АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1355/2014
Головуючий у І інстанції - Гуменюк А.І.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Онищенко О.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 5 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Головного управління житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації, ОСОБА_3 про
визнання незаконними наказу та
свідоцтва про право власності на
квартиру та визнання права власності
на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач 4 березня 2013 року звернувся до
суду з позовом до Головного управління
житлового забезпечення КМДА, ОСОБА_3
про визнання незаконними наказу,
Свідоцтва про право власності на
квартиру та визнання права власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2004 році
він уклав інвестиційний договір на
будівництво квартири в будинку
АДРЕСА_1, і що будівництво квартири ним
було профінансовано одноособово у
повному обсязі. В 2005 році він
зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 Під час
розлучення із ОСОБА_3 у 2011 році він
випадково дізнався, що свідоцтво про
право власності на спірну квартиру
було оформлено Головним управлінням
житлового забезпечення КМДА на нього
та на ОСОБА_3 у рівних частках, згідно з
наказом від 18 липня 2006 року № 1360-С/КІ.
Зазначав, що загальна вартість спірної
квартири склала 328 838 грн., з них лише 20 160
грн. були сплачені ним під час шлюбу,
тому вважає, що підстави для видачі
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру в рівних частках на
нього та на ОСОБА_3 були відсутні.
Просив суд визнати незаконними наказ
Головного управління житлового
забезпечення КМДА від 18 липня 2006 року №
1360-С/КІ та Свідоцтво про право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, видане від 25 липня 2006 року на
ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах,
та визнати за ОСОБА_2 право власності на
спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 5 листопада 2013 року
провадження у справі в частині
позовних вимог ОСОБА_2 до Головного
управління житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації щодо визнання
незаконними наказу та Свідоцтва про
право власності на квартиру закрито, з
тих підстав, що набрала законної сили
ухвала суду про закриття провадження у
справі у зв'язку з відмовою позивача
від позову, постановлена з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 5 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
квартиру відмовлено.

Ухвалою від 19 березня 2013 року ухвалу
Шевченківського районного суду м.Києва
від 5 листопада 2013 року про часткове
закриття провадження по справі
скасовано та передано для продовження
розгляду.

В апеляційній скарзі
представник позивача просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
вказуючи на порушення норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Представники позивача в суді
апеляційної інстанції просили
задовольнити апеляційну скаргу,
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 просив
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі Договору про відступлення
права вимоги від 9 квітня 2004 року
ОСОБА_4 відступив, а ОСОБА_2 набув права
вимоги виконання зобов'язань за
інвестиційним договором від 25 грудня
2003 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПП
«Будмаш». Вартість квартири за даним
договором встановлена 308 678 грн.( а.с.11).

Додатковою угодою від 11 травня 2004 року
було внесено зміни та доповнення до
Інвестиційного договору від 25 грудня
2003 року про фінансування будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1, за якою «
новий інвестор ( ОСОБА_2) набуває всі
права та обов'язки по інвестиційному
договору».( а.с.12)

Із квитанції вбачається, що 22 квітня 2004
року ОСОБА_2 внесено на рахунок АТ
Брокбізнесбанку кошти в сумі 308 678 грн.
як оплату за квартиру АДРЕСА_1 -
меморіальний ордер № 8 ( а.с.13).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 2 листопада
2005 року (а.с. 19).

Згідно зі Свідоцтвом про право
власності, виданим від 25 липня 2006 року
на підставі наказу Головного
управління житлового забезпечення
КМДА від 18 липня 2006 року № 1360-С/КІ,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири
АДРЕСА_1 в рівних частинах (а.с. 18).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними
наказу Головного управління житлового
забезпечення КМДА та свідоцтва про
право власності на квартиру та
визнання права власності на квартиру,
суд першої інстанції порушив норми
матеріального та процесуального права
та прийшов до висновків, які не
відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст.. 57 ч.1 п.1 СК України
особистою приватною власністю
чоловіка, дружини є майно, набуте нею,
ним до шлюбу.

Кошти в розмірі 308 678 грн., внесені 22.04.2004
року на виконання умов інвестиційного
договору, є дошлюбними коштами
позивача, який шлюб з відповідачкою
зареєстрував лише 2 листопада 2005 року.

Як вбачається із Додаткової угоди про
внесення змін та доповнень до
Інвестиційного договору від 10 січня 2006
року ОСОБА_3 включена як інвестор в
угоду лише в січні 2006 року та спільно з
позивачем сплатила додатково 20 160 грн (
а.с.14-15).

За таких обставин частка позивача в
квартирі АДРЕСА_1 становить 308 678 + ( 20 160:2)
= 318 758 грн, а частка ОСОБА_3 - 10 080 грн, що
відповідно становить 97100 часток та 3100
частки.

Тому наказ Головного управління
житлового забезпечення КМДА від 18
липня 2006 року № 1360-С/КІ та Свідоцтво про
право власності на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, видане від 25 липня 2006
року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
долях є частково недійсними, в частині
рівних долей, оскільки доля ОСОБА_2
становить 97100, а доля ОСОБА_3 - 3100 частин,
а Головним управлінням житлового
забезпечення КМДА при видачі наказу та
Свідоцтва про право власності не було
враховано зазначені обставини та
помилково видано право установчі
документи із невірно зазначеними
долями сторін.

Посилання представника відповідача
ОСОБА_3 на ту обставину, що частки в
квартирі сторін не можуть бути змінені,
оскільки це питання було вже предметом
спору між сторонами при поділі
спільного майна подружжя, де рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 20 березня 2012 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
а саме спірної квартири , відмовлено, не
може бути прийнято до уваги.

Як вбачається із зазначеного рішення
позивачу було відмовлено в задоволенні
його вимог із тих підстав, що мав місце
правовстановлюючий документ, а саме
Свідоцтво про право власності, в якому
вже бути встановлені частки сторін в
спірній квартирі, а саме їх долі
визначені рівними.

В даний час позовні вимоги заявлені із
інших правових підстав, тому рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 20.03.2012 року не має преюдиційного
значення для вирішення даного спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції
застосував строк позовної давності,
посилаючись на те, що з 2006 року позивачу
було відомо про порушення його права,
однак, протягом трьох років ним не
заявлялися вимоги про захист
порушеного права.

Відповідно до ст.. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Позивач ОСОБА_2 пояснив, що йому стало
відомо, що його право порушено лише
після розірвання шлюбу.

Колегія суддів , проаналізувавши та
оцінивши всі вищевикладені обставини
по справі у їх сукупності, прийшла до
висновку, що відповідач не надала
достовірних доказів того, що позивачу
було до 2011 року достовірно відомо, що
його право порушено, оскільки як
вбачається із матеріалів справи, а саме
із заяви про оформлення свідоцтва про
право власності на спірну квартиру,
зазначену заяву писала лише відповідач
ОСОБА_3( а.с.166) і отримувала зазначене
свідоцтво лише ОСОБА_3

ОСОБА_2 , як він пояснив, не знав, і на
думку суду, не міг знати про те, що в
наказі та в свідоцтві частки сторін
всупереч інвестиційному договору
будуть визначені рівними, тому підстав
для застосування строку позовної
давності та відмови у позові немає.

Посилання відповідача та її
представника на те, що житловий
будинок АДРЕСА_1 введений в
експлуатацію у лютому місяці 2006 року
згідно з розпорядженням
Шевченківської районної в м. Києві
державної адміністрації.

1 серпня 2006 року між ТОВ
«Будмаш-Сервіс», як виконавцем, з
одного боку, та ОСОБА_2, як споживачем, з
другого боку, було укладено Договір про
участь у витратах на утримання будинку
та прибудинкової території, предметом
якого є забезпечення виконавцем
обслуговування та поточного ремонту
житлового будинку та прибудинкової
території за адресою: квартира АДРЕСА_1,
що свідчить про обізнаність позивача
із Свідоцтвом на право власності, на
підставі якого і укладався зазначений
договір, не може бути прийнято до уваги,
оскільки ОСОБА_2 одноосібно укладав із
ТОВ «Будмаш-Сервіс», даних в самому
договорі про те, що ОСОБА_3 має право
власності на 12 частину квартири не
зазначено, тому підстав вважати, що
ОСОБА_2 було відомо про порушення його
права в 2006 році немає.

Крім того, відповідач посилалася на те,
що 3 лютого 2009 року та 9 лютого 2010 року
ОСОБА_2 було укладено Договори
добровільного страхування майна
фізичних осіб та цивільної
відповідальності перед третіми
особами, об'єктом страхування яких була
спірна квартира, та згідно з умовами
яких вигодонабувачами за вказаними
правочинами було зазначено як ОСОБА_2,
так і ОСОБА_3 у відсоткову виразі по 50%,
кожному, що на її думку свідчить про
обізнаність ОСОБА_2, що право власності
на квартиру зареєстровано за сторонами
в рівних частках.

Однак, колегія суддів вважає, що
договори страхування також не є
достовірними доказами пропуску
позивачем строку позовної давності,
оскільки в зазначених договорах не
вказано, що відповідач є співвласником
квартири в рівних долях. А та обставина,
що ОСОБА_3 зазначена як вигодонабувач в
договорі страхування на 50 % не є
обов'язковою умовою її права власності
в такій же пропорції, оскільки
вигодонабувачем може бути зазначено
будь-кого та в будь якій частці.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку про скасування
рішення суду першої інстанції та
постановлення нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303,307, 313-315, 316 ЦПК
України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 5 листопада 2013 року
задовольнити .

Рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 5 листопада
2013 року скасувати та постановити нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Визнати наказ Головного
управління житлового забезпечення
КМДА від 18 липня 2006 року № 1360-С/КІ та
Свідоцтво про право власності, видане
25 липня 2006 року на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, житловою площею 33,60 кв.м. ,
загальною площею 79,20 кв.м., на ім'я
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині права
власності в рівних долях недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на 97100 частин квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право
власності на 3100 частини квартири
АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий: Судді: