АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1936/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Боженко Л. В. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 грудня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Колективного
підприємства «Павлоградське міжміське
бюро технічної інвентаризації»,
Реєстраційна служба відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції у
Дніпропетровській області, третя особа
- Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на будинок та земельну
ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до відповідачів, в якому
просить визнати дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на зазначений об'єкт
нерухомості та земельну ділянку площею
0,0388га. В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач вказує, що 04 жовтня 1995
року вона, виступила як законний
представник неповнолітніх ОСОБА_4,
ОСОБА_5. За цім договором придбали у
ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0388га, які
розташовані АДРЕСА_1. Після підписання
договору сторони виконали всі їх умови,
але ОСОБА_6 ухиляється від
нотаріального оформлення договору.
Тому вона звернулась з цім позовом.
Сплативши судовий збір згідно чинного
законодавства.

З зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на будинок та земельну ділянку. В цьому
позові вказує, що він в червні 1980 року
уклав шлюб з ОСОБА_2 Під час шлюбу за
кошти подружжя 04.10.1995 року вони
придбали будинок АДРЕСА_1 та земельну
ділянку будинок площею 0,0388га, які
розташовані АДРЕСА_1. Тому він вважає,
що йому належить 16 частина будинку та
земельної ділянки, на яку він просить
визнати за нім право власності.
Сплативши судовий збір згідно чинного
законодавства.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 грудня 2013 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просять рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити їх позовні вимоги,
оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні
позовів, суд першої інстанції виходив з
того, що сторонами при укладанні угоди
не були дотримані вимоги щодо
обов»язковості нотаріального
посвідчення договору, що за правилами
ст.. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, тягне
за собою недійсність договору.

Дійшовши обґрунтованого висновку
про те, що на спірні правовідносини
правила ст.47 ч.2 ЦК УРСР не
розповсюджуються, суд у порушення
ст.ст.213, 214 ЦПК України не встановив
дійсні обставини справи і не
застосував закон, який підлягає
застосуванню.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивачі при зверненні до суду
з даним позовом, посилаючись на вимоги
ст. ст. 220 ч.2, 328 ЦК України, при цьому
зазначали про відповідність спірної
угоди вимогам ст.15 Закону України „Про
товарну біржу".

Фактично вимоги позивачів як за
основними вимогами так і за
зустрічними, зводилися, в тому числі, і
про визнання їх права власності на
майно, набуте в період шлюбу, оскільки
це право оспорюється (не визнається)
іншою особою (ст.192 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд на порушення
вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК України
зазначених положень закону не
врахував, не уточнив позовні вимоги, не
з'ясував предмет і підстави заявленого
ним позову, унаслідок чого в
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин й
правовою нормою, що підлягає
застосуванню; не встановив та не
зазначив у рішенні які права, свободи
чи законні інтереси позивача порушені
й яким чином вони можуть бути
відновлені.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК
України суд взагалі не сприяв повному
й всебічному з'ясуванню обставин
справи й фактично обмежився лише
формальною підставою для відмови у
позові - недоведеність позивачем факту
ухилення відповідачів від
нотаріального посвідчення договору.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 26
червня 1980 року перебували у шлюбі, який
розірвано 29 травня 2000 року, актовий
запис № 274 (а.с.42).

04 жовтня 1995 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та як
законний представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5
у Павлоградській Філії
Придніпровської товарної біржі був
укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, відповідно до якого
відповідачка ОСОБА_6 продала, а
позивачі придбали житловий будинок та
земельну ділянку площею 0, 0388 га, що
розташовані у АДРЕСА_1 за 500 000 000
(п»ятьсот мільйонів) карбованців
(а.с.11-12).

На виконання вимог ст.227 ч.2 ЦК УРСР 25
листопада 1996 року договір був
зареєстрований в КП Павлоградське
міжміське бюро технічної
інвентаризації (а.с.12 зворот),
відповідні відомості про нових
власників були внесені в технічний
паспорт на житловий будинок
індивідуального житлового фонду (а.с.
13-14).

Відповідно до частини першої статті
58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцеві
положення Сімейного кодексу України
цей Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 1 січня 2004 року.

Таким чином на спірні правовідносини
поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року,
та КпШС УРСР, чинних на час їх
виникнення, що вірно встановлено
судами.

Відповідно до ст. 49 Закону України
„Про власність", чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде
встановлено судом.

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР , право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Договір вважається
укладеним, коли між сторонами в повній
у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року)
за договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася
обов'язкова нотаріальна форма договору
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) і його реєстрація органами
місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України "Про
товарні біржі" не підлягали
нотаріальному посвідченню угоди, які
зареєстровані на біржі, якщо вони
являють собою купівлю-продаж, поставку
та обмін товарів, допущених до обігу на
товарній біржі.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22 КпШС
України спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
їх частки є рівними.

Реєстрація КП Павлоградським
міжміським бюро технічної
інвентаризації за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 права власності на спірну
нерухомість на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого біржею, а
не нотаріусом, станом на жовтень 1995
року не суперечила чинному
законодавству. Правила державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджені наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 13 грудня 1995, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за № 31, передбачали підставу
для державної реєстрації договорів
купівлі-продажу, зареєстрованих
біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" від
01.07.2004р. за №1952-1 право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою. На
підставі цього Закону реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень здійснюється лише в разі
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, а також за заявою власника
(володільця) нерухомого майна.

На підставі ст.76 ЦК України (1963 р.),
перебіг терміну позовної давності
починається з моменту, коли особа
довідалась, чи повинна була довідатися
про порушення свого права. Оскільки
позивачці стало відомо про неналежне
оформлення договору купівлі-продажу
нерухомості тільки з моменту її
звернення до нотаріальної контори, суд,
керуючись вимогами ст. 80 ч.2 ЦК України
вважає причину пропуску строку
позовної давності поважною і
підлягаючою відновленню.

Тобто, у період укладання спірного
договору купівлі-продажу існував
пробіл у чинному законодавстві, тому
що, згідно ст.ст. 242, 227 ЦК України (1963
року) договір купівлі-продажу житлових
квартир повинен бути нотаріально
засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін
є громадянином, а недотримання даної
вимоги тягне недійсність договору. Тим
часом, у відповідності зі ст.ст.15 Закону
України " Про товарну біржу" біржі мають
право вчиняти угоди з будь-якими видами
нерухомості і такі угоди не підлягають
наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право
власності у набувача за договором
виникає з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачено законом чи
договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963р.)), а у
відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 р.)
договір вважається укладеним, якщо
сторонами досягнуто згоди по всіх
істотних умовах договору. Як
убачається з положень укладеного 04
жовтня 1995 року на Придніпровській
Товарній Біржі Павлоградська Філія
договору купівлі-продажу нерухомого
майна (а.с.12), сторони за договором-
ОСОБА_6 з одного боку і ОСОБА_2, яка діяла
від себе і як законний представник
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з іншого боку, уклали
даний договір, здійснили
купівлю-продаж належного продавцю на
праві власності житлового будинку та
земельної ділянки (згідно п. 1.
договору). Позивачкою у справі усі
умови за договором виконані. Згідно з п.
4 вищевказаного договору відчужувана
нерухомість продана позивачці за 500 000
000,00 грн. які отримані були Продавцем
від Покупця до підписання угоди.
Доказів того, що сторони заперечували
укладений договір, згідно до вимог ст.237
ЦК України, суду не було надано, тому,
колегія суддів вважає укладений
договір дійсним.

Крім того, вищевказаний договір
був зареєстрований Павлоградським
МБТІ 06.10.1995 року (а.с. 12 зворот).

Також, судом встановлено, що
позивачка, як сумлінний набувач, майже
шістнадцять років є власником
житлового будинку АДРЕСА_1 та
відповідної земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
здійснює оплати пов'язані з володінням
власністю, та за вказаною адресою
зареєстрована.

Крім того, колегією суддів
встановлено, що відповідачка у справі -
ОСОБА_6 ухиляється від нотаріального
посвідчення вищевказаного договору.

Оскільки, покупець повністю
виконала умови договору
купівлі-продажу житлового будинку,
сплатила за придбане майно грошові
кошти, разом зі своєю сім'єю
зареєструвалася в спірному будинку та
проживає у ньому, договір у
відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК
УРСР зареєстрований в Павлоградському
МБТІ, у передбаченому законом порядку
угода купівлі-продажу з підстав
недотримання нотаріальної форми судом
не визнавалася недійсною, позивачка за
основними вимогами та члени її сім»ї, в
інтересах яких вона виступала у
спірному договорі купівлі-продажу, на
підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49
Закону України „Про власність" набули
право власності на спірний житловий
будинок та земельну ділянку і
правомірно володіють ними.
Передбачених законом підстав для не
визнання дійсним неоспореного
договору купівлі-продажу спірного
домоволодіння в судовому порядку не
має.

Статтею 392 діючого ЦК України
передбачено право власника майна на
пред'явлення позову про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Зважаючи на те, що спірне
домоволодіння було набуте позивачкою
ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_3, воно у
відповідності з вимогами ст.22 КпШС і
ст.16 Закону України „Про власність"
являється спільною сумісною власністю
подружжя, а відтак позивач у
відповідності зі ст.28 КпШС має право на
? його частку.

Відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
ОСОБА_3 реалізував своє право на
звернення до суду шляхом звернення із
зустрічними вимогами викладеними саме
в такому вигляді, які підтримав,
вважаючи, що саме викладені вимоги у
такому вигляді відповідають його
прагненням. Колегія суддів вважає, що
вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права
власності на 1/6 частину домоволодіння
суперечать ст. 224 ЦК УРСР і не
відповідають умовам договору
купівлі-продажу, в якому зазначено, що
покупцем являється ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 Однак, право спільної власності
у позивача за зустрічними вимогами
ОСОБА_3, як у подружжя покупця на спірне
домоволодіння, виникло в силу закону,
незалежно від того, що він не
зазначений у договорі в якості покупця.

Оскільки, суд позбавлений права
вийти за межі заявлених вимог та
враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що заявлені зустрічним позовом
вимоги не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Посилання ОСОБА_2 на пропуск
позивачем за зустрічними вимогами
строку позовної давності безпідставні,
оскільки, як правильно встановлено
судом першої інстанції, фактично його
право порушено (не визнається) з 2013
року, з часу звернення до суду із
основними вимогами, а з відповідним
позовом до суду він звернувся у
листопаді 2013 року.

Викладене свідчить про те, що при
вирішенні спору суд першої інстанції
допустився порушень норм
матеріального і процесуального права,
а тому оскаржуване рішення на підставі
ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення вимог.

Керуючись ст. ст.307 ч.1 п.2, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 грудня 2013 року скасувати
і ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна №
554-НД від 04.10.1995 року укладений у
Павлоградській Філії Придніпровської
товарної біржі на житловий будинок
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0388
га розташовану по АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2, яка діяла від себе і як законний
представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати право приватної власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0, 0388 га розташовану по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді