Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець
Доповідач - Іванова І.П.
Справа № 415/5496/13-ц
Провадження № 22ц/782/1042/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Іванової І.П.

суддів:
Фарятьєва С.О., Украінцевої Л.Д.,

при секретарі -
Вербицькому І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
ліквідатора ДП «Лисичанська
теплоелектроцентраль» Віскунова
Олександра Віталійовича

на рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 09 січня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства «Лисичанська
теплоелектроцентраль» в особі
ліквідатора Віскунова Олександра
Віталійовича про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 09 січня 2014 року
позов був задоволений частково: з
відповідача на користь позивача
стягнута заборгованість по заробітній
платі і вихідній допомозі в розмірі
17224,29 грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з
15.01.2013 року по 31.12.2013 року в розмірі 15000
грн., на загальну суму 32224,09 грн. Також
був стягнутий судовий збір в розмірі
322,24 грн.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 09 січня 2014 року
скасувати. Апелянт вважає, що суд
першої інстанції порушив норми
матеріального та процесуального права,
не з'ясував всіх обставин справи.

Заперечень проти апеляційної скарги
іншими учасниками не надано.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

З 03.02.2002 року позивач працював
електромонтером з обслуговування
електроустаткування ДП «Лисичанська
ТЕЦ»; 14.01.2013 року був звільнений за ст. 40
п. 1 КЗпП України.

При звільненні позивачеві не була
виплачена у повному обсязі заробітна
плата за період з 01.03.2012 року по 14.01.2013
року в розмірі 15042,96 грн. та вихідна
допомога в розмірі 2181,33 грн.

Заслухавши доповідача, вислухавши
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи, перевірив законність
та обґрунтованість рішення, судова
колегія вважає апеляційну скаргу
такою, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з вимог
ст. ст. 116, 117 КЗпП України та врахував
тривалість невиплати, розмір
заборгованості та знаходження
відповідача в стадії банкрутства.

Висновок суду відповідає вимогам
закону та обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що підприємством
зазначена норма закону була порушена.
Хоча ОСОБА_3 звільнено 14.01.2013р., станом
на 08.01.2014р. заборгованість по
заробітної платі та вихідної
допомозі перед ОСОБА_3 складає 17224,29
грн., що вбачається з довідки (а.с.46).

Також судом першої інстанції
правомірно застосовано вимоги ст..117
КЗпП України.

Згідно ч.1ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Доводи апеляції, що ДП „Лисичанська
Теплоелектроцентраль" визнано
банкрутом та відкрита ліквідаційна
процедура, санкція, передбачена ст.117
КЗпП України не відноситься до
структури заробітної плати, а тому при
таких обставинах не стягується
середній заробіток за час затримки
розрахунку, не заслуговує на увагу.

Частиною 1 статті 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Ст..ст.116,117 КЗпП України структурно
віднесені до розділу VII „оплата праці"
указаного Кодексу, зазначено у
Постанові Верховного Суду України від 3
жовтня 2012р. №6-109цс-12. За своєю суттю
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні не
відноситься до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку. Таким чином, аналіз
наведених норм матеріального права дає
підстави для висновку, що дія
мораторію не поширюється на вимоги
колишніх працівників про виплату
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

За положеннями ч.4ст.12 Закону України
„Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів.

У трудових правовідносинах такі
поняття як зобов'язання, неустойка чи
інша санкція за невиконання
зобов'язання не застосовується. Такі
терміни використовуються у низці
статей Цивільного та Господарського
кодексів України.

Колегія суддів не може погодитись з
доводом апелянта про застосування до
вказаних правовідносин строку
позовної давності, який передбачено
ст..233КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України У
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись п. 1
ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. 315
ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ліквідатора ДП
«Лисичанська теплоелектроцентраль»
Віскунова Олександра Віталійовича
відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 09 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: