Справа № 463/2116/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1509/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Інституту біології
клітини НАН України - Шафранського Р.Г.,
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 грудня 2013 року у справі
за позовом Інституту біології клітини
НАН України до ОСОБА_3 про стягнення
безпідставно набутих коштів, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернувся в
суд із вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого послався на те, що
рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 15.11.2012 року задоволено
позов ОСОБА_3 та поновлено її на роботі
на посаді провідного інженера відділу
Інституту біології клітин НАН України.
Вказаним рішенням з інституту стягнуто
в користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 39092,95
грн. Рішення суду допущено до негайного
виконання в частині поновлення на
роботі та стягнення зарплати за один
місяць в розмірі 2146,28 грн. На виконання
рішення суду, Інститут біології клітин
НАН України поновив її на роботі та
виплатив відповідачці місячну
зарплату в розмірі 2146,28 грн. Після
цього, 21.02.2013 року ОСОБА_3 подала до
Галицького ВДВС ЛМ управління юстиції
виконавчий лист та заяву про примусове
виконання рішення суду. Постанову про
відкриття виконавчого провадження по
цій справі винесено 25.02.2013 року, а 06.03.2013
року Інститут звернувся з клопотанням
до Галицького ВДВС ЛМУ юстиції, у якому,
серед іншого, повідомив про
добровільне виконання рішення суду в
частині виплати середньомісячного
заробітку в сумі 2146,28 грн. Однак,
незважаючи на виплату вказаних коштів,
з рахунку Інституту у користь ОСОБА_3, в
порядку виконавчого провадження, було
примусово стягнуто - проведено
безспірне списання коштів в повному
розмірі, визначеному районним судом, а
саме 39092,95 грн., без врахування
добровільно виплачених коштів, тому
відповідачка безпідставно отримала
кошти в розмірі 2146,28 грн. та в
добровільному порядку відмовляється
повернути їх Інституту.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) в користь
Інституту біології клітини НАН України
безпідставно набуті кошти в розмірі
2146,28 грн., а також судові витрати в
розмірі 229, 40 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3, яка
вважає рішення суду першої інстанції
таким, що не відповідає дійсним
обставинам справи і вимогам закону.
Зазначає, що рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 15
листопада 2012 року було стягнуто на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 39092,95 грн.
Стверджує, що Інститут біології
клітини НАН України при розгляді у 2012
році цивільної справи про поновлення
її на роботі, надав довідку, яка не
відповідала реальній заробітній платі,
оскільки в ній не було включено
надбавку за науковий стаж. Тому, вважає,
що їй не було донараховано 5 227,20 грн.
Стверджує, що переплата 2146,28 грн. була
здійснена з вини позивача, а в
бухгалтерії Інституту зауважили про
помилкове списання коштів лише через 5
місяців. Зазначає, що їй було
відмовлено у задоволенні клопотання, у
якій вона висловила недовіру та
відсторонення представника позивача
Шафранського Р.Г., оскільки його родич є
суддею Личаківського районного суду м.
Львова. Також звертає увагу на те, що їй
було відмовлено у задоволенні
клопотання про виклик свідків по
справі. Також вимога позивача про
стягнення на його користь судових
витрат в розмірі 229,40 грн. не має
правових підстав, оскільки при
розгляді питань, що випливають із
трудових правовідносин, позивач
звільняється від сплати судового
збору, а тому судові витрати не повинні
були сплачуватись. Просить скасувати
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 грудня 2013 року та
ухвалити нове, яким стягнути з
Інституту біології клітини НАН України
на її користь 5227,20 грн., які не було
донараховано їй по оплаті заробітної
плати за час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Інституту біології
клітини НАН України - Шафранського Р.Г.,
ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

В судовому засіданні районного суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 15.11.2012 р. (а.с. 5) задоволено
позов ОСОБА_3 та поновлено її на роботі
на посаді провідного інженера відділу
Інституту біології клітин НАН України.
Вказаним рішенням з інституту стягнуто
в користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 06.05.2011 р. по
15.11.2012 р. в розмірі 39092,95 грн. Рішення
суду допущено до негайного виконання в
частині поновлення на роботі та
стягнення зарплати за один місяць в
розмірі 2146,28 грн.

26.11.2012 року директором Інституту
біології клітин НАН України винесено
наказ про виплату ОСОБА_3 зарплати за
один місяць в розмірі 2146,28 грн.
Отримання вказаних коштів
підтверджується копією
розрахунково-платіжної відомості № 370
(а.с. 13) та поясненнями самої
відповідачки.

Безспірне списання з рахунку Інститут
біології клітин НАН України коштів на
користь ОСОБА_3 в розмірі 39092,95 грн. в
порядку виконання рішення суду,
підтверджується листом управління
Державної казначейської служби
України у Галицькому районі м. Львова
від 25.03.2013 року № 02-18/83 (а.с. 9), а також
поясненнями відповідачки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Стаття 1215 ЦК України передбачає, що не
підлягає поверненню безпідставно
набута заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

Приймаючи до уваги вищенаведені
обставини та вимоги законодавства, а
також врахувавши, що кошти в сумі 2146,28
грн. були повторно виплачені
відповідачці шляхом примусового
стягнення з позивача і даний факт
сторонами не оспорюється, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
що позовні вимоги слід задовольнити.

При цьому слід врахувати і
недобросовісність набуття суми 2146,28
грн. відповідачкою (не перший раз, а
другий).

Заперечення відповідачки про
необхідність зарахування вказаної
суми в рахунок погашення
заборгованості позивача по виплаті їй
заробітної плати, районний суд вірно
вважав безпідставними, оскільки спір,
щодо стягнення заборгованості по
заробітній платі, не являється
предметом даного судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд правильно застосував
правові норми та ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення, дійшовши
його на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта ОСОБА_3 у скарзі на
те, що вимога позивача про стягнення на
його користь судових витрат в розмірі
229,40 грн. не має правових підстав,
оскільки при розгляді питань, що
випливають із трудових правовідносин,
позивач звільняється від сплати
судового збору, а тому судові витрати
не повинні були сплачуватись, не
заслуговує на увагу, оскільки даний
спір (про стягнення безпідставно
набутих коштів) не є трудовим і пільги
щодо сплати судового збору,
передбачені ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI
до нього не застосовуються.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.