Справа № 459/3994/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2014/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ДП «Львіввугілля» -
Прийми Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
хронічного професійного захворювання,
-

в с т а
н о в и л а:

В серпні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з вищезазначеним
позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що
протягом 28 років 05 місяців та 05 днів
працювала в шкідливих умовах на
підприємствах ДП «Львіввугілля», а
саме - відокремленому підрозділі
«Управління технічного контролю
якості вугілля і стандартів» ДП
«Львіввугілля» при ЦЗФ
«Червоноградська». У зв'язку з тривалою
роботою в особливо шкідливих та тяжких
умовах праці в неї погіршився стан
здоров'я, внаслідок чого вона
неодноразово була змушена звертатись
за медичною допомогою. Згодом її було
скеровано на стаціонарне обстеження та
лікування в профпатологічне
відділення, де їй був встановлений
діагноз: хронічний обструктивний
бронхіт ІІ ст., фаза стихаючого
загострення, пневмосклероз, емфізема
легень ДН ІІ (другої) ст., захворювання
професійні, встановленні вперше,
виникли у професії пробовідбірник на
пункті контролю якості рядового
вугілля. 26.06.2008 року її звільнено з
роботи відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України
у зв'язку із невідповідністю
виконуваній роботі за станом здоров'я.
01.07.2006 року було складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання, згідно якого хронічне
професійне захворювання знаходиться в
причинно - наслідковому зв'язку із
шкідливими та небезпечними умовами
праці. 08.07.2008 року висновком обласної
МСЕК їй безтерміново встановлено третю
групу інвалідності та 45 відсотків
втрати працездатності і встановлено
необхідність стаціонарного лікування.
Внаслідок отримання хронічного
професійного захворювання їй було
завдано великої моральної шкоди у
вигляді фізичних та душевних
страждань, порушено нормальні умови її
життя; вона відчуває великі
незручності при веденні домашнього
господарства; стало важко займатись
домашніми справами, що потребують
навіть невеликих фізичних зусиль;
змушена докладати додаткових зусиль
для організації життя, що порушує
установленні життєві зв'язки та
позбавляє її надії на майбутнє;
з'явився кашель, біль у грудях, задишка;
стала інвалідом. Просить стягнути з
відповідача моральну шкоду, яку оцінює
в 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 до ДП «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
хронічного професійного захворювання -
задоволено частково.

Стягнуто з Державного Підприємтсва
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_3 9000
(дев'ять тисяч) грн. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок хронічного професійного
захворювання.

Стягнуто з Державного Підприємства
«Львіввугілля» в користь держави
судовий збір у сумі 229 (двісті двадцять
дев'ять) грн. 40 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржило Державне
підприємство «Львіввугілля»,
представник якого стверджує, що у
позові ОСОБА_3 не навела жодних доказів,
що саме неправомірні дії (або
бездіяльність) роботодавця призвели до
порушення її законних прав та свобод,
не зазначила у чому полягає заподіяння
їй моральної шкоди, якими доказами це
підтверджується, не вказала з яких
міркувань виходила, визначаючи розмір
шкоди у 40 000 грн. Позивачка отримала
професійне захворювання не з вини ДП
«Львіввугілля», яким не було вчинено
ніяких протиправних дій та штучно не
створено шкідливі та небезпечні умови
праці, які стали причиною появи
професійного захворювання. Вона,
укладаючи з Підприємством трудовий
договір була повідомлена про важкі,
шкідливі та небезпечні умови праці,
можливі негативні наслідки цих умов на
стан її здоров'я та пов'язані з цими
умовами праці пільги та компенсації.
Висновок МСЕК не містить свідчень про
те, що крім стійкої втрати
працездатності позивачка зазнала
моральної шкоди, тому підстав для
подання позову про її відшкодування
немає. Просить скасувати рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 26 грудня 2013 року
та ухвалити нове.

ОСОБА_3 будучи належним чином
повідомлена, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення їй поштового відправлення
(а.с. 69), в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилася, причину своєї
неявки суду не повідомила, матеріалів
справи достатньо для розгляду справи у
її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Державного підприємства
«Львіввугілля» Прийми Л.І., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 до
ДП «Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
хронічного професійного захворювання,
суд першої інстанції керувався такими
нормами закону та виходив з наступного.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди, яка,
зокрема полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також із
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини
Рішення Конституційного суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Згідно ст. 9 Закону України «Про охорону
праці відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника», здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1 підп. є, п. 1
ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-XIV,
які передбачали відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року, суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і практику
Європейського суду з прав людини, як
джерело права.

Відповідно до правової позиції
Європейського суду з прав людини,
викладеної у рішенні від 08.11.2005 року
«Кечко проти України», у випадках, коли
з набуттям чинності певного закону,
його нормами призупиняється дія
положень закону, що був прийнятий
раніше, до спірних правовідносин
застосовується закон, що діяв на момент
виникнення у особи відповідного права.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків передбачених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів
про працю України відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
передбачено, що відповідно до ст. 237-1
Кодексу законів про працю України (яка
набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності
порушення права працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

В судовому засіданні міського суду
було досліджено докази, які подала
позивачка, а саме копію трудової
книжки, копії медичних документів та
записів у медичній книжці, копію акту
розслідування хронічного професійного
захворювання, копії висновків МСЕК.

З досліджених матеріалів справи судом
встановлено, що протягом 28 років 05
місяців та 05 днів ОСОБА_3 працювала у
шкідливих умовах на підприємствах ДП
«Львіввугілля», а саме відокремленому
підрозділі «Управління технічного
контролю якості вугілля і стандартів»
ДП «Львіввугілля» при ЦЗФ
«Червоноградська». За час виконання
своїх посадових обов'язків позивачка,
внаслідок погіршення стану здоров'я,
неодноразово зверталась за отриманням
медичної допомоги до медичних
закладів.

Як вбачається з акту розслідування
хронічного професійного захворювання
від 01 липня 2008 року професійне
захворювання виникло у ОСОБА_3 за таких
обставин: в результаті роботи протягом
28 років 05 місяців та 05 днів у шкідливих
умовах на підприємствах ДП
«Львіввугілля», а саме відокремленому
підрозділі «Управління технічного
контролю якості вугілля і стандартів»
ДП «Львіввугілля» при ЦЗФ
«Червоноградська» - пробовідбірником
на пункті контролю якості рядового
вугілля, при запиленості повітря на
робочих місцях, що перевищує гранично -
допустимі концентрації, промисловому
шумі, через неефективність заходів по
боротьбі з пилом, а також їй
встановлено діагноз - хронічний
обструктивний бронхіт ІІ ст., фаза
стихаючого загострення, пневмосклероз,
емфізема легень ДН ІІ (другої) ст. (а.с. 10,
11).

Згідно довідки Серії ЛВА-1 № 366557
Обласної МСЕК від 08.07.20008 року ОСОБА_3
безтерміново встановлено третю групу
інвалідності (а.с. 8).

Довідкою Серії ЛВА-2 № 023292 Обласної
МСЕК від 08.07.20008 року позивачці
встановлено 45 відсотків втрати
працездатності і визначено
необхідність в стаціонарному
лікуванні по профзахворюванню (а.с. 9).

Суд першої інстанції підставно не
прийняв до уваги посилання
представника відповідача про
необхідність застосування
тримісячного строку позовної давності
відповідно до ст. 233 КЗпП України,
оскільки згідно ст. 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимоги про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров?я або смертю.

Також міський суд вірно відхилив
клопотання представника відповідача
про необхідність залучення до розгляду
справи у якості співвідповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювання України у м. Червонограді
Львівської області, оскільки в період
встановлення позивачці стійкої втрати
працездатності, норми законодавства
які передбачали відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхуванні були зупинені, про що
наведено вище.

Дослідивши матеріали справи, суд
першої інстанції прийшов до вірного
переконання, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачці
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я,
погіршенням життєвих умов, що потребує
від неї додаткових зусиль для
організації свого життя.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, міський суд врахував той факт, що
ОСОБА_3 не має можливості повноцінно
працювати та для організації свого
життя їй доводиться докладати
додаткові зусилля. Тому при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності, період
роботи на підприємстві відповідача в
шкідливих умовах праці, - правильно
визначив відшкодування моральної
шкоди позивачці в сумі 9 000 (дев'ять
тисяч) гривень 00 копійок, що є
адекватним моральним стражданням, які
вона зазнала внаслідок професійного
захворювання.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду, оскільки суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що позивачка
у своєму позові, а суд першої інстанції
в оскаржуваному рішенні - не навели
достатніх підстав для відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, тому
підстав для задоволення такого немає, -
спростовуються наступним.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3
про стягнення моральної шкоди у
розмірі 9 тис. грн., суд першої інстанції
правильно виходив з того, що відповідно
до Закону України «Про охорону праці»
від 14 жовтня 1992 року і п. 1 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи й організації або
уповноваженим ним органом, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України № 472 від 23
червня 1993 року, власник підприємства
несе матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну працівникові
каліцтвом, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, а також за
моральну шкоду, заподіяну потерпілому
внаслідок фізичного або психічного
впливу небезпечних або шкідливих умов
праці.

Також, суд правильно вказав, що статтею
237-1 КЗпП України передбачається
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом
працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній особі неправомірними діями,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Встановивши, що у зв'язку з порушенням
роботодавцем законних прав позивачки
на належні, безпечні і здорові умови
праці настали негативні для неї
наслідки у вигляді погіршення здоров'я,
які, в свою чергу, потягнули за собою
стійку втрату професійної
працездатності на 45 % та безперечно
привели до моральних страждань
позивачки, суд першої інстанції дійшов
до обґрунтованих висновків, що вимоги
про стягнення з ДП «Львіввугілля»
моральної шкоди підлягають
задоволенню.

Посилання апелянта на те, що позивачкою
не представлено медичного висновку про
встановлення факту наявності
моральної шкоди також не заслуговують
на увагу, оскільки пунктом 2 наказу МОЗ
України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров?я, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16.08.2012
року, визнано таким, що втратив
чинність наказ МОЗ України від 22
листопада 1995 року № 212, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров?я, пов?язане з виконанням
трудових обов?язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов?язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.