АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1620/2767/12
Номер провадження 22-ц/786/936/14
Головуючий у 1-й інстанції Альошина Н. М.
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого : судді Пилипчук Л.І.

суддів : Бондаревської С.М., Лобова О.А.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, її
представників - ОСОБА_2, адвоката
ОСОБА_3, представників позивача -
ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5, представника
Миргородської міської ради - Лисенка
Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_7 до
Миргородської міської ради, Управління
Держземагенства у Миргородському
районі Полтавської області, ОСОБА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним державного
акту, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_7 звернувся в суд
з позовом, який уточнив у листопаді 2012
року, до Миргородської міської ради,
Управління Держземагенства у
Миргородському районі, ОСОБА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішення Миргородської міської ради від
06.03.2007 року про передачу у приватну
власність ОСОБА_1 земельної ділянки
площею 1000 кв.м. для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд,
розташовану по АДРЕСА_1 , та про
визнання недійсним державного акта на
право власності на вказану земельну
ділянку. Крім того, прохав суд
зобов'язати відповідачку звільнити
проїзд загального користування від
металевих воріт та хвіртки і не
перешкоджати у користуванні даним
проїздом.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 05 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення 11 сесії Миргородської міської
ради Полтавської області 5-го скликання
від 06 березня 2007 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів та передачу
у приватну власність ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та
земельної ділянки площею 671 кв.м. для
ведення садівництва, за адресою:
АДРЕСА_1 та встановлення земельного
сервітуту» в частині, що стосується
земельної ділянки площею 1000 кв.м. для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд.

Визнано недійсним Державний акт серії
ЯЕ №640476 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1га, кадастровий номер
0:50:060:0038 з цільовим призначенням:
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд за адресою АДРЕСА_1, виданий
ОСОБА_1 28.01.2008 року Миргородською
міською радою Полтавської області та
відділом земельних ресурсів у
м.Миргород Полтавської області.

Зобов'язано ОСОБА_1 звільнити проїзд
загального користування до
будинковолодіння АДРЕСА_3, що належить
ОСОБА_7, від металевих воріт та хвіртки
та не перешкоджати ОСОБА_7 у
користуванні цим проїздом.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7
3321,19 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, на недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими, на порушення
норм матеріального права, прохала
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Стверджує, що спірна частина земельної
ділянки ніколи не була проїздом
загального користування.

Вважає безпідставним скасування
Державного акта на земельну ділянку
площею 1000 кв.м., тоді як спір відносно
земельної ділянки площею 64,38 кв.м.

Заперечує доведеність факту
належності спірної земельної ділянки
до земель загального користування.

На її думку, суд безпідставно не взяв до
уваги, що позивач не надав підтверджень
його права на сервітут. Крім того, суд
не виконав вказівки Вищого
спеціалізованого суду України і не
перевірив дотримання позивачем строку
позовної давності.

Не погоджується із застосуванням
місцевим судом норм ст.152 ЗК, 391 ЦК
України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
суд виходив із того, що рішенням 11 сесії
Миргородської міської ради 5-го
скликання від 6 березня 2007 року
передано ОСОБА_1 у приватну власність
земельну ділянку, до якої увійшли
землі загального користування у
вигляді проїзду, що суперечить ст.83 ЗК
України.

Однак колегія суддів вважає, що такий
висновок районного суду є помилковим,
оскільки не грунтується на фактичних
обставинах, належних доказах та нормах
права.

Встановлено, що ОСОБА_7 належить на
праві власності житловий будинок, що
знаходиться у АДРЕСА_2, згідно
Свідоцтва №56 про право особистої
власності на забудову від 20 червня 1996
року, та земельна ділянка, розташована
за цією ж адресою, площею 0,783 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд , згідно Державного акта на
право власності на земельну ділянку,
серія ЯИ №637648, від 02.12.2009 року. /т.1
а.с.13,14/

Відповідачка ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки площею 0,1000 га , яка
розташована по АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, згідно Державного акта на право
власності на земельну ділянку, серія ЯЕ
№640976, від 28.01.2008 року /т.1 а.с.19/.

Право власності відповідачки набуто
шляхом приватизації зазначених
земельних ділянок на підставі
відповідних рішень органів місцевого
самоврядування.

Зокрема, рішенням виконавчого комітету
Миргородської міської ради від 21.09.1983р.
№578 ОСОБА_1 надано право безстрокового
користування земельною ділянкою
площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 для
індивідуального будівництва./т.2 а.с.78/
Рішенням виконавчого комітету
Миргородської міськради №1071 від 22.10.1997
року передано у приватну власність
ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м.
по АДРЕСА_1 для обслуговування
житлового будинку та земельну ділянку
площею 203 кв.м. для ведення особистого
підсобного господарства./т.2 а.с.79/

Рішенням 11 сесії 5 скликання
Миргородської міської ради від 06
березня 2007 року затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності ОСОБА_1 на земельну
ділянку, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, встановлено земельний
сервітут типу 2 - право проходу та
проїзду згідно з планом, внесено зміни
у рішення №1071 міської ради від 22.10.1997
року, виходячи із фактичних меж і
розмірів земельної ділянки, передавши
ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м.
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та земельну ділянку площею 671
кв.м. для ведення садівництва./ т.2 а.с.38/

Відповідно до положень ст.116 ЗК України
громадяни набувають право власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами здійснюється шляхом
передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами.

Згідно з ч.3 ст.83 ЗК України (чинної на
час передачі відповідачеві спірної
земельної ділянки у власність) до
земель комунальної власності, які не
можуть передаватися у приватну
власність, належать землі загального
користування населених пунктів
(майдани, вулиці, проїзди, шляхи,
набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо).

Враховуючи контекст, в якому
законодавець зазначив термін «проїзд»
у цитованій нормі, з урахуванням
визначення, даного а Академічному
тлумачному словнику України, проїзд -
це невелика вулиця, що з'єднує дві інші
вулиці, провулок. Тобто в даному
випадку визначення проїзду за своїм
змістовим значенням є дорогою для руху
пішоходів та транспорту.

Земельний кодекс не містить поняття, що
таке проїзд, вулиця.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
дорожній рух" від 30 червня 1993 року
автомобільна дорога, вулиця - це
частина території, в тому числі в
населеному пункті, призначена для руху
транспортних засобів і пішоходів, з
усіма розміщеними на ній спорудами. У
містах вулиці та дороги поділяються на
магістральні вулиці та дороги та
вулиці місцевого значення.

Пункт 1.10. Правил дорожнього руху,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 10 жовтня 2001 року
№ 1306 ( з наступними змінами) містить
аналогічне визначення терміну
«автомобільна дорога, вулиця (дорога)»
та визначає, що територія, призначена
для дороги(вулиці) обмежена по ширині
зовнішнім краєм тротуарів чи краєм
смуги відводу. Цей термін включає також
спеціально побудовані тимчасові
дороги, крім довільно накатаних доріг
(колій).

Поняття дороги (вулиці) містить Закон
України "Про автомобільні дороги" від 8
вересня 2005 року, згідно зі ст. 1 якого
автомобільна дорога являє собою
лінійний комплекс інженерних споруд,
призначений для безперервного,
безпечного та зручного руху
транспортних засобів. Вулиця - це
автомобільна дорога, призначена для
руху транспорту і пішоходів,
прокладання наземних і підземних
інженерних мереж у межах населених
пунктів.

Згідно з "Державним класифікатором
будівель та споруд ДК 018-2000",
затвердженим наказом
Держспоживстандарту від 17 серпня 2000
року № 507, вулиці та дороги належать до
інженерних споруд (транспортні
споруди)

Вулиці і дороги міст та інших населених
пунктів, поряд із автомобільними
дорогами загального користування,
відомчими (технологічними) дорогами та
дорогами на приватних територіях, є
різновидом "автомобільних доріг". Вони
перебувають у комунальній власності та
віданні органів місцевого
самоврядування і поділяються на:
магістральні дороги, магістральні
вулиці загальноміського значення,
магістральні вулиці районного
значення, а також вулиці і дороги
місцевого значення. До останніх, згідно
з будівельними нормами (ДБН 360-92**, табл.
7.1), належать: житлові вулиці, дороги
промислових і комунально-складських
зон та проїзди

Відповідно до статті 6 Закону України
«Про дорожній рух» до компетенції
міських рад та їх виконавчих органів,
районних рад та районних державних
адміністрацій у сфері дорожнього руху
належить, зокрема, організація
дорожнього руху на території міста і
району згідно з відповідними
генеральними планами, проектами
детального планування та забудови
населених пунктів, проектами
детального планування та забудови
населених пунктів; організація
будівництва, реконструкції, ремонту та
утримання автомобільних доріг, вулиць.

Виходячи із положень ст.38 ЗК України до
земель житлової та громадської
забудови належать земельні ділянки в
межах населених пунктів, які
використовуються для розміщення
житлової забудови, громадських
будівель і споруд, інших об»єктів
загального користування. Стаття 39 ЗК
України передбачає використання
земель зазначеної категорії
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів, регіональних та
місцевих правил забудови.

Згідно повідомлення Миргородської
міської ради №-1-28/601 від 13.03.14р. на
момент оформлення права власності на
земельні ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 і на
даний час відсутні генеральний план
міста, проект детального планування та
забудови міста.

У суді апеляційної інстанції сторони
підтвердили, що ОСОБА_7 має під'їзд до
свого домоволодіння безпосередньо з
вулиці Котляревського, а відповідачка -
лише зі сторони спірної земельної
ділянки. Крім того, представник
позивача в апеляційному суді пояснив,
що гараж, про право на проїзд до якого
заявив позивач, був зведений останнім
самочинно, без відповідного проекту й
погодження.

Таким чином, географічне розташування
спірної земельної ділянки як суміжної
із земельною ділянкою позивача з
виходом на неї в'їзду в гараж та
вигрібної ями, облаштованих позивачем
на власний розсуд, не свідчить про те,
що вказаний проїзд передбачений
містобудівною документацією як проїзд
загального користування.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що спірна
земельна ділянка не має за своїм
змістовим призначенням статусу
проїзду (в розумінні дороги) для
загального користування, та
відноситься до землі, необхідної для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, що належать
відповідачці. Тому на цю земельну
ділянку не поширюються положення ст.83
ЗК України щодо заборони передачі у
приватну власність.

Використання слова «проїзд» у
технічній документації, на яку
посилався позивач, не вказує на те, що
ця ділянка має загальне значення для
мешканців населеного пункту, а лише
вказує на місце проїзду (тобто доступу)
до об»єкту нерухомості відповідного
власника. Плани-схеми земельних
ділянок, на які посилався позивач як на
підтвердження наявності загального
проїзду на спірній земельній ділянці,
та збірний кадастровий план суміжних
землекористувачів та землевласників
міста Миргород не спростовують
висновку колегії суддів щодо
недоведеності статусу вказаної
земельної ділянки як землі загального
користування населених пунктів.

Міською радою при передачі у приватну
власність спірної земельної ділянки
дотримана процедура підготовки та
прийняття рішення про приватизацію,
тому відсутні підстави для визнання
незаконним вказаного рішення та
виданого на його підставі Державного
акта на право власності на землю.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_7

При виготовленні технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
гр.ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, виконавцем ТОВ
«Земсервіс» на місці були показані
зацікавленим сторонам межі та розміри
земельної ділянки, вказані на схемі,
про що 10.01.2007р. був складений
відповідний акт. На даному акті ОСОБА_7
зауважив про незгоду на приватизацію
проїзду ./т.1 а.с.58/

Таким чином, позивач з січня 2007 року
знав про підготовку до приватизації
спірної земельної ділянки
відповідачкою, однак до суду звернувся
лише 05.10.2012 року.

З огляду на викладене, враховуючи
положення ст.ст.256, 257, 267 ЦК України
позивач звернувся в суд з пропуском
встановленого законом трьохрічного
строку позовної давності, однак,
враховуючи, що колегія суддів визнає
позовні вимоги безпідставними, тому в
задоволенні позову необхідно
відмовити саме за безпідставністю.

Згідно збірного кадастрового плану
під'їзд, право на який заявив позивач,
був передбачений до домоволодіння
відповідачки, а не як проїзд загального
користування.

Доводи позивача про те, що будівництво
свого житлового будинку, господарських
будівель і споруд та їх розташування
здійснювалося ним із урахуванням
існування проїзду загального
користування на спірній земельній
ділянці, - не мають юридичного значення,
оскільки дозвіл на проведення
індивідуального будівництва йому
надано по АДРЕСА_3. Позивач не надавав
доказів, зокрема, проекту будівництва,
погодженого в установленому порядку,
яким було передбачено саме таке
розташування будинку та господарських
споруд, які існують на час пред'явлення
позову, та два під»їзди до його
домоволодіння.

Технічна документація, на яку послався
місцевий суд, а саме на технічні
паспорти на житлові будинки з
господарськими спорудами по
АДРЕСА_3,АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, як на доказ
існування проїзду та віднесення його
до земель загального користування, - не
є належним доказом правового статусу
спірної земельної ділянки в розумінні
ч.3 ст.83 ЗК України.

Місцевий суд безпідставно погодився з
довільним тлумаченням позивачем
норми Земельного кодексу щодо заборони
приватизації земель загального
користування, віднісши до таких земель
спірну земельну ділянку як проїзд
загального користування.

З матеріалів справи вбачається, що
проїзд до будинку позивача визначений
з вулиці Котляревського. Посилання
позивача на необхідність проїзду до
його гаража та вигрібної ями, що
розташовані зі сторони Ної земельної
ділянки, можуть бути підставою для
порушення ним питання про встановлення
його права на земельного сервітут, яке
регламентується главою 16 Земельного
кодексу та главою 32 ЦК України. За
змістом права земельного сервітуту
власник (користувач) однієї земельної
ділянки має право на обмежене
користування суміжною (сусідньою)
земельною ділянкою з метою усунення
недоліків власної ділянки.

Відповідно до ст.100 ЗК України, якою
визначено порядок встановлення
земельних сервітутів, ініціатором
встановлення такого може бути власник
або користувач земельної ділянки, який
має потребу у використанні суміжної
земельної ділянки для усунення
недоліків своєї ділянки, пов'язаних з
її місце розташуванням чи природним
станом. Саме власник (користувач),
зацікавлений у встановленні
земельного сервітуту, повинен
звернутися до власника (користувача)
суміжної земельної ділянки з
пропозицією дати дозвіл на обмежене
постійне або строкове користування
цією ділянкою у межах конкретного
земельного сервітуту.

Зазначення у рішенні Миргородської
міської ради від 6 березня 2007 року про
встановлення земельного сервітуту
типу 2 - право проходу та проїзду -
передбачало право зацікавленої
сторони вимагати встановлення
земельного сервітуту, процедура
встановлення якого передбачена
Земельним кодексом України, та не
пов'язує його з обов»язком ініціювати
встановлення сервітуту власником
суміжної земельної ділянки, в даному
випадку ОСОБА_1

Крім того, стаття 100 ЗК України( в
редакції, що діяла на час прийняття
зазначеного рішення) передбачала
можливість встановлення земельного
сервітуту на підставі договору або за
рішенням суду.

З огляду на наявність спору, позивач
мав право на звернення до суду з
позовом про встановлення земельного
сервітуту.

Враховуючи, що висновок районного
ґрунтується на обставинах, які
місцевий суд помилково вважав
встановленими, не відповідає фактичним
обставинам справи та на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
колегія суддів приходить до висновку
про скасування рішення та ухвалення
нового по суті позовних вимог..

Керуючись ст..ст.303, 304, 307, 309 ч.1 п.п.2, 3, 4,
314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 27
листопада 2013 року - скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до
Миргородської міської ради, Управління
Держземагенства у Миргородському
районі Полтавської області, ОСОБА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним державного
акту, зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржено
протягом 20 днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий - суддя:
Л.І.Пилипчук

Судді: /підписи/

С.М.Бондаревська

О.А.Лобов

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Л.І.
Пилипчук