Справа № 369/7610/13-ц Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/1154/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

18 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» про
визнання кредитних договорів, їх
доповнень, договорів іпотеки
недійсними та визнання коштів
повернутими, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом та просив
визнати недійсними кредитний договір
№ 223387043 і договір іпотеки від 14 липня 2008
року та доповнення до них, а також
кредитний договір № 014/026/74/49459 та
договір іпотеки від 5 січня 2012 року, які
є продовженням і наслідком вказаних
договорів, після переведення кредиту з
іноземної валюти в національну валюту;
визнати суму 500 000 грн., виплачену
позивачем відповідачу, за кредитними
договорами № 223387043 від 14 липня 2008 року
та № 014/026/74/49459 від 5 січня 2012 року, як
таку, що повернута кредитодавцю;
визнати суму 62 553,28 грн. як таку, що
переплачена позивачем відповідачу і
підлягає поверненню; стягнути понесені
судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що кредитний
договір № 014/0226/74/49459 від 5 січня 2012 року
є продовженням і наслідком кредитного
договору № 223387043 від 14 липня 2008 року,
який укладався між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_1 у 2008 році для
придбання цільових облігацій вартістю
546 808,41 грн. з метою їх подальшого обміну
на об'єкт нерухомості, а саме
двокімнатну квартиру загальною площею
74,67 кв.м в с. Петрівське
Києво-Святошинського району Київської
області. Емітентом цих цільових
облігацій був ТОВ «Екобуд».

Відповідно до визначених умов, позивач
емітенту цільових облігацій виплатив
перший внесок у розмірі 20 відсотків
загальної вартості цільових облігацій
сума якого становила 109 361,69 грн., тобто
залишкова вартість облігацій на той
час склала 437 446, 72 грн. Незважаючи на те,
що відповідач емітенту цільових
облігацій перерахував зазначені кошти
у національний валюті, позивачу у 2008
році згідно з кредитним договором №
223387043 від 14 липня 2008 року банком було
ініційовано надання кредиту в
іноземній валюті, а саме в доларах США.
Сума коштів, перерахована ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» емітенту
цільових облігацій у національний
валюті, а саме 437 446,72 грн., була
конвертована в долари США на суму 87 862
дол. США. Дана сума була включена до
кредитного договору з процентною
ставкою 14,7 відсотків річних, а для
погашення кредиту банком позивачу була
запропонована ануїтетна схема
погашення кредиту, яка спочатку
передбачає погашення відсотків
кредиту, а потім його тіла.

ОСОБА_1 вказав, що згідно з першим
кредитним договором № 223387043 від 14 липня
2008 року погашення кредиту за яким
здійснювалось в доларах США, він
виплатив відповідачу за відсотками 41
335,54 дол. США і по тілу кредиту - 6 780,23 дол.
США. Проте починаючи з 2008 року вартість
долара США по відношенню до гривні
зросла вдвічі та відповідно зросла
річна процентна ставка, яка ні одного
разу банком не перераховувалась. Отже
згідно з валютним кредитним договором
(ураховуючи середній курс вартості
валюти 8,0 грн. за 1 дол. США), позивач
виплатив ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
понад 385 106,16 грн. У періоді
здійснювались виплати за конвертацію
валюти, комісію за кредит та інші
виплати, зокрема за надання послуг
нотаріусом, обслуговування операцій з
утримання цільових облігацій банком,
страхові внески тощо, які також
потребували значних витрат.

Позивач вважає, що оскільки відповідач
з емітентом цільових облігацій
розрахувався національною валютою, то
надання йому кредиту в іноземній
валюті, яка в Україні може
використовуватись у випадках і в
порядку, встановлених законом, є
неправомірним.

Крім того вказує, що банком порушені
його права, як споживача, які визначені
Законом України «Про захист прав
споживачів», у зв'язку з ненаданням
заздалегідь йому, та його поручителю,
до придбання ними кредиту, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про кредитні послуги банку,
яка б забезпечила на той час можливість
свідомого і компетентного вибору
банківських послуг пов'язаних з
наданням іпотечного кредиту.

Кредитний договір № 223387043 від 14 липня
2008 року і договір іпотеки до нього
укладались у 2008 року для придбання
квартири в житловому будинку, який на
той час ще тільки будувався і був
зданий в експлуатацію лише на початку
2009 року, тому враховуючи те, що на
момент укладення договорів Законом
України «Про іпотеку» (у редакції
станом на 1 жовтня 2007 року) такий
предмет іпотеки, як майнове право, не
був передбачений, відповідно до
положень статей 203 і 215 ЦК України
договір іпотеки від 14 липня 2008 року є
недійсним.

Внаслідок переходу з кредитного
договору № 223387043 від 14 липня 2008 року до
кредитного договору № 014/0226/74/49459 від 5
січня 2012 року, сума по відношенню до
кредиту (437 466, 72 грн.) зросла практично у
2 рази, аж до 851 739,95 грн. При цьому кошти в
сумі 81 739,95 грн. зазначені в кредитному
договорі від 0№ 014/0226/74/49459 від 5 січня 2012
року позивач готівкою на руки не
отримував, і ними не розпоряджався.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач вказаваналогічні підстави
для її задоволення що й у зустрічній
позовній заяві, додатково вказавши, що
судом не враховано та не звернуто уваги
на ряд обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
14 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 223387043, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит в
сумі 89 2000 дол. США на строк 168 місяців, з
терміном повернення до 14 липня 2022 року
та з покладенням на нього зобов'язання
виплачувати суму кредиту та відсотків
в розмірі 14,75 річних за користування
кредитними ресурсами, щомісячними
ануїтетними (однаковими) платежами
відповідно до графіку погашення, що є
невід'ємною частиною даного договору.

Позичальник отримав кредитні кошти
відповідного до умов кредитування за
програмою кредитування «Житло в кредит
на первинному ринку» для придбання
цільових облігацій вартістю 546808,41 грн.
в кількості 7467 штуки у ТОВ «Екобуд» з
метою їх подальшого обміну на об'єкт
нерухомості - квартиру загальною
площею 74,67 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Виконання зобов'язання позичальника за
цим договором забезпечувалось
іпотекою нерухомості та порукою ОСОБА_3

Відповідно до умов договору іпотеки
від 14 липня 2008 року, іпотекодавець
передав в іпотеку банку квартиру
загальною площею 74,67 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1, яка стане власністю
іпотекодавця в майбутньому за
договором про участь у будівництві
об'єкту нерухомості № 2-П/81 від 6 червня
2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ
«Екобуд».

З матеріалів справи вбачається, що 5
січня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № 014/0226/74/49459,
відповідно до умов якого, банк надав
позичальнику на споживчі цілі кредит в
сумі 851739,95 грн. на строк до 5 грудня 2030
року зі сплатою 16,20 %.

Цього ж дня з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором було укладено іпотечний
договір між банком та позичальником, за
яким іпотека забезпечує вимоги
іпотекодержателя, що витікають з
кредитного договору, а також усіх
додаткових угод до нього, які можуть
бути укладені до закінчення строку дії
кредитного договору.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2,
яка належить ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 18 грудня 2009 року.

Додатково задля забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором № 014/0226/74/49459, 5 січня 2012 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за
умовами якого остання зобов'язувалась
відповідати перед відповідачем за
виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань, що
виникли із кредитного договору в
повному обсязі.

З матеріалів справи убачається та не
заперечувалося сторонами, що
відповідач умови договору виконав,
надавши позивачу вказані кредитні
кошти, останній прийняв кошти та
відповідно до умов договору
зобов'язувався повернути їх згідно з
погодженим між сторонами графіком
платежів за ануїтетною схемою
погашення.

Згідно довідки розрахунку
заборгованості по кредитному договору,
ОСОБА_1 належним чином перестав
виконувати зобов'язання по вказаному
договору починаючи з лютого 2012 року і
станом на 4 березня 2013 року у нього
утворилась заборгованість за кредитом
в сумі 964 200,10 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що кредитні
договори та договори іпотеки були
вчинені сторонами з дотриманням вимог
чинного на той час законодавства, тому
підстави для визнання їх недійсними
відсутні.

З огляду на це суд вважав, що обраний
позивачем спосіб захисту цивільних
прав та інтересів в частині визнання
коштів повернутими не передбачений ст.
16 ЦК України, враховуючи, що кожен із
спірних договорів є належним один від
одного і погашення боргу за цими
договорами повинно здійснюватись
окремо.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені статтею 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Посилання позивача на
несправедливість умов договору про
покладання на позичальника ризику
знецінення національної валюти як на
підставу визнання договору недійсним є
необгрунтованим, оскільки відповідно
до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договорів та
визначенні умов з урахуванням вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Позивач обрав для себе фінансову
установу, яка надавала відповідні
фінансові послуги, тобто відповідача,
відповідно до вимог ст. 627 ЦК України.

Сторони погодили між собою умови
договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК
України, про що свідчать їх підписи на
договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було
вільним і направленим на отримання
реальних наслідків договору, тобто з
боку позивача отримання кредиту, з боку
відповідача повернення виданих коштів
і отримання прибутку у вигляді плати за
користування кредитом.

Сторони також погодили між собою
відповідальність сторін, яка настає
при невиконанні ними умов договору.

Посилання апелянта на ненадання
позичальнику інформації про умови
кредитування та орієнтовну сукупну
вартість кредиту, зокрема, щодо ціни, як
на підставу визнання договору
недійсним, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК
України, також є необґрунтованим.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК
України правочин визнається судом
недійсним, якщо одна сторона навмисно
замовчує існування обставин, які мають
істотне значення і можуть перешкодити
вчиненню правочину. Істотними умовами
кредитного договору відповідно до
змісту ч. 1 ст. 638 та т. 1054 ЦК України є
умови про мету, суму і строк кредиту,
умови і порядок його видачі і
погашення, розмір, порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

Згідно з текстом укладених сторонами
кредитних договорів та договорів
іпотеки такі умови договором
передбачено.

Також позивачем по справі не доведено,
що кредитні договори від 14 липня 2008
року № 223387043 і договір іпотеки від 14
липня 2008 року та кредитний договорів
від 5 січня 2012 року № 014/0226/74/49459 та
договір іпотеки від 5 січня 2012 року є
пов'язаними між собою, випливають один
з одного та стосуються одного предмету
та умов.

При цьому посилання на те, що спірний
кредитний договір містить суперечливі
та дискримінаційні положення, не
можуть розцінюватися судом як навмисне
введення в оману, оскільки у позивача
існувала можливість при належній
турботливості та обачності при
підписанні договорів отримати всю
необхідну йому інформацію та з'ясувати
і передбачити розмір процентної ставки
та сукупну вартість кредиту.

Заявляючи вимогу про визнання коштів
повернутими, позивач обрав спосіб
захисту цивільних прав та інтересів,
який не передбачений ст. 16 ЦК України,
адже кожен із спірних договорів є
належним один від одного і погашення
боргу за цими договорами здійснюється
окремо.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що позивач у судовому засіданні
не довів, що оспорювані договори не
відповідають вимогам ст. 203 ЦК України і
можуть бути визнані недійсними.
Позивач погодився на умови договору,
які йому запропонував банк до
підписання договорів і уклав договори
на запропонованих умовах, він не може
ставити питання про визнання договору
недійсним з підстав невідповідності
цих умов нормам ЦК України, а також їх
несправедливості, із застосуванням
норм «Закону «Про захист прав
споживачів».

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Оскільки в ході розгляду справи як в
місцевому суді так і в суді апеляційної
інстанції позивачем не було надано
доказів, які б свідчили про
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, докази та обставини, на які
посилається апелянт в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення без
змін рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: