Справа № 127/482/14-ц Провадження №
22-ц/772/3199/2014Головуючий в суді першої
інстанції Вохмінова О. С.Категорія 27
Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,суддів:Вавшка
В.С., Колоса С.С.,при
секретаріПантелеймоновій А.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ) «ОТП
Факторинг України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7
про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ТОВ «ОТП
Факторинг України» на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 10 жовтня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» звернулося в суд 13
січня 2014 року.

Зазначало, що відповідно до договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 5 листопада 2010 року та договору
відступлення прав вимоги ПАТ «ОТП
Банк» відступила, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» прийняло право вимоги за
кредитним договором № СТД-001/248/2005 від 13
жовтня 2005 року, укладеним між АКБ
«Райфайзенбанк України»
(правонаступник є ЗАТ «ОТП Банк») та
ОСОБА_6 за яким відповідач не виконав
належним чином своїх зобов'язань перед
кредитором, а тому станом на 23 грудня 2013
року виникла заборгованість в сумі 19
765,77 дол. США. У забезпечення виконання
зобов'язання за даним кредитним
договором 13 жовтня 2010 року між АКБ
«Райфайзенбанк України» та ОСОБА_7
укладено договір поруки, відповідно до
якого ОСОБА_7 зобов'язалась солідарно
відповідати за повне і своєчасне
погашення ОСОБА_6 Відповідачі не
виконують взятих зобов'язань по
договорам, а тому їм заявлена вимога
про дострокове повернення кредитних
коштів та відсотків по них. Добровільно
цих вимог відповідачі не виконують, а
тому посилаючись на наведені вище
обставини позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів 19 765,77 дол.
США., а також пеню у розмірі 19 765,77 грн.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 жовтня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
заборгованість по кредитному договору
№ СNL-001/248/2005 від 13.10.2005 року, яка виникла
станом на 23.12.2013 року, в сумі 19 765
(дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят
п`ять) доларів США 77 центів, що станом на
23.12.2013 року становить еквівалент 157 987
(сто п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот
вісімдесят сім) грн. 79 коп., пеню в
розмірі 12 465 (дванадцять тисяч
чотириста шістдесят п`ять ) грн. 64 коп., а
також судовий збір в сумі 3441 (три тисячі
чотириста сорок одна) грн. В решті
позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Представник позивача
заперечувала доводи апеляційної
скарги через їх безпідставність та
просила апеляційну скаргу відхилити, а
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а саме в частині щодо
задоволених вимог до ОСОБА_7 про
солідарне стягнення боргу та судових
витрат та щодо визначення та
стягнення розміру судового збору з
ОСОБА_6 Щодо суті вирішених
матеріально правових вимог до ОСОБА_6,
то колегія суддів прийшла до висновку,
що в цій частині рішення є законним, а
тому апеляційна скарга в цій частині
задоволеною бути не може.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині
задоволеного позову до ОСОБА_7 про
солідарне стягнення боргу та судових
витрат, а також про визначення судового
збору та стягнення його з ОСОБА_6,
законним і обґрунтованим визнати не
можна, оскільки суд при вирішенні
вимог до ОСОБА_7 та вирішенні питання
щодо судового збору та стягнення його
з ОСОБА_7, не виконав всі вимоги
цивільного судочинства та допустив
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права
права.

Судом встановлено і не заперечується
сторонами у справі, що відповідно до
договору № СNL - 001/248/2005 від 13 жовтня 2005
року, укладеного між АКБ
«Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_6,
останній отримав кредит в сумі 32 000
доларів США зі сплатою 11,5% річних на
строк до 13.10.2011 року. За порушення
прийнятих на себе зобов`язань стосовно
повернення кредитних коштів, сплати
процентів за користування кредитними
коштами, у визначені цим договором
строки, позичальник зобов`язаний
сплатити банку пеню в розмірі 1% від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов`язання за кожний день прострочки.
Зазначена пеня сплачується додатково
до прострочених сум, що підлягають
сплаті згідно цього договору (п. 4.1.1
договору).

Встановлено і не заперечується
сторонами, що 13 жовтня 2005 року
Акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» з ОСОБА_7
укладений договір поруки №CR-001/248/2005,
відповідно до якого вона зобов`язалась
солідарно відповідати за повне,
своєчасне виконання боржником його
боргових зобов`язань за кредитним
договором № СNL - 001/248/2005 від 13 жовтня 2005
року укладеного ОСОБА_6 з цим же банком.

21 травня 2007 року з ОСОБА_6 був укладений
додатковий договір № CNL-001/248/2005/1 до
кредитного договору від 13 жовтня 2005
року, відповідно до якого був
викладений в новій редакції п. 1.9 щодо
дострокового виконання боргових
зобов`язань в цілому. По змісту пунктів
1.9.1, 1.9.2 та 1.9.3 позичальником є ОСОБА_9,
хоча у вступній частині договору та у
розділі « Реквізити та підписи сторін»
позичальником значиться ОСОБА_6 (а.с. 136
том 1).

4 листопада 2008 року з ОСОБА_6 укладений
додатковий договір № 1 до кредитного
договору №CL-001/248/2005 від 13 жовтеня 2005
року, відповідно до якого пункт 1.9.1 щодо
дострокового виконання боргових
зобов'язань знов викладено у новій
редакції (а.с.137 том 1).

27 червня 2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» та ОСОБА_6 укладений
додатковий договір № 2 до кредитного
договору № CL-001/248/2005 від 13 листопада 2005
року, відповідно до якого сторони
домовились внести зміни і доповнення
до кредитного договору - п. 3 частини №1
кредитного договору щодо процентної
ставки, яку встановлено 0,00% (нуль
відсотків) річних, а також зокрема було
визначено графік платежів додатком
№1. Відповідно до додатку № 1 до
додаткового договору № 2 (графік
платежів) дата останнього погашення - 29
грудня 2017 року.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку, який не був оспорений
відповідачами, заборгованість по
кредиту становить 18 256,63 доларів США,
заборгованість по відсоткам - 1509,14
доларів США, заборгованість по пені - 12
465,64 грн.

Встановлено, що на підставі положень
договору купівлі-продажу кредитного
портфелю від 5 листопада 2010 року,
укладеного між банком і ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», останній набув
всіх прав вимоги за кредитним
договором, укладеним між банком і
позичальником. В зв`язку з укладенням
між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» договору комісії від 05
листопада 2010 року з усіма наступними
змінами і доповненнями, всі права та
обов`язки за додатковим договором від 27
червня 2013 року належать ТОВ «ОТП
Факторинг Україна».

Вирішуючи спір в частині заявлених
позовних вимог до ОСОБА_7, як до
поручителя за укладеним 13 жовтня 2005
року між Акціонерним комерційним
банком «Райффайзенбанк Україна» та
ОСОБА_7 договором поруки №CR-001/248/2005, суд,
як це вбачається із змісту судового
рішення, виходив із того, що для
стягнення солідарно боргу з
поручителя ОСОБА_7 є всі правові
підстави, а договір поруки не
припинений.

Проте такий висновок суду є
помилковим і до такого висновку суд
дійшов за невідповідних висновків
обставинам справи та при неправильному
застосуванні норм матеріального
права, що відповідно призвело до
неправильного вирішення справи у
зазначеній частині вимог.

Так, із кредитного договору № СNL -
001/248/2005 від 13 жовтня 2005 року, укладеного
між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та
ОСОБА_6 вбачається, що строк виконання
зобов'язань за цим договором
встановлено до 13 жовтня 2011 року (а.с.6
том 1). Цей факт сторони не заперечують.

Згідно із договором поруки від 13 жовтня
2005 року №CR-001/248/2005, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_7
(а.с.15-16 том 1), остання брала на себе
зобов'язання за цим договором
виходячи виключно із положень
кредитного договору № СNL - 001/248/2005 від 13
жовтня 2005, а не інших, тобто вона
погодилась із встановленим строком
виконання зобов'язання - 13 жовтня 2011
року.

За правилами частин 1 та 2 статті 554 ЦК
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі що і боржник,
включаючи сплату основного боргу,
процентів, неустойки, відшкодування
збитків, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Проте, вказана відповідальність
поручителя може наступити за умови, що
порука не припинена у відповідності
до встановлених статтею 559 ЦК України
випадках.

У відповідності до частини 4 статті 559
ЦК України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правової позиції
викладеної у Постанові Верховного
Суду України від 24 вересня 2014 року у
справі №6-106цс14 у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за основним договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів повинен
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно
з такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання
зобов'язання або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. За умови
пред'явлення банком боржнику й
поручителю вимог про дострокове
виконання зобов'язання з повернення
кредиту, змінюється в односторонньому
порядку строк виконання основного
зобов'язання й порука припиняється,
якщо кредитор не пред'явить вимоги до
поручителя протягом шести місяців від
зміненої дати виконання основного
зобов'язання.

Відповідно до положень статті 360-7 ЦПК
України вказане рішення є
обов'язковим, оскільки у цій справі
розглядаються подібні правовідносини.

Встановлено, що позивач до суду
звернувся 13 січня 2014 року (а.с.2 том 1).

Отже, порука за договором поруки від 13
жовтня 2005 року №CR-001/248/2005, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_7
припинилась 13 квітня 2012 року, через
шість місяців після закінчення
встановленого строку виконання
зобов'язання, оскільки у шестимісячний
строк після закінчення строку
зобов'язання по кредитному договору
кредитор не звернувся із вимогою до
поручителя.

За таких обставин правових підстав для
стягнення боргу за договором поруки з
ОСОБА_7, як поручителя за договором
поруки, немає.

Крім того, Додатковим договором
укладеним між ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» та ОСОБА_6 № 2 від 27 червня 2013
року до кредитного договору № CL-001/248/2005
від 13 листопада 2005 року строк
виконання зобов'язання змінено та
встановлено до 29 грудня 2017 року.

Фактором (ТОВ «ОТП «Факторинг Україна )
боржнику за кредитним договором 12
лютого 2013 року направлено досудову
вимогу про усунення порушення з
вимогою дострокового виконання
зобов'язання за кредитним договором у
строк 30 днів з дати отримання цієї
вимоги (вих. №59821, а.с. 40 том 1). Ця вимога
була отримана ОСОБА_6 20 лютого 2013 року,
що підтверджується розпискою у
отриманні ним цього листа в поштовому
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення (а.с. 42
том 1).

Така ж досудова вимога про дострокове
виконання боргових зобов'язань по
кредитному договору, як поручителем по
договору поруки, направлена 12 лютого
2013 року ОСОБА_7 (вих. №59823). Ця вимога
отримана поручителем ОСОБА_7 19 лютого
2013 року за адресою: АДРЕСА_1, а також
повторно отримана 20 лютого 2013 року за
адресою : АДРЕСА_2 (а.с. 41, 42 том 1).

Отже, кредитор змінив строк виконання
основного зобов'язання з договірного (
13 жовтня 2011 року ) на достроковий,
вказавши строк виконання 30 днів з дня
отримання цієї письмової досудової
вимоги.

Виходячи із цього строк виконання
основного зобов'язання закінчився 22
березня 2013 року ( 20 лютого 2013 року + 30
днів), а отже через 6 місяців
припинилась порука - 23 вересня 2013 року,
оскільки кредитор не звернувся у цей
період з вимогою в суд до поручителя
про виконання зобов'язання.

Проте, вказані факти мали б правове
значення, якби не було інших правових
підстав для припинення поруки.
Ураховуючи, що порука вже припинилась
13 квітня 2012 року, як це зазначено вище,
то припинення поруки через вимогу
дострокового виконання зобов'язання та
не звернення протягом шести місяців в
суд з вимогою до поручителя, не є
основною правовою підставою від якої
залежить вирішення справи по суті.

Щодо заяви ОСОБА_7 від 4 липня 2013 року
(а.с.135 том 1), на яку посилається позивач
обгрунтовуючи свої вимоги про
стягнення боргу з поручителя, то така
заява на припинення поруки не
впливає, оскільки зміст заяви та дата
її підписання не свідчить про
відновлення зобов'язань по припиненій
поруці за договором від 13 жовтня 2005
року. Крім того, судом встановлено і не
оспорюється сторонами, що ОСОБА_6
додаткових договорів до кредитного
договору від 13 жовтня 2005 року після
написання ОСОБА_7 4 липня 2013 року
заяви, не укладав, а тому вказана заява
правового значення у спірних
правовідносинах не має.

Невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до правил пунктів 3 та 4
частини 1 статті 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення.

Виходячи із зазначеного вище рішення
суду в частині солідарного стягнення
боргу та солідарного стягнення
судового збору з ОСОБА_7 на користь ТОВ
«ОТП Факторинг України» слід
скасувати. В цій частин слід ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_7 про
стягнення боргу та стягнення з неї
судового збору.

Також слід погодитись із доводами
поданої апеляційної скарги щодо
неправильного визначення судом
розміру судового збору за подачу
позовної заяви та відповідно
неправильного визначення розміру
судового збору при вирішенні питання
розподілу судових витрат при
ухваленні рішення.

Так, із судового рішення та із
матеріалів справи вбачається, що ціна
позову складає 170453,43 ( 157987, 79 грн. +
12465,64 грн. = 170453,43 грн.) і 1% від ціни
позову (відповідно до вимог підпункту
1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону
України «Про судовий збір») складає
1704,53 грн., тобто розмір судового збору
який стягуватиметься з відповідачів в
силу положень частини 1 статті 88 ЦПК
України становить 1704,53 грн.

Неправильно визначений позивачем при
подачі позовної заяви розмір судового
збору в сумі 3441 грн. не може бути
стягнутий з відповідача при розподілі
судових витрат і підлягає
перерахуванню судом до розміру
встановленого законом.

Отже стягуваний розмір судового збору
на користь позивача у сумі 3441 грн.
підлягає зменшенню до 1704,53 грн. та
стягненню з ОСОБА_6, а тому судове
рішення підлягає зміні в цій частині.

У решті рішення слід залишити без змін,
як таке, що в решті ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 303, пунктом 2 частини 1 статті 307,
пунктами 3, 4 статті 309, частиною 2
статті 314, статтею 316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 жовтня 2014 року
скасувати в частині солідарного
стягнення боргу та солідарного
стягнення судового збору з ОСОБА_7 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
України». В цій частин ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_7 про
стягнення боргу та стягнення з неї
судового збору.

Рішення в частині стягнення судового
збору з ОСОБА_6 змінити зменшивши
розмір стягуваного судового збору з
3441 (трьох тисяч чотириста сорок однієї)
грн. до 1704 (однієї тисячі сімсот
чотирьох) грн. 53 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене на протязі двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: /підпис/
В.А. Іващук

/підпис/
В.С. Вавшко

/підпис/
С.С. Колос

Згідно з
оригіналом

Суддя
В.А. Іващук