ, організацій стосовно надання відпусток є наказ (розпорядження) про надання відпустки.

Виходячи із пояснень сторін, жодних наказів про надання відпусток позивачу адміністрацією відповідача не видавалось. Даний факт не заперечується сторонами.

Однак не зважаючи на відсутність наказів про надання щорічної основної та додаткової відпустки, позивач у період з 01.04.2013 по 13.05.2013 (01.04.2013, 02.04.2013, 03.04.2013, 04.04.2013, 05.04.2013, 08.04.2013, 09.04.2013, 10.04.2013, 11.04.2013, 12.04.2013, 15.04.2013, 16.04.2013, 17.04.2013, 18.04.2013, 19.04.2013, 22.04.2013, 23.04.2013, 24.04.2013, 25.04.2013, 26.04.2013, 29.04.2013, 30.04.2013, 07.05.2013, 08.05.2013), не виходила на роботу, чим порушила розпорядок дня військової частини НОМЕР_1 , трудові обов`язки, ст.ст.30, 139 КЗпП України.

В судовому засіданні також встановлено, що з 13.05.2013 по 24.05.2013 та з 29.05.2013 по 14.06.2013 позивач перебувала на лікарняному (т.2 а.с.4, 5). За робочі дні - 27.05.2013 (понеділок) та 28.05.2013 (вівторок) позивачкою доказів щодо правомірності відсутності останньої на робочому місці не надано.

З пояснень представників відповідача з`ясовано, що представники військової частини неодноразово звертались до позивача з метою отримання від останньої будь-яких пояснень та правових документів щодо відсутності її на роботі з 13.05.2013 по 17.06.2013 (т.1 а.с.150, 166, 179) та проводилось розслідування по даному факту із зверненням до правоохоронних органів щодо відсутності позивача на роботі (т.1 а.с.158-174).

Таким чином невихід на роботу без поважних причин є прогулом.

Щодо звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням раніше застосовуваних до неї заходів дисциплінарного стягнення) судом встановлено що протягом 2012-2013 років позивачка притягувалась до дисциплінарної відповідальності, з оголошенням дисциплінарного стягнення «догана». Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2012 № 145 оголошено догану ОСОБА_1 за відсутність останньої на роботі без поважних причин та відповідного дозволу керівництва військової частини НОМЕР_1 27.06.2012 р. у робочий час із 12.59 до 13.12 та із 14.00 до 15.38. (т.2 а.с.74, 75 );

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2012 № 156 оголошено догану ОСОБА_1 за порушення вимог п.170 «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях», затвердженого

постановою Кабінету Міністрів України № 1561-12, п. 2.1.7 «Інструкції з порядку охорони державної таємниці в Міністерстві оборони України» від 16.10.2006 р. №600, трудових обов`язків щодо забезпечення виконання вимог режиму секретності у секретній бібліотеці (т.2 а.с.86, 87);

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2012 № 202 оголошено догану ОСОБА_1 за відмову від виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2012 № 102 в частині виконання покладених на неї обов`язків бібліотекаря секретної бібліотеки, що призвело до зриву термінів виконання завдань військової частини НОМЕР_1 та за неналежне виконання функціональних обов`язків в частині «організації видачі секретних видань...», «виконання обов`язків у разі відсутності бібліотекаря секретної бібліотеки», загального обов`язку завідувача секретної бібліотеки щодо належної організації роботи секретної бібліотеки та ст. 139 КЗпП України (т.2 а.с.104, 105);

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2012 № 237 оголошено догану ОСОБА_1 за порушення вимог п.2.2.1 наказу Міністерства оборони України від 16.10.2006 р. №600 «Про затвердження Інструкції з порядку охорони державної таємниці в Міністерстві оборони України» та недбале ставлення до своїх функціональних обов`язків та їх неналежне виконання, що призвело до порушення ст.139 КЗпП України (т.2 а.с. 125);

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2012 № 272 оголошено догану ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, невиконання розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2012 № 53, розпорядження заступника командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2012 (чим порушено вимоги підпункту 2.2.12 розділу 2 наказу Міністерства оборони України від 16.10.2006 №600 «Про затвердження Інструкції з порядку охорони державної таємниці в Міністерстві оборони України»), ст.139 КЗпП України та функціональних обов`язків завідувача секретної бібліотеки (т.2 а.с. 132).

Твердження ОСОБА_1 щодо не ознайомлення її з вище вказаними наказами командира військової частини НОМЕР_1 , матеріалами службового розслідування та ненадання останній копій цих наказів не відповідає дійсності, з огляду на те, що на окремих наказах є відповідні записи та підписи останньої : наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2012 № 145 (т.2 а.с.75 зв.) та від 28.09.2012 № 202 (т.2 а.с. 105 зв.). В інших випадках з огляду на відмову ОСОБА_1 ставити підписи про ознайомлення, у військовій частині складались відповідні акти (т.1 а.с.226 - 228).

Вказана позивачем обставина щодо не ознайомлення з відповідними наказами також спростовується тим фактом, що саме ОСОБА_1 оскаржувалися деякі накази до керівництва Міністерства оборони України, Військової служби правопорядку ЗС України та Київської прокуратури за нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України. За результати звернень їй було відмовлено в скасуванні вказаних наказів, з підстав їх законності (т.1 а.с. 221; т.2 а.с. 7-9; т.2 а.с 201).

Підстав для скасування вищевказаних наказів судом не виявлено, крім того на момент звернення до суду з вимогою про скасування наказів, по деяким з них сплинув строк звернення до суду. Так згідно статі 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. До суду позивачка звернулася 17.07.2013, тобто на момент звернення до суду про скасування наказів, по деяким з них, минуло більше трьох місяців з дня коли ОСОБА_1 дізналася про порушення її права. До суду із клопотанням про поновлення пропущеного строку позивачка не зверталася.

Відповідно до п.4 ч.І ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках :

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Виходячи з цього, суд вбачає наявність правових підстав для звільнення позивача з посади завідувача секретної бібліотеки військової частини НОМЕР_1 за прогули та систематичне невиконання позивачем без поважних причин трудових обов`язків.

В своїй заяві позивач зазначає, що при звільненні була порушена процедура звільнення.

Однак відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України в день звільнення 17.06.2013, командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 та в присутності службових осіб військової частини: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представника Центрального управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській обл.) полковника ОСОБА_12 , співробітника 4 відділу 2 ГВ УВКР ДКР Служби безпеки України Грабовця М.С. до ОСОБА_1 було доведено наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2013 № 82 про звільнення позивача з роботи на підставі п.п. 3 та 4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Також, позивачу були запропоновані розрахункові кошти по роздавальній відомості №123 у зв`язку із звільненням, витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2013 р. № 82 та трудову книжку із записом про звільнення на підставі п.п.3 та 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, завірену печаткою військової частини НОМЕР_1 , що засвідчено відповідним актом (т.1 а.с.104). Крім того, командиром військової частини в присутності зазначених осіб позивачу було запропоновано надати усні або письмові поясненя за фактом її відсутності на роботі з 01.04.2013 по 17.06.2013 та порушення трудової дисципліни на що отримано відмову від останньої, про складено відповідний акт (т.1 а.с. 179).

Також 18.06.2013 на домашню адресу ОСОБА_1 було направлено лист з проханням забрати свою трудову книжку і розрахункові кошти та витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2013 № 82, який отримано останньою (т.1 а.с.105-107).

Вищевказані факти були підтверджені свідками, допитаними у залі судового засідання, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Вказаними свідками також було підтверджено факти систематичного неналежного виконання позивачкою трудової дисципліни.

Свідок ОСОБА_15 , яка була викликана до суду за проханням позивача, надала відповідні пояснення по справі, однак суд критично оцінює їх, оскільки було з`ясовано, що свідок була змушена звільнитися з роботи у зв`язку з відсутністю порозуміння з керівництвом, що надало її свідченням ознак суб`єктивного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Враховуючи те, що порушень прав позивача під час звільнення в судовому засіданні не встановлено, суд вважає за необхідне відмовити в позові повністю. Крім того позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди висунуті до третьої особи.

Таким чином, оскільки в діях відповідача та третьої особи відсутнє порушення прав позивачка, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України.

На основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати по справі суд відносить за рахунок держави.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст.2-4, 10, 16, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 294-296 ЦПК України, ст.43 Конституції України; ст.ст. 30, 40, 47, 116, 139, 233 КЗпП України суд,-

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про поновлення на роботі, скасування наказів, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка його оскаржує протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя - Г.О. Козленко