У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Парінова І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Державної
казначейської служби України та
прокуратури Сколівського району
Львівської області про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
незаконними діями органу досудового
слідства, за касаційними скаргами
Державної казначейської служби
України та прокуратури Сколівського
району Львівської області на рішення
Сколівського районного суду
Львівської області від 12 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 19 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л
а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що вироком
Сколівського районного суду
Львівської області від 22 березня 2011
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 19 липня 2011 року, його виправдано у
зв'язку з відсутністю в його діях
складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366,
ч. 1 ст. 365 КК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури, які
полягали у незаконному притягненні
його до кримінальної відповідальності
та обумовленому цим безпідставному
утриманні тривалий час на підписці про
невиїзд, йому було спричинено
матеріальну шкоду у розмірі 15
000 грн, а також моральну шкоду, яку він
оцінює в 120 000 грн.

Рішенням Сколівського районного суду
Львівської області від 12
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 19 вересня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 у рахунок
відшкодування моральної шкоди 60 000 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 15 000 грн, сплачених у
зв'язку із наданням юридичної допомоги
у кримінальній та цивільній справах.

У касаційній скарзі Державна
казначейська служба України просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволені позовних вимог ОСОБА_3
відмовити, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

У касаційній скарзі прокуратура
Сколівського району Львівської
області просить скасувати оскаржувані
судові рішення та передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
оскільки щодо позивача був з
постановлений виправдувальний вирок,
то у відповідності до вимог ст. ст. 1, 2
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» у нього виникло
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів в цій частині, так як
вони відповідають вимогам закону,
узгоджуються з матеріалами справи та
встановленими обставинами.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що постановою прокурора
Сколівського району Львівської
області від 28 квітня 2009 року за
результатами розгляду матеріалів
перевірки у порядку нагляду за
додержанням земельного законодавства
порушено кримінальну справу відносно
службових осіб Нижньорожанківської
сільської ради Сколівського району
Львівської області за фактом
зловживання службовим становищем та
службового підроблення за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2
ст. 366 КК України.

Постановою слідчого прокуратури
Сколівського району Львівської
області від 24 липня 2009 року порушено
кримінальну справу відносно
ОСОБА_3 за ознаками злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК
України.

Постановою слідчого прокуратури
Сколівського району Львівської
області від 29 грудня 2009 року дії ОСОБА_3
перекваліфіковано з ч. 2 ст. 364 та
ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 365 та ч. 1
ст. 366 КК України. Цього ж дня його
притягнено як обвинуваченого та
оголошено відповідну постанову, а в
подальшому відносно нього був обраний
запобіжний захід підписка про невиїзд.

Вироком Сколівського районного суду
Львівської області від 22
березня 2011 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 19 липня 2011 року, у
кримінальній справі про обвинувачення
ОСОБА_3 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 1 ст. 365 та ч.
1 ст. 366 КК України, ОСОБА_3 визнано
невинуватим та виправдано у зв'язку з
відсутністю у його діях складу злочину,
а обраний стосовно нього запобіжний
захід скасовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури
або суду, відшкодовується на загальних
підставах, а ч. 7 ст. 1176 ЦК України
передбачено, що порядок відшкодування
шкоди, завданої незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органу
дізнання, попереднього (досудового)
слідства, прокуратури або суду,
встановлюється законом.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України
від 1 грудня 1994 року «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» шкода, завдана
громадянинові внаслідок: 1) незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян; 2) незаконного
застосування адміністративного арешту
чи виправних робіт, незаконної
конфіскації майна, незаконного
накладення штрафу; 3) незаконного
проведення оперативно-розшукових
заходів, передбачених законами України
«Про оперативно-розшукову діяльність»,
«Про організаційно-правові основи
боротьби з організованою злочинністю»
та іншими актами законодавства, -
відшкодовується у повному обсязі
незалежно від вини посадових осіб
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадках: 1)
постановлення виправдувального вироку
суду; 1-1) встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали чи постанови суду чи
іншому рішенні суду про повернення
справи на додаткове розслідування чи
новий судовий розгляд) факту
незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
чи порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів; 2)
закриття кримінальної справи за
відсутністю події злочину, відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину; 3) відмови в порушенні
кримінальної справи; 4) закриття справи
про адміністративне правопорушення.

Визначаючи розмір грошового
відшкодування моральної шкоди, що
підлягає стягненню на користь
позивача, суд правильно керувався
вимогами вищезазначеного
законодавства та конкретними
обставинами справи, врахувавши при
цьому глибину фізичних та душевних
страждань позивача, яких він зазнав у
зв'язку з незаконним притягненням його
до кримінальної відповідальності та
обранням йому запобіжного заходу у
вигляді підписки про невиїзд, що
призвело до порушення його нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя в сім'ї та суспільстві. При
визначенні розміру відшкодування суд
врахував вимоги розумності і
справедливості.

Разом з тим, стягуючи з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_3
компенсацію витрат на правову
допомогу, надану у кримінальній і
цивільній справах, суд виходив з того,
що ці витрати позивачем документально
підтверджені та їх розмір розрахований
вірно.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду»
громадянину підлягають поверненню
суми, сплачені ним у зв'язку з наданням
правової допомоги.

Згідно з п. 10 Положення про
застосування даного Закону до сум,
сплачених у зв'язку з наданням правової
допомоги відносяться суми, сплачені за
участь адвоката у справі, написання
касаційної і наглядової скарги, а також
внесені ним в рахунок оплати витрат
адвоката у зв'язку з поїздками у справі
до касаційної та наглядної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
витрати на правову допомогу належать
до судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсаційних витрат,
пов`язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави»
установлено, що граничний розмір
витрат, пов`язаних з правовою допомогою
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, не повинен
перевищувати суму, що обчислюється
виходячи з того, що зазначеній особі
виплачується 40 % розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Відповідно до п. 3 Порядку оплати праці
адвокатів з надання громадянам
правової допомоги в кримінальних
провадженнях за рахунок держави,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 14 травня
1999 року № 821 оплата праці адвокатів
здійснюється в розмірі 2,5 відсотка
мінімальної заробітної плати за годину
роботи адвоката під час здійснення
кримінального провадження.

Вирішуючи питання про відшкодування
витрат на правову допомогу, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України на зазначене уваги не
звернув; стягуючи на користь позивача 15
000 грн витрат на юридичну допомогу, не
врахував, що хоча ці витрати й
підтверджені документально, але
законодавством установлено граничний
розмір їх компенсації, та не з'ясував,
який саме розмір такої компенсації
підлягає відшкодуванню, належним чином
не перевірив доводів відповідачів, що
позивачем не надано детального
розрахунку сум, витрачених ним на
правову допомогу, виходячи із реальної
погодинної участі його захисника у
кримінальному та цивільному
провадженнях.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги в
цій частині; в ухвалі не зазначив
конкретних обставин і фактів, що
спростовують такі доводи, і помилково
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

З огляду на допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
процесуального права, ухвалені ними
судові рішення підлягають скасуванню в
частині стягнення витрат на правову
допомогу з підстав, передбачених ч. ч. 2,
3 статті 338 ЦПК України, з направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Державної
казначейської служби України та
прокуратури Сколівського району
Львівської області задовольнити
частково.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 12
квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 19
вересня 2013 року в частині стягнення
витрат на правову допомогу скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Сколівського
районного суду Львівської області від
12 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 19 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О.
Карпенко І.К. ПаріноваСудді:В.І. Амелін