Провадження № 22-ц/779/789/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Бойчука І.В.,
Проскурніцького П.І.

Секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за клопотанням
Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області в інтересах
ОСОБА_10 про визнання і надання дозволу
на примусове виконання на території
України рішення районного суду м.
Шубіна (Республіка Польща) від 30.04.2012 р.
про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на
користь малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 300 злотих
щомісячно за апеляційною скаргою
Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області на ухвалу
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 10
лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 10
лютого 2014 року відмовлено в
задоволенні клопотання Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області в інтересах
ОСОБА_10 про визнання і надання дозволу
на примусове виконання на території
України рішення районного суду м.
Шубіна (Республіка Польща) від 30.04.2012 р.
про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на
користь малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 300 злотих
щомісячно.

Не погодившись з ухвалою суду, Головне
управління юстиції в
Івано-Франківській області подало
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що
постановляючи оскаржувану ухвалу суд
першої інстанції виходив з того, що
боржник ОСОБА_3 не був належно
повідомлений про розгляд справи в
польському суді. Проте такий висновок
суду не відповідає фактичним
обставинам справи. Так, 18.07.2011 року на
адресу Івано-Франківського міського
суду Головним управлінням юстиції в
Івано-Франківській області відповідно
до вимог розділу ІІІ Інструкції про
порядок виконання міжнародних
договорів з питань надання правової
допомоги в цивільних справах щодо
вручення документів, отримання доказів
та визнання і виконання судових рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України, Державної судової
адміністрації України від 27 червня 2008
р. №1092/5/54, надсилалось доручення
польського суду про вручення судових
документів та проведення окремих
процесуальних дій відносно ОСОБА_3.
14.09.2011 року матеріали вказаного
судового доручення були повернуті
Головному управлінню юстиції в
Івано-Франківській області у зв'язку з
повторною неявкою ОСОБА_3 в судове
засідання.

Апелянт зазначає, що боржнику ОСОБА_3
тричі надсилались судові повістки за
адресою, яка вказана в адресній довідці
та самим ОСОБА_3 в апеляційній та
касаційній скаргах по даній справі, що
спростовує доводи ОСОБА_3 щодо
неотримання ним повісток з
Івано-Франківського міського суду.

Крім того, апелянт вказує, що станом на
10.02.2014 року боржник ОСОБА_3 вирок
польського суду від 30.04.2012 року не
оскаржував і фактично погодився з
визнанням батьківства.

З наведених підстав апелянт просить
ухвалу Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 10
лютого 2014 року скасувати та
постановити нову, якою клопотання
Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області
задовольнити.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримала з
наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
заперечив, просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
письмові матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
вироком районного сімейного суду м.
Шубін, ІІІ Відділу сім'ї та
неповнолітніх Республіки Польща від 30
квітня 2012 року в справі ІІІ RC 202/10
стягнуто з ОСОБА_3 на користь
неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
аліменти в сумі по 300 польських злотих
на місяць, що будуть оплачуватися
наперед до 10 числа кожного місяця разом
із встановленими законом відсотками у
випадку запізнення в оплаті кожної
суми у руки матері неповнолітньої -
ОСОБА_10, починаючи від 01.05.2012 року.

Наведений вирок набрав законної сили,
що підтверджується довідкою суду на
копії вироку (а.с. 14-15).

Відмовляючи в задоволенні клопотання
Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3,
стосовно якого ухвалено рішення
іноземного суду, був позбавлений
можливості взяти участь у судовому
процесі через те, що його не було
належним чином повідомлено про розгляд
справи.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Питання щодо визнання та виконання
рішень іноземних судів в Україні
врегульовані положеннями глави 1
розділу VІІІ Цивільного процесуального
кодексу України.

Згідно ст. 390 ЦПК України рішення
іноземного суду (суду іноземної
держави; інших компетентних органів
іноземних держав, до компетенції яких
належить розгляд цивільних чи
господарських справ; іноземних чи
міжнародних арбітражів) визнаються та
виконуються в Україні, якщо їх визнання
та виконання передбачено міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
або за принципом взаємності. У разі
якщо визнання та виконання рішення
іноземного суду залежить від принципу
взаємності, вважається, що він існує,
оскільки не доведено інше.

Зазначене вище клопотання Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області
регулюється наведеними нормами ЦПК
України та Договором між Україною і
Республікою Польща про правову
допомогу та правові відносини у
цивільних і кримінальних справах,
ратифікованим Постановою Верховної
Ради України від 04 лютого 1994 року
№3941-ХІІ.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 ЦПК України,
якою встановлено вимоги до клопотання
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду, до
клопотання про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду додаються документи,
передбачені міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 51 Договору між
Україною і Республікою Польща про
правову допомогу та правові відносини
у цивільних і кримінальних справах, до
клопотання потрібно додати документ,
який підтверджує, що сторона, відносно
якої винесене рішення і яка не приймала
участь у розгляді справи, отримала
виклик у судове засідання своєчасно і
належним чином, згідно з
законодавством тієї Договірної
Сторони, на території якої рішення було
винесене; а у випадку обмеженої
процесуальної здатності сторони -
документ, який підтверджує, що та
сторона була представлена належним
чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Договору
визнання і виконання рішення належить
до компетенції суду тієї Договірної
Сторони, на території якої рішення має
бути визнане і виконане.

Згідно ч. 1 ст. 396 ЦПК України клопотання
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду не
задовольняється у випадках,
передбачених міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 вказаної
статті якщо міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, такі випадки
не передбачено, у задоволенні
клопотання може бути відмовлено,
зокрема, якщо сторона, стосовно якої
постановлено рішення іноземного суду,
була позбавлена можливості взяти
участь у судовому процесі через те, що
їй не було належним чином повідомлено
про розгляд справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 24 грудня 1999
року №12 «Про практику розгляду судами
клопотань про визнання й виконання
рішень іноземних судів та арбітражів і
про скасування рішень, постановлених у
порядку міжнародного комерційного
арбітражу на території України», коли
документ, поданий на підтвердження
виклику сторони в судове засідання, не
свідчить про те, яким чином та коли їй
вручено цей виклик, і вона оспорює
даний факт, суд повинен з'ясувати
дійсні обставини її виклику на
підставі інших поданих сторонами
доказів, а в необхідних випадках -
запитати із суду, що постановив
рішення, й оглянути документи про
виклик сторони, встановлені
процесуальним законодавством, за яким
провадився розгляд справи.

Згідно матеріалів справи, зокрема
копій розписок про виклик ОСОБА_3 до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області на 18.08.2011
року та на 14.09.2011 року (а.с. 9, 12) для
виконання доручення запитуючого
органу - районного суду м. Шубін,
Республіка Польща, справа №ІІІ RC 202/10 і
копії підтвердження вручення
запитуючого органу (а.с. 32), такі не
містять підпису ОСОБА_3 про їх
одержання. Інших доказів належного
повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи
в районному суді м. Шубін, встановлені
процесуальним законодавством, за яким
провадився розгляд справи, запитуюча
сторона не надала.

В силу дії ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, якою визначені підстави
звільнення від доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2; ч. 1, 2 ст. 3
Договору між Україною і Республікою
Польща про правову допомогу та правові
відносини у цивільних і кримінальних
справах суди і органи прокуратури
Договірних Сторін, що далі іменуються
«установи юстиції» надають взаємну
правову допомогу у цивільних та
кримінальних справах. В справах, що
охоплюються цим Договором, установи
юстиції зносяться між собою за
посередництвом центральних органів,
якщо інше не передбачено цим Договором.
В розумінні цього Договору
центральними органами є: з боку України
- Міністерство юстиції та Генеральна
Прокуратура, а з боку республіки Польща
- Міністерство юстиції.

З аналізу наведеної норми слідує, що
посередником у зносинах між
Республікою Польща та Україною по
наданню правової допомоги у цивільних
та кримінальних справа є Міністерство
юстиції України, а тому в даному
випадку представник заявника вправі
був самостійно отримати документи від
запитуючої сторони щодо дотримання
ними вимог законодавства про належне
повідомлення сторони в справі про
розгляд справи.

Представник заявника не надала суду
доказів щодо утруднення чи
неможливості отримання нею від
польського суду інформації про належне
повідомлення відповідача ОСОБА_3 про
дату судового розгляду.

За наведених обставин суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що ОСОБА_3 не був належно повідомлений
про розгляд районним судом м. Шубін
(Республіка Польща) справи за позовом
ОСОБА_10, що в силу ст. 396 ЦПК України є
підставою для відмови у задоволенні
клопотання про визнання та примусове
виконання на території України вироку
районного суду м. Шубін (Республіка
Польща) від 30.04.2012 року.

Доводи апелянта, що боржник ОСОБА_3
фактично погодився з визнанням
батьківства, так як не оскаржував вирок
польського суду від 30.04.2012 року, не
заслуговують на увагу, оскільки не
узгоджуються з положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, відповідно до якої
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що ухвала суду першої
інстанції прийнята з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
підстав для її задоволення не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 10
лютого 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Бойчук І.В.

Проскурніцький П.І.