Номер провадження 22-ц/775/271/2014
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року

м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Шевченко В.Ю., суддів
Гапонова А.В., Агєєва О.В.

при секретарі Стрижак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського
районного суду м.Донецька від 13
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, начальника
Лінійного відділу на ст. Донецьк
Прущака Євгена Володимировича,
Управління МВС України на Донецькій
залізниці, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області,
Управління Державної казначейської
служби України у Київському районі м.
Донецька Донецької області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, начальника
Лінійного відділу на ст. Донецьк
Прущака Євгена Володимировича,
Управління МВС України на Донецькій
залізниці, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області,
Управління Державної казначейської
служби України у Київському районі м.
Донецька Донецької області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка подана
через її представника ОСОБА_5 просить
скасувати рішення, позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити, через неповне
з`ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції ухвалюючи оскаржуване
рішення залишив поза увагою всі
обставини, що мають значення для
справи, які, на думку апелянти, стали
підставою для звернення до суду з даним
позовом, а саме:

суддя ОСОБА_9, не маючи повноважень
незаконно прийняв постанову від 23.02.07р.
про відмову у розгляді апеляційної
скарги ОСОБА_1 на постанову Київського
районного суду м. Донецька від 03.04.06р.,
якою конфісковано автомобіль, який
належить на праві власності ОСОБА_1, а
також, за участю адвоката ОСОБА_6,
підмінив ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 18.11.03р., якою, як
зазначає апелянт, було вирішено
питання про повернення автомобіля
власниці - ОСОБА_1;

судом першої інстанції не враховано, що
ухвали апеляційного суду від 04.11.03р. та
18.11.03р. не містять прізвища секретаря
судового засідання, не завірені
печаткою апеляційного суду;

судом без виклику ОСОБА_1 до суду
постановлено ухвали від 08.12.04р. та
15.12.04р. про закриття провадження у
справі за її заявою про виключення
майна (автомобіля) з акту опису, у
зв`язку з її неявкою, які (ухвали) не
містять номеру провадження. Заяву про
ухвалення додаткового рішення по даній
справі судом залишено без задоволення.
Також зазначає, що суд, зробив
безпідставний висновок про те, що у
вищевказаній справі є дані про
заперечення ОСОБА_5 право власності
ОСОБА_1 на автомобіль, оскільки будь-які
записи без його підпису не є доказами.

Представник апелянта також зазначає,
що суддею Гурідовою під час розгляду
справи проявлено неуважність у
дослідженні матеріалів кримінальної
справи по обвинуваченню ОСОБА_5 та
зазначено, що матеріали даної справи
містять заяву ОСОБА_5 про відмову від
послуг адвоката ОСОБА_2, що не
відповідає дійсності (заява суду не
надавалась); судом залишено поза
увагою, що договір доручення від 09.11.01р.
має порядковий номер 441, за наявності
станом на 31.03.03р. в т.1 даної справи 372
аркуша, що, на думку апелянта, свідчить
про його підлог. Підтвердженням
помилкового зазначення у вироку суду
01.07.02р. у якості захисника ОСОБА_2 є
визнання даного факту ОСОБА_9 та лист
прокурора Стойка В. від 15.05.09р. З
урахуванням вищевикладеного, висновки
суду про спростування матеріалами
справи його (апелянта) доводів щодо
фальсифікації 150 аркушів т.1
кримінальної справи, є помилковим.

Також зазначає, що незаконні дії
начальника ЛВ на ст.Донецьк Прущака Є.В.
щодо виготовлення та транспортування
наркотичних засобів до суду по
кримінальній справі по обвинуваченню
ОСОБА_5 призвели до незаконного
винесення суддею ОСОБА_9 В.В. постанови
про конфіскацію майна (автомобіля) та
позбавлення невинної особи - ОСОБА_1
права на оскарження даної постанови.
Суд не врахував, що доказом розтрати
майна (автомобіля), який знаходився в ЛВ
на ст. Донецьк, є заява представника
виконавчої служби від 14.09.06р. (а.с. 26).

Крім викладеного, представник апелянта
послався на порушення судом першої
інстанції під час розгляду позову
ОСОБА_1 норм процесуального права, а
саме: судом не вирішено його заву від
01.04.13р. про відсутність в договорі
доручення адвокатських атрибутів, чим
порушено його право на інформацію, а
також відмовлено, без процесуальної
оцінки, у клопотаннях від 27.11.12р. та
04.12.12р. про притягнення у якості
відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Суд також не врахував, що всі надані
позивачем та її представником під час
розгляду справи докази, підтверджують
заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, представники
відповідачів Управління МВС України на
Донецькій залізниці, Управління
Державної казначейської служби
України у Київському районі м.Донецька
в судовому засіданні апеляційного суду
заперечували проти доводів
апеляційної скарги, просили її
відхилити.

Інші відповідачі та їх представники в
судове засідання апеляційного суду не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.

Судом першої інстанції за результатами
огляду кримінальної справи №1-307/03
встановлено, що 04.04.01р. відносно ОСОБА_5
була порушена кримінальна справа за
ст.229-1 ч.2 КК України (т.1 а.с.1). Згідно
матеріалів даної справи, в ході
досудового слідства, слідчим по справі
від 07.04.01р. була винесена постанова про
залучення у якості речових доказів та
накладання арешту на автомобіль ВАЗ 21099
д.н. НОМЕР_1, останній передано на
збереження в гараж ЛВ ст. Донецьк (т.1
а.с.84).

01.07.02р. по кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_5, ОСОБА_8 за ст.307
ч.2 КК України постановлено вирок (т.2
а.с.158-162), який ухвалою апеляційного
суду Донецької області від 1.10.02р.
скасовано та справа повернута
Донецько-Ясинуватському транспортному
прокурору для проведення додаткового
розслідування (т.2 а.с.228-230).

Матеріалами кримінальної справи, які
були предметом дослідження суду першої
інстанції, встановлено, що в ході
судового слідства між ОСОБА_1, яка діяла
в інтересах свого чоловіка ОСОБА_5 та
адвокатом ОСОБА_2, укладено договір -
доручення від 09.11.01р. на захист
підсудного ОСОБА_5 в Київському
районному суді м.Донецька.

Відповідно до протоколів судових
засідань адвокат ОСОБА_2 приймав участь
при розгляді справи у якості захисника
ОСОБА_5, де він був зазначений в складі
учасників процесу, заявляв клопотання
та заяви як в усній формі так і в
письмовій, висловлював свою думку
стосовно других заяв і клопотань
учасників процесу, виступав в дебатах.
Крім того, захисником ОСОБА_2 на вирок
Київського суду м.Донецька від 01.07.02р.
була подана апеляційна скарга в
інтересах ОСОБА_5. Після скасування
вироку Київського районного суду
м.Донецька від 01.07.01р. та направлення
даної справи на додаткове
розслідування, в ході досудового
слідства ОСОБА_5 відмовився від послуг
захисника ОСОБА_2, про що слідчим по
справі була винесена постанова, про
відмову обвинуваченого від захисника.

Виходячи з матеріалів даної
кримінальної справи, судом
встановлено, що ОСОБА_5 неодноразово
знайомився з матеріалами кримінальної
справи та протоколом судових засідань.

Вироком Київського районного суду від
24.04.03р. ОСОБА_5 засуджено за ст. 307 ч.2 КК
України до 7 років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна засудженого,
який ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 18.11.03р. змінено,
ОСОБА_5 засуджено за ст. 307 ч.2 КК України
до 5 років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна засудженого.
Ухвалою Верховного Суду України від
11.03.04р. вирок Київського районного суду
м. Донецька від 24.04.03р. з урахуванням
змін внесених апеляційною інстанцією
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 18.11.03 року залишено без
змін.

З оглянутих в судовому засіданні
матеріалів даної кримінальної справи
також встановлено, що в ході судового
слідства в судовому засіданні, під
головуванням судді ОСОБА_9 (згідно
протоколу судового засідання від
27.03.2003р. були витребувані та оглянуті
речові докази, які були передані суду, а
потім повернути згідно акту.

Відповідно до постанови Київського
районного суду м.Донецька від 03.04.06р.,
яка прийнята в порядку виконання
вироку цього ж суду від 24.04.03р. щодо
ОСОБА_5, конфісковано у дохід держави
речові докази у справі: автомобіль ВАЗ
21099 державний номер НОМЕР_1 і мобільний
телефон «Еріксон». З даної постанови
вбачається, що вона ухвалена за
результатами розгляду подання
Лінійного відділу міліції на станції
Донецьк в порядку виконання вироку
відносно ОСОБА_5, про вирішення питання
про речові докази у справі: автомобіль
ВАЗ 21099 державний номер НОМЕР_1 і
мобільний телефон «Еріксон», які
зберігаються у вказаному відділі
міліції і щодо яких не було вирішено
питання при постановленні вироку. З
урахуванням того, що зазначені речові
докази у справі постановою слідчого і
вироком суду визнанні знаряддям
злочину, за вчинення якого засуджено
ОСОБА_5, прийнято рішення, що вони
відповідно до вимог ст.81 КПК України
підлягають конфіскації. Ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 06.06.06р. постанова Київського
районного суду м.Донецька від 03.04.06р.
залишена без змін (а.с.83-84).

Постановою Київського районного суду
м.Донецька від 23.02.07р. апеляційна скарга
ОСОБА_1 на постанову суду від 03.04.06р.
визнано такою, яка не підлягає
розгляду. Постановою апеляційного суду
Донецької області від 15.05.07р.
відмовлено в прийнятті до розгляду
апеляційним судом апеляції ОСОБА_1 на
постанову Київського районного суду м.
Донецька від 03.04.06р.

Судом також встановлено, що
представник позивача звертався до
дисциплінарної палати Донецької
обласної КДКА в 2008 році, де зазначав
адвокат ОСОБА_2 приймаючи участь в
справі як його адвокат, приймав участь
в фальсифікації матеріалів, подальшому
були використані як докази в його
обвинуваченні. Відповідно до рішення
від 30.12.08р. в порушенні дисциплінарної
справи відносно ОСОБА_2 відмовлено у
зв'язку з відсутністю підстав для його
притягнення до дисциплінарної
відповідальності.

Крім того, з листа прокуратури
Донецької області від 15.05.09р. №09/2- 3052-01
вбачається, що доводи заяви ОСОБА_5 щодо
фальсифікації матеріалів справи за ч.2
ст. 307 КК України працівниками ЛВ ВС
ВБНОНЗ на ст. Донецьк ГУМ України на
Донецькій залізниці перевірялися та
25.06.01р. Донецько-Ясинуватською
транспорта прокуратурою відмовлено в
порушенні кримінальної справи на
підставі п.2 ст.6 КПК України, з яким
прокуратура області погодилася.

У січні 2009 року ОСОБА_5 звернувся з
аналогічною заявою до ДМУ ГУМУС
Україні Донецькій області, яку було
направлено до Київського РВ ДМУ. В
подальшому заяву було направлено
Донецько-Ясинуватської транспортної
прокуратури. З урахуванням того, що за
вказаним фактом вже проводилася
перевірка в порядку ст.97 КПК України і
вказана постанова не скасована 08.05.09р.
відмовлено в порушенні кримінальної
справи на підставі п.11 ст.6 КПК України.
З прийнятим рішенням прокуратура
області погодилась.

Прокуратурою області 05.05.09р. в порушені
кримінальної справи стосовно суддів
Київського районного суду м.Донецька
Виродова Ю.Т., ОСОБА_9, судді
апеляційного суду Донецької області
Ковалюмнус Е.Л. відмовлено на підставі
п.1 ст. 6 КПК України, відсутністю події
злочину.

Крім того, за результатами огляду в
судовому засіданні цивільної справи №
2-3521/04 судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_1, 23.06.04р. після засудження ОСОБА_5,
зверталась до Київського районного
суду м.Донецька із позовною заявою про
виключення автомобіля ВАЗ 21099 д.н.
НОМЕР_1 із акту опису майна і визнання
за нею права власності на даний
автомобіль. Згідно змісту цієї
позовної заяви вказаний автомобіль був
придбаний ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_5

Вивчаючи матеріали даної цивільної
справи, суд першої інстанції встановив,
що ОСОБА_5 надаючи пояснення як
відповідач, зазначив, що він заперечує
проти даної позовної заяви та проти
визнання автомобіля власністю його
дружини, стверджуючи, що цей автомобіль
є його власністю, оскільки купівля
автомобіля здійснювалася за його
гроші, а вклад його дружини був
незначний. Після допиту ОСОБА_5 в якості
відповідача ухвалою Київського
районного суду м.Донецька від 15.12.04р.
позовна заява ОСОБА_1 була залишена без
розгляду, оскільки позивачка
неодноразово не з'являлась в судові
засідання. Ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 16.02.11р. у
задоволенні клопотання представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про поновлення строку
на апеляційне оскарження ухвали
Київського районного суду м.Донецька
від 15.12.04р. було відмовлено, а
апеляційна скарга залишена без
розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
автомобіль ВАЗ 21099 державний номер
НОМЕР_1 перейшов до держави за рішенням
суду, яке набрало законної сили,
заподіяння ОСОБА_1 матеріальної та
моральної шкоди з боку відповідачів
позивачем та її представником не
доведено.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст.56 Конституції України
матеріальна і моральна шкода, завдані
незаконними діями чи бездіяльністю
органів державної влади, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується за
рахунок держави.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній чи юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями,
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31.03.95 року № 4
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов`язковому з`ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв`язку між шкодою і
протиправним діянням її заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема повинен з`ясувати чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення справи
по суті.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з матеріалів справи,
встановлених в суді обставин, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про недоведеність позивачкою
та її представником (як того вимагає
ст.60 ЦПК України) обставин, на які він
посилається як на підставу своїх вимог,
і правомірно відмовив у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Згідно ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин апеляційна скарга
піддягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 13 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Головуючий:

Судді: