Єдиний унікальний номер 229/3593/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/257/2014
1 інстанції: Гонтар А.Л.
Доповідач: Космачевська Т.В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Апеляційний суд Донецької області у
головуючого судді: Курило В.П.,
суддів: Космачевської Т.В., Будулуци
при секретарі: Папченко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського
міського суду Донецької області від 12
листопада 2013 року по справі за позовною
заявою ОСОБА_1 до редакції газети «Наша
Дружківка» про захист честі, гідності
та ділової репутації, відшкодування
Рішенням Дружківського міського суду
Донецької області від 12 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 до редакції
газети «Наша Дружківка» про захист
честі, гідності та ділової репутації,
відшкодування моральної шкоди -
залишено без задоволення.

З вказаним рішенням суду не погодився
ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в
якій просить суд апеляційної інстанції
скасувати рішення Дружківського
міського суду Донецької області та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги. В обґрунтування
доводів своєї апеляційної скарги
посилається на те, що рішення суду
ухвалено незаконно, оскільки у ньому
неправильно встановлені та не доведені
обставини, що мають значення для
справи, і які суд вважав встановленими,
а також порушено норми матеріального
права.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду з доводами
апеляційної скарги не погодився,
просив рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду
позивач не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить отримана
телефонограма.

Надану представником позивача заяву
про призначення розгляду справи на
іншу дату апеляційний суд не приймає,
тому що причини неявки, на які
посилаються позивач та його
представник, апеляційний суд не вважає
поважними.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим
слухати справу за відсутністю позивача
та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Судом встановлено та це вбачається з
матеріалів справи, що 14 серпня 2013 року у
газеті «Наша Дружковка» НОМЕР_2 була
розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3».

В абзаці 10 статті вказано: «а местные
олигархи согнали на ступеньки
горисполкома «пушечное мясо» из
рабочих ООО ТОВ «ПЖРП» 31 июля 2013 года в
противовес народу, пригрозив в случае
несогласия увольнением...».

В абзаці 11 статі вказано: «Простые
рабочие ООО «ПЖРП»! Вам подняли
зарплату на «копейки», а вы защищаете
клан своих хозяев-олигархов «ОСОБА_1 -
ОСОБА_2», которые за счет вас и нас
жируют».

В абзаці 14 статті вказано: «Городскому
голове В.С. Гнатенко следует обратить
внимание на то, что г-н ОСОБА_1 начал
вывозить оборудование из Дружковки для
обслуживания жилья в город Красный
Лиман. А ведь ему что-то было передано
городом из коммунальной собственности,
нашей собственности» (а.с. 6, 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у газеті «Наша Дружковка»
НОМЕР_1 була розміщена стаття
«ІНФОРМАЦІЯ_2».

В абзаці 1 цій статті вказано: «Следует
сказать, что ПЖРП (под разными
названиями и титулами) всегда имело с
городской властью особые отношения.
При Белом началась, его фактическая
приватизация. При Захватове эта фирма
не платила за вывоз мусора КАТП
(присваивая, таким образом, честь уже
оплаченного жильцами тарифа) и
фактически банкротила коммунальное
предприятие...».

В абзаці 2 цієї статті вказано: «ОСОБА_1
(к сожалению размер статьи не позволяет
уделить ему больше внимания), работая
директором «убыточного» предприятия,
стал одним из самых влиятельных людей
города и уверовал в свое всемогущество.
Поэтому он запросил новый тариф в
размере 4,50 грн. за квадратный метр,
рабочая группа подумала и урезала его
на гривню - на этом торг закончился.
Чисто картежная игра» (а.с. 12).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив з того, що стаття містить певні
відомості про проблеми, які виникли у
місті з житлово-комунальним
господарством, підвищенням тарифів, та
стаття була написана для того, щоб були
зроблені висновки і з'ясовані проблеми
простих людей.

Зазначені висновки суду першої
інстанції відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу по суті, суд
обґрунтовано виходив з того, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються ст. 270, ст. 277 ЦК
України та ст. 30 Закону України від 02
жовтня 1992 року №2657-XII «Про інформацію»
(в редакції Закону України від 13 січня
2011 року №2938-VI).

Відповідно до ст. 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод кожен має право на свободу
вираження поглядів.

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції та законів України, не
посягати на права і свободи, честь і
гідність інших людей. Праву на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань відповідає
обов'язок не поширювати про особу
недостовірну інформацію та таку, що
ганьбить її гідність, честь чи ділову
репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї, а також право на відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої збиранням, зберіганням,
використанням та поширенням такої
недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі.

Відповідно до ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, відповідно до п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
лютого 2009 року №1 «Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року №1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року №1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
інформація, зазначена у позовній заяві
чи іншій заяві, адресованій суду, а
також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний
суд вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
інформація, яка викладена у статті,
містить певні відомості про проблеми,
які виникли у місті Дружківка з
житлово-комунальним господарством,
підвищенням тарифів, та була написана
ця стаття для того, щоб були зроблені
висновки, з'ясовані проблеми людей.

А тому доводи апеляційної скарги щодо
інформації викладеної в статті, що не
базується на реальних фактах та не
відповідає дійсності, та не може
прийнята судом, є безпідставними.

Крім того, з матеріалів публікацій
вбачається, що позивач обіймав посади
генерального директора ТОВ «ПЖРП», є
депутатом, тобто був посадовою та
публічною особою.

Пленум Верховного Суду України в
постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
роз'яснив, що межа допустимої критики
щодо публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення її слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

А так як позивач ОСОБА_1 є посадовою
особою, тому повинен бути готовим до
суворої критики і пильного нагляду за
його життям та діяльністю, про що
безпосередньо зазначено в рішенні
Європейського суду з прав людини від 29
березня 2005 року (справа «Українська
Прес-група проти України»).

Крім того, апеляційний суд зазначає, що
відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
№1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним тверд-

женням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 30 Закону України «Про інформацію»
(в редакції Закону України від 13 січня
2011 року №2938-VI) ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки принижують її гідність, честь
чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК України та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне тлумачення
справи з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Українська
прес-група» проти України» від 29
березня 2005 року також зазначено, що
слід розрізняти факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного ст. 10
Конвенції про захист прав та основних
свобод.

Саме з цього і виходив суд першої
інстанції, відмовляючи позивачу в
задоволенні позову. Правдивість
критичного висловлювання автора
статті, доведенню не підлягає, тому і
підстави для його спростування
відсутні.

Оскільки позивачем не доведено
порушення його особистого немайнового
права, то підстави для відшкодування
моральної шкоди відсутні, а оскільки
вимоги ОСОБА_1 про відшкодування
моральної шкоди є похідними від вимог
про захист честі та гідності, висновки
суду щодо відмови у задоволенні
позовних вимог є законними та
обґрунтованими.

Враховуючи вказані норми, а також
вищевказані обставини, апеляційний суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1. не
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
повному обсязі встановив права і
обов'язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку та ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду обґрунтовані і
підтверджуються письмовими доказами,
наявними в матеріалах справи.

За таких обставин, апеляційний суд
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Згідно із статтею 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дружківського міського суду
Донецької області від 12 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: