Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Максюта І.О.
Провадження № 22ц/782/475/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого судді Максюти І.О.

суддів Авалян Н.М., Туренка С.І.

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет» на
рішення Ленінського районного суду
м.Луганська від 27 листопада 2013 року з
цивільної справи за позовом
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет» до
ОСОБА_2 про відшкодування вартості за
період навчання,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Державний заклад
«Луганський державний медичний
університет» звернувся з позовом до
ОСОБА_2 про відшкодування вартості за
період навчання, обгрунтовуючи свої
вимоги тим, що 01.09.2003 р. між відповідачем
та Державним закладом «Луганський
державний медичний університет» була
укладена угода «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення. Відповідно до
наказу ДЗ «Луганський державний
медичний університет» відповідач був
зарахований на перший курс денного
відділення медичного факультету за
спеціальністю: «Лікувальна справа»
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет».
Відповідно до умов підписаної угоди
між відповідачем та позивачем,
відповідач зобов'язався оволодіти
науковими знаннями та практичними
навичками, що передбачені вимогами
відповідних кваліфікаційних
характеристик фахівця для професійної
діяльності за спеціальністю та прибути
після закінчення вищого навчального
закладу освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до наказу ДЗ «Луганський
державний медичний університет»
відповідач закінчив інтернатуру,
працевлаштувався на посаду лікаря
Луганської обласної клінічної лікарні
з 01.02.2011 р. Однак, в ході проведення
зустрічної перевірки за результатами
ревізії КРУ в Луганській області( Акт
№04-21/006 від 25.05.2013р.) було встановлено, що
відповідач відпрацював менше ніж три
роки, з 30.11.2012 був звільнений за власним
бажанням.

У своєму позові позивач посилається п.
21 Наказу МОЗ України №367, яким
передбачено, що у разі, якщо випускник
не прибув за направленням або
відмовився приступити до роботи за
призначенням з причин не зазначених у
п.9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за порушення
трудової дисципліни або звільнено за
власним бажанням протягом навчання в
інтернатурі та трьох років після
закінчення останньої, він зобов'язаний
відшкодувати у встановленому порядку
повну вартість навчання до державного
бюджету.

При цьому позивач зазначив, що впродовж
навчання відповідача по спеціальності
за період з 2003-2009рр. було витрачено на
оплату праці працівників, нарахування
на зарплату, оплату комунальних послуг
та енергоносіїв, стипендію, загальну
суму у розмірі 39322,46 грн., згідно
розрахунку вартості навчання
вітчизняного студента.

Таким чином, позивач вважає, що
відповідач не виконав зобов'язання
відповідно до угоди «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення, укладеної між
відповідачем та позивачем від 01.09.2003 р.,
а саме: не відпрацював не менше трьох
років за місцем направлення. Тому
позивач просив суд стягнути з
відповідача витрати на навчання в
сумі 39322,46 грн. та стягнути витрати по
судовому збору в сумі 393,22 грн.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Луганська від 27 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено за
необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
звернувся з апеляційною скаргою, в
якій просив скасувати рішення і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Судом встановлено, що 01.09.2003р. між
ОСОБА_2 та Державним закладом
«Луганський державний медичний
університет» була укладена угода « Про
підготовку фахівців з вищою освітою»
за рахунок державного замовлення( а.с.
5).

За умовами вказаного договору студент
ОСОБА_2 зобов'язався оволодіти
науковими знаннями та практичними
навичками, що передбачені вимогами
відповідних кваліфікаційних
характеристик фахівця для професійної
діяльності за спеціальністю та прибути
після закінчення вищого навчального
закладу освіти на місце направлення та
відпрацювати не менше трьох років. У
разі відмови їхати за призначенням -
відшкодувати відповідно до державного
або місцевого бюджету вартість
навчання в установленому порядку.

В період з 2003 року по 2009 року відповідач
проходив навчання в Державному закладі
«Луганський державний медичний
університет».

Після закінчення навчання відповідач
був зарахований на посаду лікаря
Луганської обласної клінічної лікарні
з 01.02.2011 р. та звільнений за власним
бажанням з 30.11.2012 р. (цей факт що було
виявлено в ході проведення зустрічної
перевірки у межах ревізії КРУ в
Луганській області ( Акт №04-21/006 від
25.05.2013р).

Відповідно до розрахунку (а.с. 6-7)
загальна сума вартості навчання
вітчизняного студента ОСОБА_2 по ДЗ
«Луганський державний медичний
університет» за фахом «Лікувальна
справа» за період з 01.09.2003 р. по 30.06.2009 р.
становить 39 322,46 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач
звертав увагу суду на те, що з посади
лікаря Луганської обласної клінічної
лікарні він звільнився за власним
бажанням 30.11.2012р., однак 03.12.2012р. був
прийнятий на посаду лікаря в
Українському науково-практичному
центрі ендокринної хірургії
Міністерства охорони здоров»я України
і до теперішнього часу працює у
зазначеному державному закладі МОЗ
України, що підтвердив довідкою з місця
роботи та відомостями із трудової
книжки (а.с.41-44). Зазначив, що він виконав
вимоги угоди, прибувши до місця роботи,
працевлаштувався у державний заклад
охорони здоров»я, безпосередньо після
звільнення за власним бажанням знову ж
таки працевлаштувався до державного
закладу охорони здоров»я, де і працює,
тому позов вважав необгрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з положень ст. 56 Закону України
«Про вищу освіту», зазначивши, що
позивачем не надано доказів того, що
між замовником, керівником вищого
навчального закладу та відповідачем
укладалася угода, яка відповідає
положенням ст. 56 вказаного Закону, а
укладена угода не передбачає наслідків
для відповідача по відшкодуванню
вартості навчання у разі звільнення за
власним бажанням, а також з мотивів
відсутності доказів про право вимоги у
позивача до відповідача про стягнення
коштів до державного бюджету.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що позивачем не надано доказів того,
що він має право вимоги від відповідача
стягнення коштів, витрачених державним
бюджетом, на свою користь (у позові
просить стягнути кошти з відповідача
на користь позивача). До такого
висновку колегія суддів дійшла,
виходячи з наступного.

На 01.09.2003р., тобто на момент
укладення угоди між позивачем та
відповідачем, правовідносини між
державою та позивачем регулювалися
Законами України «Про поставки
продукції для державних потреб», «Про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти», Постановою Кабінету
Міністрів України від 29 лютого 1996р. № 266
«Про Порядок формування та розміщення
державних замовлень на поставку
продукції для державних потреб і
контролю за їх виконанням», якими
визначалися замовники послуг, у тому
числі послуг з підготовки фахівців, та
розпорядники коштів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 56 Закону
України «Про вищу освіту» від 17 січня
2002 року випускники вищих навчальних
закладів вільні у виборі місця роботи.
Випускник вищого навчального закладу,
який навчається за державним
замовленням і якому присвоєно
кваліфікацію фахівця з вищою освітою
певного освітньо - кваліфікаційного
рівня, працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

В силу ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про освіту» від 23
травня 1991 року випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язок випускника відшкодувати
до державного бюджету повну вартість
навчання за умов, що склалися між
сторонами, встановлений п. 2 Указу
Президента України від 23.01.1996р. № 77/96
«Про заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», Постановою
Кабінету Міністрів України № 992 «Про
порядок працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, підготовка
яких здійснювалась за державним
замовленням».

П.п.1 та 2 Указу Президента
України від 23.01.1996р. № 77/96 «Про заходи
щодо реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів» установлено, що вищі
навчальні заклади України здійснюють
спеціалістів за рахунок коштів
Державного бюджету України,
республіканського бюджету Автономної
Республіки Крим та місцевих бюджетів -
за державним замовленням. Особи, які
навчаються за рахунок державних
коштів, укладають з адміністрацією
вищого навчального закладу угоду, за
якою вони зобов'язуються після
закінчення навчання та одержання
відповідної кваліфікації працювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.

Згідно із п. п. 6, 8, 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснюється за державним замовленням,
випускник вищого навчального закладу
зобов'язаний відпрацювати за місцем
призначення не менше трьох років, а в
разі неприбуття за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

У ст. 1 Закону України «Про вищу
освіту» надано поняття «вищого
навчального закладу державної форми
власності» як вищого навчального
закладу, заснованого державою, що
фінансується з державного бюджету і
підпорядковується відповідному
центральному органу виконавчої влади.

У ст. 18 зазначеного Закону
передбачені повноваження спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у галузі освіти і
науки, інших центральних органів
виконавчої влади, які мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади. Зокрема, спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у галузі освіти і
науки формує і розміщує державне
замовлення на підготовку фахівців з
вищою освітою і сприяє
працевлаштуванню випускників вищих
навчальних закладів. Інші
центральні органи виконавчої влади,
які мають у своєму підпорядкуванні
вищі навчальні заклади, спільно із
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у галузі
освіти і науки сприяють
працевлаштуванню випускників
підпорядкованих їм вищих навчальних
закладів.

Указом Президента України від 07 червня
2000р. затверджене Положення про
Міністерство освіти і науки України,
яке втратило чинність на підставі
Указу Президента N 410/11 від 08.04.2011, тобто
діяло на момент укладення угоди та на
момент працевлаштування відповідача,
відповідно до п. 1 якого Міністерство
освіти і науки України (МОН України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України, є головним (провідним) органом
у системі центральних органів
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної політики у сфері
освіти, наукової, науково-технічної,
інноваційної діяльності та
інтелектуальної власності.

Положення про Міністерство охорони
здоров»я України затверджено Указом
Президента України від 24 липня 2000р. №
918/2000, відповідно до п. 1 якого
Міністерство охорони здоров'я України
(МОЗ України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України. МОЗ
України є головним (провідним) органом
у системі центральних органів
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної політики у сферах
охорони здоров'я, санітарного та
епідемічного благополуччя населення,
створення, виробництва, контролю
якості та реалізації лікарських
засобів і виробів медичного
призначення. Це Положення втратило
чинність на підставі Указу Президента
України N 467/2011 від 13.04.2011р.

Із п. 2 Статуту Луганського державного
медичного університету, затвердженого
Наказом Міністерства охорони здоров»я
України від 09.10.2006р. № 669 «Про
затвердження нової редакції статуту
Луганського медичного університету»
вбачається, що університет
підпорядкований Міністерству охорони
здоров»я України і до повноважень
Міністерства відноситься формування і
розміщення державного замовлення на
підготовку фахівців з вищою медичною
та фармацевтичною освітою в
Університеті, сприяння
працевлаштуванню випускників
Університету, здійснення контролю за
фінансово-господарською діяльністю
Університету.

За положеннями п.6 Статуту Університет
самостійно розпоряджається доходами
від надання дозволених законодавством
платних послуг.

У ст. 22 Бюджетного кодексу України
також визначені розпорядники
бюджетних коштів, до яких, зокрема,
відносяться міністерства.

Із системного аналізу вказаних
нормативно-правових актів, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
позивач не наділений правом вимоги до
відповідача щодо стягнення вартості
навчання, оскільки не є розпорядником
бюджетних коштів і йому не делеговані
повноваження відповідним державним
органом щодо стягнення державних
коштів.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що посилання
апелянта на положення п.п.1.6 та 2 Статуту
Луганського державного медичного
університету про те, що університет є
державним закладом, фінансується за
рахунок Державного бюджету України,
може від свого імені набувати майнових
та особистих немайнових прав і мати
обов»язки, бути позивачем і
відповідачем в суді, має поточний
рахунок в Державному казначействі
України та підпорядковується
Міністерству охорони здоров»я України,
не свідчить про право університету
звертатись з позовом про відшкодування
витрат на навчання та стягувати такі
кошти на свою користь.

Крім того, доводи апеляційної скарги
про те, що право на стягнення
зазначених коштів університет має
відповідно до п. 6.4 Рекомендацій щодо
формування плану працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів
(лікарів, провізорів) та їх
працевлоштування», наданих
Міністерством охорони здоров»я
України № 11.02-10/50-20463 від 11.07.2013р., не
заслуговують на увагу, оскільки дані
рекомендації не є нормативно-правовим
актом, носять
консультативно-рекомендаційний, а не
обов»язковий характер, а також ними не
передбачене ні право, ні обов»язок саме
стягувати на свою користь навчальним
закладом державних коштів, а лише
зазначено про інформування вищого
навчального закладу для прийняття
відповідних заходів відповідно до
чинного законодавства.

Наявність вимоги Державної
фінансової інспекції України щодо
зобов»язання позивача провести
претензійно-позовну роботу в частині
відшкодування вартості навчання та
перерахунку стягнених коштів до
Державного бюджету, виданої позивачу
на підставі акту
контрольно-ревізійного управління в
Луганській області № 04-21/006 від 25.05.2013р.,
також не дає права позивачу стягувати
кошти на свою користь.

Відмовляючи у задоволенні позову з
мотивів відсутності права вимоги, суд
першої інстанції не мав правових
підстав вирішувати спір по суті (чи
повинен позивач відшкодовувати
вартість навчання). Тому рішення суду в
частині висновків про те, що не надано
угоди, яка відповідає ст. 56 Закону
України «Про вищу освіту», а угода, яка
укладена між сторонами 01.09.2003р. не
передбачає наслідків для відповідача у
вигляді відшкодування вартості
навчання у разі звільнення за власним
бажанням, не відповідає вимогам
закону, але це не є підставою для
скасування по суті правильного
рішення.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що оскільки доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, підстави для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції відсутні, а тому
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
судове рішення без змін.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного закладу
«Луганський державний медичний
університет» відхилити.

Рішення рішення Ленінського районного
суду м.Луганська від 27 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: