АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1241/07
Номер провадження 22-ц/786/329/14
Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В.В.
Доповідач Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року м. Полтава Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Одринської Т.В., Акопян В.І.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 на заочне рішення
Автозаводського районного суду
м.Кременчука Полтавської області від 12
березня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради
про визнання права власності на
нерухоме майно.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2007 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із вказаним позовом, просив
ухвалити рішення, яким визнати за ним
право власності на садибу АДРЕСА_1,
мотивуюючи заявлені вимоги тим, що він
з 1996 року відкрито володіє цієї
садибою, отже він має право отримати її
у власність за набувальною давністю.

Заочним рішенням Автозаводського
районного суду м.Кременчука
Полтавської області від 12 березня 2007
року позов задоволений частково: за
ОСОБА_3 визнане право власності на 3/5
частини садиби АДРЕСА_1; зобов'язано
Кременчуцьке МБТІ зареєструвати за
ОСОБА_3 право власності на вказану
частину нерухомого майна.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в апеляційних
скаргах, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просять заочне
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

В обґрунтування вимог
апеляційних скарг зазначено, що
висновки суду про постійне проживання
і користування ОСОБА_3 спірною частиною
садиби є необґрунтованими та
суперечать фактичним обставинам.

Колегія суддів, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційних скарг та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, дійшла висновку, що
апеляційні скарги слід задовольнити з
наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України за результатами розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове в разі порушення судом
норм матеріального чи процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається,
що на підставі свідоцтва про право
власності №33 від 06 травня 1977 року,
виданого Кременчуцьким
міськкомунгоспом, ОСОБА_4 була
власником 3/5 частини садиби АДРЕСА_1. 08
квітня 1996 року вказане свідоцтво про
право власності ОСОБА_4 погашене. З 08
квітня 1996 року по 07 лютого 2007 року дані
щодо власника вказаної частини садиби
відсутні.

Власником 2/5 частини садиби
АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 03 жовтня 1979 року.

З 24 червня 1978 року по грудень 1990
року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 1981 року ОСОБА_3 був
зареєстрований у садибі АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради
№589 від 26 липня 1990 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5
отримали двокімнатну квартиру в якості
компенсації за відселення у зв'язку із
запланованим зносом садиб по
вул.Хорольській і вул.Радянської Армії
у м.Кременчуці для будівництва
багатоповерхових будинків.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з 1996
року добросовісно, відкрито та
безперервно володіє садибою АДРЕСА_1.

З висновками суду першої інстанції
колегія суддів погодитися не може,
оскільки вони зроблені з порушенням
норм процесуального права та внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років за рішенням суду
набуває право власності на нього.

За змістом наведеної норми закону
обставинами, які мають значення для
справи, і, які повинен довести саме
позивач, є законний об?єкт володіння,
добросовісність задоволодіння цим
об?єктом, відкритість і безперервність
володіння ним протягом десяти років.

Стосовно законності об?єкту володіння,
то колегія суддів звертає увагу на те,
що свідоцтво про право власності
ОСОБА_4 на частину спірної садиби було
погашене у квітні 1996 року. Позивачем
всупереч ст.60 ЦПК України суду не
надано належних доказів того, що він з
квітня 1996 року проживав у спірній
частині садиби за згодою її дійсного
власника або за відсутності його
заперечень. У матеріалах справи
відсутні дані про те, хто був законним
власником цієї частини садиби з квітня
1996 року по лютий 2007 року. Наведене дає
підстави обгрунтовано ставити під
сумнів законність спірного об?єкту
нерухомості.

Добросовісність, як одна із загальних
засад цивільного судочинства, означає
фактичну чесність суб?єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має
враховувати добросовісність саме на
момент передачі позивачу майна (речі),
тобто на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець на протязі
всього володіння майном повинен бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи і він отримав це
майно з підстав, достатніх для того, щоб
мати право власності на нього.

Факт проживання і володіння ОСОБА_3 3/5
частинами спірної садиби
заперечується співвласником іншої
частини садиби ОСОБА_1, а також ОСОБА_2,
який стверджує, що саме він
користується цією частиною садиби.
Надані вказаними особами докази, які
досліджені судом апеляційної
інстанції, підтверджують, що між ОСОБА_2
і ОСОБА_3 існує спір про право на 3/5
частини садиби АДРЕСА_1 а це повністю
виключає елемент відкритості і
добросовісності як обов'язкової
складової набуття власності в порядку
набувальної давності.

Окрім того, згідно пункту восьмого
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України правила ст.344 цього Кодексу про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК
України набрав чинності 01 січня 2004
року, норми ст.344 поширюються на
правовідносини, що виникли з 01 січня 2001
року, отже визнати право власності за
набувальною давністю суд міг не раніше
01 січня 2011 року. ОСОБА_3 звернувся з
позовом у січні 2007 року (а.с.3), тобто до
настання терміну, з якого суд був
вправі вирішувати спір про набуття у
власність нерухомого майна за
набувальною давністю.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції слід скасувати, та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову за недоведеністю.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4,
ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Автозаводського
районного суду м.Кременчука
Полтавської області від 12 березня 2007
року скасувати, ухвалити нове рішення.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні
позову за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
О.А. Лобов

Судді:
Т.В. Одринська

В.І. Акопян

З оригіналом згідно

Суддя
О.А.Лобов