Справа № 2-436/12
Провадження № 22-ц/779/622/2014
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Ковалюка
Я.Ю., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Новичківської сільської ради, третя
особа ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним та за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, третя особа - Новичківська
сільська рада про визнання заповіту
недійсним, визнання права власності на
1/2 частину майна за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Долинського
районного суду від 24 січня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом, уточнивши його в подальшому,
до Новичківської сільської ради, третя
особа ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним.

У березні 2012 року ОСОБА_4
звернулася з позовом до ОСОБА_3, третя
особа - Новичківська сільська рада про
визнання заповіту недійсним, визнання
права власності на 1/2 частину майна.

Ухвалою Долинського районного
суду від 20 листопада 2012 року дані
позови об'єднані в одне провадження.

Справа судами слухалася неодноразово.

Останнім рішенням Долинського
районого суду від 24 січня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним
заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3,
посвідчений головою Новичківської
сільської ради Долинського району
02.07.2010 року, №49675191 спадкового реєстру.

В задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Також вирішено питання судових
витрат.

На дане рішення в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, неповне з'ясування обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Задовольняючи позов суд прийшов до
висновку про тимчасову недієздатність
померлого, безпідставно врахувавши при
цьому акт комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
24.10.2013 року №11, згідно якого в момент
вчинення заповіту ОСОБА_5 страждав на
психічні розлади у вигляді органічного
ураження головного мозку, обумовленого
злоякісними новоутвореннями лівої
скроневої ділянки головного мозку,
хоча при цьому експертом не дано
конкретної відповіді на питання чи
могла хвороба, призначене лікування,
враховуючи діагноз та тривалість
хвороби, незначний проміжок часу між
підписанням заповіту і смертю,
вплинути на психічний стан ОСОБА_5 під
час підписання заповіту та здатність
усвідомлювати свої дії й керувати ними.
Одночасно при цьому не взято до уваги
висновок амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
24.09.2011 року, викладений в акті №297,
згідно якого ОСОБА_5 на час підписання
заповіту будь-якими психічними
розладами не страждав, був здатний
розуміти значення своїх дій та
керувати ними. А отже в основу рішення
покладено висновок
судово-психіатричної експертизи, який
ґрунтується на припущеннях і не
стверджує абсолютної неспроможності
особи, яка вчинила правочин, розуміти
значення своїх дій та керувати ними при
його вчинені, що є порушенням вимог
законодавства.

Поза увагою суду залишилась і та
обставина, що у ОСОБА_5 на аналізований
період не було психотичної
симптоматики і недоумства, були
відсутні ознаки зміни свідомості і
значні емоційно - вольові порушення, не
було необхідності проведення
консультацій психіатром, на що
вказують записи в медичній
документації. А отже, на момент
складання заповіту він міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними.
Крім того, ніхто з учасників процесу не
відзначив у спадкодавця за життя
відхилення в поведінці, маячні ідеї,
провали пам'яті, психози, депресії, інші
ознаки, що вказують на розлад
особистості.

Також судом не взято до уваги той факт,
що за життя ОСОБА_5 йому не було
встановлено діагнозу щодо наявності у
нього психічного розладу, а тому
відповідно до вимог Закону України
«Про психіатричну допомогу» стан його
психічного здоров'я презюмується і не
потребує доказування. Доказом
відсутності у ОСОБА_5 психічного
розладу є і здійснення головою
сільської ради повноважень по
нотаріальному посвідченню заповіту
від його імені з дотриманням обов'язку
перевірити чи усвідомлював
спадкодавець у момент підписання
заповіту значення своїх дій та (або) чи
може він керувати своїми діями, як того
вимагає ст. 44 Закону України «Про
нотаріат».

Крім того, суд помилково взяв до уваги
покази свідків, які підтвердили
психічні розлади у ОСОБА_5, в тому числі
лікарів, незважаючи на те, що серед них
не було жодного лікаря психіатра. В той
же час як вважав неправдивими та не
взяв до уваги покази свідків, які
зазначили, що психічний стан ОСОБА_5 був
задовільний.

Посилаючись на зазначені обставини
просила рішення суду в цій частині
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 та її представник доводи скарги
підтримали, а представник
Новичківської сільської ради - визнала,
з наведених у ній мотивів.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_4 доводів
скарги не визнали, посилаючись на
обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що на час
вчинення правочину - підписання
заповіту від 02.07.2010 року через важку
хворобу, злоякісне новоутворення лівої
скроневої ділянки головного мозку
ОСОБА_5 страждав на психіатричні
розлади у вигляді органічного ураження
головного мозку, в зв'язку з чим не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, а тому даний заповіт
слід визнати не дійсним. При цьому
судом також враховано, що під час його
посвідчення головою Новичківської
сільської ради допущено порушення
вимог Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25.08.1994 року №22/5.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок зроблений судом за належного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін, оцінки
наданих ними доказів і є правильним.

В той же час відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_4 суд виходив з того, що
вона не входить в коло спадкоємців
після смерті її колишнього чоловіка
ОСОБА_5, отже оспорюваний заповіт не
порушує будь-яких її законних прав та
інтересів, а спірний будинок не є
спільною сумісною власністю подружжя,
нажитою під час шлюбу.

У цій частині рішення суду сторонами не
оскаржується, а тому колегією суддів не
переглядається.

При вирішенні даного спору судом також
враховано висновки та мотиви, з яких
було скасовано попереднє рішення по
даній справі, що відповідно до положень
ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для
суду першої інстанції при новому
розгляді справи (а.с.216-217 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною вільною
дієздатністю.

Заповіт як односторонній правочин
підпорядковується загальним правилам
ЦК щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: в яких
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі;
складені особою, яка не мала на це права
(особа не має необхідного обсягу
цивільної дієздатності для складання
заповіту); складені з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як правильно встановлено судом,
02.07.2010 року ОСОБА_5 зробив заповітне
розпорядження щодо усього свого майна,
де б воно не було і з чого б воно не
складалося, і взагалі всього того, що
йому на день смерті буде належати і на
що за законом він буде мати право,
заповівши його ОСОБА_3 Вказаний заповіт
посвідчений головою Новичківської
сільської ради ОСОБА_6 та
зареєстрований у реєстрі за № 37 (а.с. 40
т.1). Вказана обставина підтверджується
другим примірником заповіту, що має
силу оригіналу, виданого заповідачу та
долученого в засіданні апеляційного
суду ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. (а.с.5 т.1).

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги щодо недійсності заповіту
ОСОБА_2 посилався як на відсутність
вільного волевиявлення заповідача,
невідповідність такого волевиявлення
його внутрішній волі, а також
невідповідність форми заповіту
вимогам ст. 1247 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 16 постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року
правила ст. 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами для
встановлення того, чи була здатна особа
в конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Як вбачається із матеріалів справи з
метою визначення наявності такого
стану, коли спадкодавець на момент
укладення правочину не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними ухвалами суду
першої інстанції за клопотанням
представника позивача неодноразово
було призначено посмертні
судово-психіатричні експертизи.

Зокрема, в результаті проведення
повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
24.10.2013 року встановлено, що на час
складання заповіту від 02.07.2010 року
ОСОБА_5 страждав на психічні розлади у
вигляді органічного ураження
головного мозку, обумовленого
злоякісним новоутворенням лівої
скроневої ділянки головного мозку,
зокрема таламічної ділянки лівої
гемісфери головного мозку.

Зі змісту акту № 11 цієї експертизи (а.с.
227-232 т.2) видно, що дати відповідь на
запитання, чи могла хвороба та
призначене лікування, враховуючи
діагноз, перебіг та тривалість хвороби,
незначний проміжок часу між
підписанням заповіту і смертю,
вплинути на психічний стан ОСОБА_5 під
час підписання заповіту та здатність
усвідомлювати свої дії й керувати ними,
не є можливим, оскільки надана для
експертного дослідження документація
на зазначений період часу є
малоінформативною, покази свідків
суперечливі, консультація
лікаря-психіатра йому не призначалася,
а лікарями, які спостерігали за ним, не
був описаний його психічний стан.

Тобто, вищезазначеною
експертизою не зроблено висновку про
абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в
момент підписання оспорюваного
заповіту розуміти значення своїх дій
та керувати ним.

Разом з тим, допитані в судовому
засіданні в якості свідків колишні
співробітники померлого - лікарі
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які відвідували
його за два дні до підписання заповіту,
медична сестра ОСОБА_10, з приводу стану
здоров'я померлого зазначили
відсутність мовного чи невербального
контакту з покійним, неможливість
розмовляти та незрозумілість його мови
тощо. Аналогічно лікар-невролог
ОСОБА_11, який неодноразово надавав
медичну допомогу померлому, ствердив
щодо огляду ОСОБА_5 в кінці червня 2010 р.,
його стан «ступору» при цьому, звідси
висновок про неможливість давати звіт
своїм діям.

Про стан здоров'я ОСОБА_5 на момент
посвідчення заповіту ствердили також і
свідки ОСОБА_12,ОСОБА_13, частково свідки
ОСОБА_14 та ОСОБА_15, в присутності яких
посвідчено заповіт. Також це
підтверджують карти виїзду швидкої
допомоги № 4937 від 06.07.2010 р. та № 4960 від
07.07.2010 р., де зазначено погіршення стану
здоров'я померлого за тиждень до того,
приглушену його свідомість, судомний
синдром тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Вищенаведені обставини повністю
спростовують висновки амбулаторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи №297 від 24.09.2011 року
обласного клінічного
психоневрологічного диспансеру
Івано-Франківського УОЗ ОДА, повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи №9 від 11.01.2013 року
Львівської обласної психіатричної
лікарні, пояснення свідків ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, які суд першої
інстанції правильно оцінив критично.

Отже, задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи спірний заповіт недійсним,
місцевим судом дана належна оцінка
доказам, наявним в матеріалах справи, в
т. ч. в їх сукупності та взаємному
зв'язку, вірно застосовані положення
ст. ст. 225, 1257 ЦК України, висновки, що
ОСОБА_5 на момент вчинення правочину не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, а також, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі є
правильним.

Посилання апелянта на ст. 3 Закону
України «Про психіатричну допомогу»
щодо презумпції психічного здоров'я
померлого, не заслуговує на увагу,
оскільки судом вирішено спір саме з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Зважаючи на вищенаведену обставину,
відсутність вільного волевиявлення
померлого, з врахуванням положень п. 7, 8
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5 суд прийшов
також і до правильного висновку щодо
визнання заповіту недійсним і з цих
підстав.

Розглянувши справу в межах
заявленого позову та в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що фактичні
обставини справи судом першої
інстанції з'ясовано всебічно та повно,
дано їм вірну правову оцінку, а рішення
суду ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Долинського районного суду від
24 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко