Справа № 750/8374/13-ц Провадження №
22-ц/795/431/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жук
М. І. Доповідач - Вінгаль В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.,
суддів:КУЗЮРИ Л.В., ХАРЕЧКО Л.К.,при
секретарі:Шкарупі Ю.В.,за
участю:Позивача ОСОБА_4, її
представника ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 грудня 2013 року у справі
за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
визнання права власності на частку у
майні, набутого спільно членами сім'ї,

в с т а н о в и в:

В серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась в
суд з позовом про визнання права
власності на частку у майні, набутого
спільно членами сім'ї.

Свої позовні вимоги вона мотивувала
тим, що в липні 1972 року мати відповідача
ОСОБА_8 придбала будинок АДРЕСА_1,
згідно договору купівлі - продажу №
2-6845.

06.01.1979 року між нею і відповідачем
ОСОБА_6 був укладений шлюб та мати
дозволила проживати у даному будинку,
від шлюбу народилося двоє дітей, син
ОСОБА_9 1981 року народження та дочка
ОСОБА_10 1983 року народження.

23.05.2002 року шлюб було розірвано,
оскільки спільне життя не склалось,
спільне господарство не велося. Після
розлучення, мати склала заповіт на
сина. Матір відповідача померла у 2003
році, а у в 2007 році право власності на
спірний будинок з господарськими
спорудами було зареєстровано в
Чернігівському міжміському бюро
технічної інвентаризації на підставі
рішення Деснянського районного суду
від 21.11.2006 року за ОСОБА_6 В подальшому
відносини в сім'ї почали погіршуватися
через схильність до вживання спиртних
напоїв та перебування відповідача у
фактичних шлюбних відносинах з 2010 року
з іншою жінкою. Вона на протязі 35 років
мешкає в даному будинку та проживає
разом із дочкою та онукою, відповідач
став вимагати сплату частки у будинку,
погрожував виселенням з квартири в
зв'язку з чим з вини відповідача
виникали конфлікти.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 18 грудня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/5 частину
домоволодіння, що знаходиться в
АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в
повному обсязі. Апелянт зазначає, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що після розлучення
мати склала заповіт, оскільки бажала,
щоб після її смерті все майно дісталось
сину, волевиявлення заповідати майно
позивачці мати не мала, оскільки у неї
були погані відносини з позивачкою.
Переобладнання будинку були не значні
та зроблені матір'ю за кошти, які вона
отримала внаслідок компенсації за
будинок, який став неможливим для
використання внаслідок Чорнобильської
катастрофи у 1986 році, ні апелянт ні
колишня дружина матеріальної участі не
приймали.

У 1989 році будинок був зданий в
експлуатацію, перебудови були
зареєстровані в бюро технічної
інвентаризації станом на 27.12.1989 рік, які
були додані до справи, проте суд
безпідставно не звернув на це уваги.

В 1996 році ОСОБА_8 вирішила перебудувати
будинок, оскільки наявність тільки
літньої кухні її не влаштовувала.
Зазначає, що власних коштів на будинок
не витрачали, оскільки наміру
проживати все життя в будинку не мали
та в майбутньому планували отримати
квартиру від держави. У 2007 році право
власності на спірний будинок з
господарськими спорудами було
зареєстровано в Чернігівському
міжміському бюро технічної
інвентаризації на підставі рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21.11.2006 року. Зазначає, що
суд безпідставно відмовив у клопотанні
про допит сина ОСОБА_9 який підтвердив
би факт того, що після розлучення він
разом з позивачем однією сім'єю не
проживав, суд не звернув увагу на те, що
у позивачки вже сплинули строки для
подачі до суду позову та не застосував
строки позовної давності, оскільки її
право на звернення до суду розпочалося
коли мати зареєструвала дану
перебудову на себе у 1989 році. Суд не
звернув увагу на те, що на початку 2009
року позивачка вигнала його та разом з
ним сина ОСОБА_9 з його сім'єю, про що
були звернення в міліцію з цього
приводу, проте ці звернення були без
результатів.

На думку апелянта суд вийшов за межі
позовних вимог, оскільки в своєму
позові позивачка просила визнати за
нею право власності на 1/2 частину
добудови житлового приміщення, проте
суд безпідставно визнав за нею право
власності на 1/5 частину домоволодіння,
яке включає в себе не тільки житлове
приміщення, але також і надвірні
споруди, які позначені у технічному
паспорті.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та
заперечення сторін, їх представників,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте таким вимогам не відповідає
рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про те, що майно є спільною
сумісною власністю подружжя і під час
спільного проживання шляхом добудови
сторони істотно збільшили у своїй
цінності домоволодіння.

Як вбачається з матеріалів справи, з
11.07.1972 року власником будинку АДРЕСА_1
була ОСОБА_8 (мати відповідача), що
підтверджується нотаріально
посвідченим договором купівлі -
продажу будинку від 11.07.1972 року. ОСОБА_8
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року і під час
життя склала заповіт на відповідача.

У 1989 році будинок був зданий в
експлуатацію з зареєстрованими
добудовами. Рішенням Деснянського
районного суду від 21.11.2006 року за
відповідачем ОСОБА_6 було визнано
право власності на спірне
домоволодіння в порядку спадкування і
про це знала позивачка, проте, з
вимогами до бувшого власника про
визнання права власності на спільно
набуте майно не зверталася.

Сторони по справі перебували в
зареєстрованому шлюбі з 06.01.1979 року по
23.05.2002 року, після розлучення спільно
проживали до 2009 року, а позивачка
проживає в будинку і по теперішній час,
а тому строк позовної давності для
звернення до суду нею не пропущений, і
ОСОБА_4 не позбавлена права вимагати
від відповідача відшкодування
понесених нею витрат на збільшення
матеріальної цінності домоволодіння
та інших прибудов.

За таких підстав, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст. 328 ЦК України, ст.ст. 303, 307,
309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний
суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 грудня 2013 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6
про визнання права власності на частку
майна, відмовити.

Рішення набирає чинності негайно і
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: