Єдиний унікальний номер 258/7240/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/916/2014
Головуючий в I інстанції: Жолтий Д.В.
Суддя доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді
Жданової В.С.,

суддів
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Щербюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського
районного суду м. Донецька від 21
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Донецька Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області, про визнання такими, що не
відповідають Конституції України
деякі норми Податкового кодексу
України та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Кіровського
районного суду м. Донецька від 21
листопада 2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ДПІ у
Кіровському районі м. Донецька ГУ
Мінходів у Донецькій області, про
визнання такими, що не відповідають
Конституції України деякі норми
Податкового кодексу України та
відшкодування моральної шкоди
відмовлено у повному обсязі.

З зазначеним рішенням не
погодився позивач, приніс апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового, про задоволення його позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди, посилаючись на
невідповідальність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права.

Позивач в судовому засідання
доводи апеляційної скарги підтримав та
просив її задовольнити.

Представник відповідачів в
судове засідання не з'явився, про час
та місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, від нього надійшла
заява про розгляд справи за його
відсутності ( а.с.112-114).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
представника відповідача, що не
з'явився, оскільки відповідно до вимог
ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або
інших осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Рішення суду першої інстанції в
частині визнання деяких норм
Податкового кодексу України такими, що
не відповідають Конституції України
апелянтом не оскаржується, тому
апеляційним судом не ревізувалось.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_1 будучі ще жителем Естонії
придбав автомобіль «Тойота RAV-4». 08
лютого 1999 року перевіз вказаний
автомобіль до України, який був
пошкоджений в наслідок
дорожньо-транспортної пригоди, надав
документи для оформлення на митниці та
зазначив, що даний автомобіль не буде
ним використовуватися до його переїзду
на постійне місце проживання до
України. Яке відбулося лише у вересні
2002 року. У лютому 2006 року звернувся до
органів ДАІ з приводу реєстрації
зазначеного автомобіля, але у цьому
було відмовлено на підставі
відсутності сертифікату. Після
відновлення автомобіля знову
звернувся до органів ДАІ у травні 2012
року з приводу реєстрації, але було
відмовлено у зв'язку з необхідністю
сплати податкового збору за первісну
реєстрацію транспортного засобу в
України з посиланням на Податковий
кодекс України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині відшкодування
моральної шкоди суд першої інстанції
виходив з того, відшкодування
моральної шкоди в наслідок
застосування нормативно-правового
акту, який є діючим, не передбачено
чинним законодавством.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимога матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає, у тому
числі і у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням та пошкодженням її майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Статтею 152 Конституції України,
визначено, що матеріальна чи моральна
шкода, завдана фізичним або юридичним
особам актами і діями, що визнані
неконституційними, відшкодовується
державою у встановленому законом
порядку.

Спеціальний закон для відшкодування
шкоди завданої актами і діями, що
визнані неконституційними не прийнято,
а у такому випадку відшкодування шкоди,
завданої фізичній особі, повинно
здійснюватися у загальному, зокрема
судовому порядку, адже ст.56 Конституції
України передбачено право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень. Це право може бути
реалізоване шляхом звернення до суду
загальної юрисдикції із позовом про
відшкодування відповідної шкоди, який
відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України може
застосувати закон, що регулює подібні
відносини, зокрема положення ст.1175 УК
України.

Зазначена конституційна норма (яка є
нормою прямої дії) не визначає
наявність вини держави як обов'язкову
умову відповідальності останньої за
шкоду, завдану прийняттям
неконституційного акта, а за загальним
правилом, закріпленим в ст.ст.1173-1175 ЦК
України відповідальність держави
настає незалежно від вини посадових
осіб (органів), а містить інші певні
особливі умови: завдання шкоди та
визнання акту (дії) незаконними та їх
скасування.

Відповідно до ч.1 ст.1175 ЦК України,
шкода, завдана фізичній або юридичні
особі в результаті прийняття органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування
нормативно-правового акта, що був
визнаний незаконним і скасований,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини
посадових і службових осіб цих органів.

З'ясування наявності підстав для
відповідальності за завдану шкоду
відповідно до ст. 1175 ЦК України,
становлять склад цивільного
правопорушення, елементами якого є
шкода, протиправна поведінка,
причинний зв'язок між шкодою і
протиправною поведінкою.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції доказів та підтвердження
того, що оскаржувані норми Податкового
кодексу України визнані
неконституційними та втратили
чинність, а тому завдана моральна шкода
підлягає відшкодуванню.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції помилково, без прийняття та
врахування наданих ним доказів
відмовив в задоволенні його позовних
вимог нічим не підтверджені.

Посилання апелянта на невірну оцінку
доказів по справи, без посереднього їх
зазначення, колегія суддів апеляційної
інстанції також визнає
необґрунтованими, оскільки згідно ст.212
ЦПК України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ж ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача
про невірну оцінку досліджених судом
першої інстанції доказів є
необґрунтованими. Нових доказів, які б
давали підстави для задоволенні
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, у дослідженні яких
судом першої інстанції було
неправомірно відмовлено або їх
неподання було зумовлено поважними
причинами, позивачкою та її
представником не надано.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову в задоволені
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами дана належна
правова оцінка.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Кіровського районного
суду м. Донецька від 21 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: