АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №-22-ц/790/2016/2013
Головуючий 1 інстанції -
Категорія - договірні.
06 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
Головуючої судді -
Суддів - Гальянової І.Г.
Секретар - Галушко Т.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 15 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи:
Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУ ДМС
України в Харківській області, Служба у
справах дітей Фрунзенського районного
управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
дозвіл на виїзд за межі України на
постійне місце проживання малолітньої
дитини без згоди та супроводу батька та
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
усунення перешкод у спілкуванні з
в квітні 2013 року у суд звернулась
позивачка та просила надати дозвіл на
виїзд за межі України до РФ
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у
супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2
без згоди батька ОСОБА_1. В
обгрунтування позовних вимог
посилалась на те, що перебувала з
відповідачем у шлюбі з 04 вересня 2004
року по 11 січня 2013 року. Від шлюбу мають
доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб було
розірвано 11.01.2013 року. Після розірвання
шлюбу відповідач з донькою не
спілкується, ухиляється від надання
матеріальної допомоги. У зв'язку з тим,
що виникла необхідність вивозити
дитину на відпочинок на оздоровлення
за кордон вона зверталась до
відповідача про надання згоди, але він
відмовляв, тому звернулася у суд.
Не погодився з позовом ОСОБА_1 й у
зустрічному позові поставив питання
про зобов'язання усунути перешкоди у
спілкуванні з дитиною та визначити
способи його участі у вихованні дитини.
В уточненій позовній заяві
ОСОБА_2 просила надати дозвіл на виїзд
до РФ на постійне місце проживання
малолітній ОСОБА_3 без згоди і
супроводу батька. Обгрунтовувала
уточнені позовні вимоги тим, що навесні
2013 року вона познайомилася з
громадянином Росії ОСОБА_5, з яким у неї
склалися дружні стосунки, який також
дуже добре відноситься до доньки.
Останній дав згоду на прописку
дівчинки у квартирі, яка перебуває у
власності його батька та знаходиться в
м. Саратов. Вони вирішили постійно
проживати в Росії. Вважає, що переїзд на
постійне місце проживання до іншої
держави є корисним для дівчинки і
здійснюється в її інтересах.
Рішенням Дзержинського районного
суду м. Харкова від 15 січня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, в
задоволенні позовний вимог ОСОБА_1
відмовлено.

Не погодився з рішенням ОСОБА_1 й у
апеляційній скарзі просить його
скасувати, як таке що постановлено з
порушенням норм матеріального права та
процесуального закону.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вислухавши сторони ,судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_1 не приймав участі у
вихованні дитини, не сплачував
аліменти. Перешкоди щодо спілкування з
дитиною позивачка йому не чинила. Крім
того, суд вважав, що виїзд дитини за
межі України здійснюється на її
користь та в її інтересах.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічних позовних вимог суд послався
на те, що позивач ОСОБА_1 не надав докази
на підтвердження того, що його колишня
дружина чинила йому перешкоди у
спілкуванні з дитиною.

Судова колегія не може погодитися
з висновками суду першої інстанції в
частині задоволення основних позовних
вимог з наступних підстав.

Конституцією України від 28 червня
1996 року( ст.33) кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України , за винятком
обмежень, встановлених законом.

Статтею 313 ЦК України визначено,
що фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків(
усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними. Водночас
фізична особа, яка досягла 16 років, має
право на вільний, самостійний виїзд за
межі України.

Документом, який служитиме
підставою для виїзду дитини за кордон,
є проїзний документ дитини.

Для його отримання батькам слід
звернутися до органу внутрішніх справ
за місцем проживання і подати
нотаріально завірене клопотання про
дозвіл обох батьків на виїзд дитини за
кордон.

Єдиним способом вирішення
питання виїзду дитини за кордон без
згоди другого з батьків є звернення у
суд з позовом щодо надання дозволу на
виготовлення проїзного документа для
виїзду за кордон дитині, яка не досягла
шістнадцятирічного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків, що
передбачено Законом України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та Правилами
перетинання державного кордону
громадянами України..

В позовній заяві повинно бути
зазначено, що поїздка дитини за кордон
здійснюється в інтересах дитини та
наведені доводи.

З матеріалів справи вбачається,
що уточнюючи позовні вимоги позивачка
просила надати їй дозвіл на виїзд за
межі України на постійне місце
проживання малолітньої дитини та
вказувала, що шлюб з відповідачем було
розірвано 11 січня 2013 року, а 17 липня 2013
року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6,
громадянином Росії, який
зареєстрований у квартирі, яка
належить на праві власності його
батьку ОСОБА_7

Новий чоловік позивачки
перебуває у стані переводу з одного
місця роботи на інше і суду не було
надано доказів про його місце роботи на
час звернення до суду. Крім того, як
пояснювала в суді позивачка, вони з
донькою проживають в Україні в
приватному будинку разом з батьками.
Дівчинка відвідує загальноосвітню
школу і навчається у другому класі.

Тобто, на час звернення до суду
дівчинка мала постійне місце
проживання в Україні, у неї виникли
звички та прив'язаність саме до цих
умов, в школі вона має друзів, з якими
навчається вже два роки. Посилання
позивачки на те, що донька може бути
зарахована до ЗОШ р.н Соколовський
Саратовського району Саратовської
області не підтверджено жодним
доказом, як і працевлаштування самої
позивачки на новому місці.

Крім того, суд в порушення вимог
ч.2 ст. 171 Сімейного Кодексу України не
вислухав думку дитини, яка передбачає,
що дитина, яка може висловити свою
думку, має бути вислухана при вирішенні
між батьками, іншими особами спору щодо
її виховання, місця проживання . Тобто,
така думка має бути вислухана
обов'язково. Постановити рішення
всупереч думки дитини суд може, якщо
цього вимагають її інтереси.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 155
Сімейного Кодексу здійснення батьками
своїх прав та виконання обов'язків
мають ґрунтуватися на повазі до прав
дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Судова колегія вважає, що
позивачка не довела в суді, що її
прагнення виїхати за межі України на
постійне проживання обґрунтовані саме
інтересами дитини, що є обов'язковим
при вирішення такої категорії справ.

Крім того, право батьків на
визначення місця проживання дитини
передбачено ст. 160 СК, яка передбачає, що
у тому разі, коли батьки дитини спільно
не проживають, право визначити місце
проживання дитини залишається за
кожним з батьків, і кожен з них має
брати участь у визначенні місця
проживання дитини на засадах рівності.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не приймав участі у
вихованні доньки, не сплачував
аліменти та не забезпечував родину та
послався на лист управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради від 27.08.2013 року.

Судова колегія вважає, що суд
першої інстанції в порушення вимог ч.3
ст. 213 ЦПК України постановив
необгрутоване рішення суду та
односторонньо оцінив докази.

З матеріалів справи вбачається,
що шлюб між сторона розірвано в січні
2013 року. В суді апеляційної інстанції
позивачка не заперечувала того факту,
що відповідач спілкувався з донькою і
вона не чинила йому в цьому перешкод.
Аліменти були сплачені за період з 15
січня 2013 року по 20 червня 2013 року
шляхом перерахування 2500 грн. ОСОБА_2(
а.с. 35).

Пред'являючи зустрічний позов
ОСОБА_1 вказував на те, що він бажає
спілкуватися з донькою, приймати
участь у її вихованні. Ці доводи
залишилися без належної правової
оцінки, а тому судова колегія вважає, що
не можна вважати законним
обґрунтованим рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову суд першої
інстанції правильно виходив з його
недоведеності.

Відповідно до ст. 159 Сімейного
Кодексу України підставою для
звернення до суду за вирішенням спору
щодо участі у вихованні дитини того з
батьків, що проживає окремо від дитини
є той факт, що той із батьків, з ким
проживає дитина, чинить перешкоди тому
з батьків, хто проживає окремо у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні. Така поведінка того із
батьків, з ким проживає дитина, може
бути як ухиленням від виконання
рішення органу опіки і піклування, так
і стосуватися виконання вказаного
рішення. Крім того, підставою для
подання позову може бути незгода того
з батьків, хто проживає окремо від
дитини, з рішенням органу опіки і
піклування. У справах даної категорії
обов'язкова участь в судовому
засіданні органів опіки і піклування,
який подає суду письмовий висновок
щодо розв'язання спору на підставі
відомостей, одержаних в результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи. Але
суд не зв'язаний висновком органу опіки
і піклування, якщо він не є достатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

В судовому засіданні було
встановлено, що наслідком пред'явлення
зустрічного позову став основний позов
про дозвіл на виїзд за межі України
малолітньої дитини. Відповідачка за
зустрічним позовом зазначала, що
ніколи не перешкоджала зустрічам
батька з дитиною, а останній не навів
переконливих доказів таких
перешкоджань та у якій формі вони
відбувались.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Судова колегія погоджується з судом
першої інстанції щодо недоведеності
зустрічних позовних вимог. І в цій
частині рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,317,319 ЦПК
України судова колегія,

в и р і ш и
л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 15 січня 2014 року змінити,
скасувавши його в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про надання
дозволу на виїзд за межі України на
постійне місце проживання малолітньої
дитини без згоди і супроводу батька і в
задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
після його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя -

Судді -