АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/843/14
Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.
Доповідач Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 16 грудня
2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення грошових коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
місцевого суду з вказаним позовом до
ОСОБА_3, посилаючись на те, що
відповідач, маючи умисел на таємне
викрадення його грошових коштів, 04.07.2013
року змінив прив»язку його (ОСОБА_1)
банківської кредитної картки
«ПриватБанк» до свого номера
мобільного телефону та в подальшому, у
банкоматах таємно викрав грошові кошти
з його картки в загальному розмірі
5000,00грн., якими розпорядився на власний
розсуд, про що встановлено вироком
Октябрського районного суду м. Полтави
від 29.07.2013 року.

У зв»язку з цим просив стягнути з
відповідача суму завданих збитків у
розмірі 6040,00 грн., з яких 5200,00 грн.
викрадених готівкових коштів, 210,00 грн.
відсотків за зняття готівкових коштів,
620,00 грн. пені та штрафних санкцій,
нарахованих за неповернення кредитних
коштів, та завдану моральну шкоду в
розмірі 1000,00 грн.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 16 грудня
2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 суму завданих збитків у розмірі
5000,00 грн.

Вирішено питання стягнення судових
витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

ОСОБА_1 подав на вказане рішення
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду в частині відмови у задоволенні
позовних вимог скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що місцевий суд залишив поза
увагою банківську виписку за період з
01.07.13р. по 31.07.13р., що вплинуло на суму
задоволеного позову.

Посилається на те, що суд першої
інстанції не заслухав представника
третьої особи - ПАТ КБ «ПриватБанк», не
направив запит до банківської установи
про витребування документів,
необхідних для розгляду справи, чим
порушив норми процесуального права.

Вважає, що вина відповідача у вчиненні
злочину підтверджується вироком суду,
діями відповідача йому завдана
моральна шкода, яка полягає у душевних
стражданнях, яких він зазнав від
протиправної поведінки відповідача та
у приниженні честі, гідності та ділової
репутації, що відобразилось у
погіршенні кредитної історії у
банківській установі та погіршенні
стану здоров'я.

У судовому засіданні позивач та його
представник доводи, викладені в
апеляційній скарзі, підтримали та
прохали її задовольнити.

Відповідач апеляційну скаргу не визнав
та прохав її відхилити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення учасників процесу, дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення місцевого суду відповідає
зазначеним вимогам не в повній мірі.

Судом першої інстанції установлено, що
за заявою ОСОБА_1 про злочин від 04.07.2013
року Октябрським РВ ПМУ УМВС України в
Полтавській області за фактом
викрадення ОСОБА_3 грошових коштів з
карткового рахунку ОСОБА_1 було
порушено кримінальне провадження №
0002883.

Вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 29 липня 2013 року, який набрав
законної сили 29.08.2013 року, ОСОБА_3
визнано винним у пред'явленому
обвинуваченні у вчиненні злочину,
передбаченого ч.1 ст.185 КК України та
призначено йому покарання у виді
чотирьох місяців арешту (а.с.19).

Задовольняючи позов в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 5000,00грн. завданих збитків та
відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 200,00 грн. викрадених
коштів, 210,00 грн. відсотків за зняття
готівкових коштів, 620,00 грн. пені та
штрафних санкцій, нарахованих за
неповернення кредитних коштів, а також
моральної шкоди місцевий суд виходив
із того, що вироком суду доведено
спричинення позивачу діями
відповідача збитків у сумі 5000,00 грн., а
доказів щодо завдання інших збитків та
моральної шкоди суду не надано.

З таким висновком місцевого суду не
можна погодитися в повній мірі з огляду
на таке.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Згідно статті 61 цього Кодексу вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 29 липня 2013 року, який набрав
законної сили 29.08.2013 року, встановлено,
що 4 липня 2013 року, приблизно в 00 год. 04
хв., обвинувачений ОСОБА_3, перебуваючи
на вулиці Великотирновська, 7 в м.
Полтаві, діючи умисно, маючи єдиний
умисел на таємне викрадення чужого
майна, змінив прив'язку банківської
кредитної картки «ПриватБанк» НОМЕР_1,
яка належить потерпілому ОСОБА_1, до
свого номеру мобільного телефону
НОМЕР_2.

В подальшому, скориставшись послугою
«операція без картки», він у період
часу із 04 год. 19 хв. до 05 год. 28 хв. в
банкоматах по вул. Великотирновській,
35/2 та 39-а в м. Полтаві, таємно викрав
грошові кошти на загальну суму 5000,00грн.,
завдавши потерпілому збитку на вказану
суму. Викраденим розпорядився на
власний розсуд.

Цивільний позов ОСОБА_1 не заявлявся.

За приписом ст.1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Як роз'яснено у п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» №6
від 27.03.1992 року, шкода, заподіяна особі і
майну громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

На підставі наведених норм права та
роз'яснень Пленуму ВСУ, враховуючи те,
що матеріальна шкода спричинена
відповідачем внаслідок кримінального
діяння (злочину), що встановлено
вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 29.07.2013 року, який набрав
законної сили, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову та стягнення з
відповідача на користь позивача
матеріальних збитків у сумі 5000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що місцевий суд залишив поза
увагою банківську виписку за період з
01.07.13р. по 31.07.13р., що вплинуло на суму
задоволеного позову, є безпідставними
та не заслуговують на увагу, оскільки
на підставі аналізу та оцінки даного
доказу та інших матеріалів справи у їх
сукупності місцевий суд дійшов вірного
висновку про те, що вироком суду
доведено лише спричинення ОСОБА_3
збитків на суму 5000,00грн., у той час, як
позивачем не надано доказів на
підтвердження факту, що саме ОСОБА_3
знімав з банкомату кошти у сумі 200,00грн.,
а з Виписки по рахунку неможливо
встановити, що саме ОСОБА_3 знімав ці
кошти з картки ОСОБА_1

Таким чином, Виписку по банківському
рахунку позивача не можна визнати
належним та допустимим доказом, що
підтверджує зняття ОСОБА_3 вказаних
коштів.

Відмовляючи у стягненні суми комісії
за зняття коштів з карткового рахунку,
яка за твердженням позивача, становить
4%, суд першої інстанції вірно виходив
із того, що позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження того, що сума
комісії становить саме 4%, не надано
договору з ПАТ КБ «ПриватБанк», на
підставі якого позивачу було видано
кредитну картку та відповідно до умов
якого можна було би встановити, що за
зняття готівки з картки передбачена
сплата комісії саме у вказаному
розмірі.

Окрім того, як убачається з матеріалів
справи та встановлено районним судом,
позивачем не надано жодного доказу і на
підтвердження розміру пені та штрафних
санкцій за неповернення кредитних
коштів у см сумі 620,00 грн.

Таким чином, вищенаведені доводи
апеляційної скарги є неспроможними,
оскільки ці питання були предметом
оцінки та аналізу суду першої
інстанції і додаткового обґрунтування
та спростування не потребують.

З огляду на те, при розгляді справи у
місцевому суді позивачем не ставилось
питання про направлення до банківської
установи будь-яких запитів та не
надходило заяв про забезпечення чи
витребування доказів у порядку,
встановленому ст.ст.133-135, 137 ЦПК України,
твердження в апеляційній скарзі про те,
що суд не направив запит до банківської
установи про витребування документів,
необхідних для розгляду справи, є
безпідставними та не заслуговують на
увагу.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги
про те, що діями відповідача ОСОБА_1
завдано моральну шкоду, є слушними з
огляду на таке.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна;у
приниженні честі, гідності, а також
ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У відповідності до ст.1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до ст.1192 ЦК України, з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Як роз'яснено у п.п.3, 9 Постанови № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального
правопорушення, яка виразилась у
таємному викраденні належних ОСОБА_1
грошових коштів на загальну суму 5000,00
грн., встановлена вироком Октябрського
районного суду м. Полтави від 29.07.2013
року, що набрав законної сили.

Як убачається з медичної довідки,
виданої ОСОБА_1 Машівською центральною
районною лікарнею від 12.11.2013 року,
останній знаходився на амбулаторному
прийомі у лікаря-психіатра відносно
захворювання (а.с.21).

На підставі викладеного, наведених
норм права та роз'яснень Пленуму ВСУ,
аналізу та оцінки наданих сторонами
доказів, враховуючи характер та обсяг
душевних страждань, яких зазнав
позивач внаслідок неправомірних дій
відповідача, вина якого встановлена
вироком суду; виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, колегія суддів дійшла
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача 500,00 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, -
задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного
суду м. Полтави від 16 грудня 2013 року в
частині відмови у стягненні моральної
шкоди, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про відшкодування моральної шкоди, -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 500,00
грн. (п'ятсот гривень 00 коп.) у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ
/підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ
/підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області:
Т.О. Кривчун