Справа № 2-1904/11
Провадження № 2/0182/1211/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

13.03.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді
Шестакової З. С.

при секретарі -
Пометій Є.Т.

за участю: позивача -
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Нікополі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
розподіл майна подружжя та зустрічному
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання
майна особистою приватною власністю
чоловіка, суд

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 07 липня
1993 року. Шлюб розірвано 07 березня 2007
року.

За час шлюбу ними було придбано майно:
житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_2;
вбудоване нежитлове приміщення, площею
111,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_3; автомобіль
„Опель Омега" номерний знак НОМЕР_1;
автомобіль „АУДІ 80" номерний знак
НОМЕР_3; автомобіль „Фольксваген LT28"
номерний знак НОМЕР_4.

Згодом позивач пояснила, що дані
автомобілі були зняті з обліку та
реалізовані під час перебування її та
ОСОБА_4 в шлюбі, а кошті від реалізації
автомобілів були ними витрачені на
потреби сім'ї. У березні 2007 року вони
придбали автомобіль „Хюндай Н200”
номерний знак НОМЕР_2, який був
зареєстрований на ім'я ОСОБА_4

Після фактичного припинення шлюбних
відносин наприкінці 2005 року, а саме, у
листопаді-грудні 2005 року, сторони
домовились, що у користуванні позивача
залишиться вбудоване нежитлове
приміщення, площею 111,5 кв.м за адресою:
АДРЕСА_3, де вона займалась
підприємницькою діяльністю.

До серпня 2010 року ОСОБА_4 не претендував
на майно, яким користувалась позивач, а
саме, на вбудоване нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_3, але з
серпня 2010 року він почав вимагати від
позивача повернути йому дане майно,
посилаючись на те, що спірне вбудоване
нежитлове приміщення є його особистою
приватною власністю.

Тому, спочатку позивач просила суд
поділити спільне майна подружжя та
виділити їй вбудоване нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_3, а
відповідачеві залишити автотранспорт
та житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2.

В процесі розгляду справи позивач
неодноразово уточняла свої позовні
вимоги, оскільки після її звернення до
суду з позовом про поділ майна
подружжя, ОСОБА_4 без її згоди відчужив
у 2007 році житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2. Тому, остаточно ОСОБА_1 просила
суд виділити їй нежитлове вбудоване
приміщення в будинку АДРЕСА_3, а ОСОБА_4
виділити автомобіль „Хюндай Н200”
номерний знак НОМЕР_2, який був ними
придбаний під час їх шлюбу та за
спільно нажиті кошті. При цьому, при
поділі просила суд відступити від
засад рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення, а
саме те, що житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2, був відчужений відповідачем
проти її волі.

Не погоджуючись з позовом позивача,
ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив суд визнати
його особистою приватною власністю
нежитлове вбудоване приміщення (літера
„А-5") в будинку АДРЕСА_3, загальною
площею 111,5 кв.м, оскільки він придбав
його після фактичного припинення
шлюбних відносин з ОСОБА_1 та за
кредитні кошти.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 суду
показали, що шлюбні відносини між
ОСОБА_4 та позивачем були припинені у
січні 2005 року. Саме з цього періоду вони
разом не проживають та не ведуть
спільне господарство. За цей період
ОСОБА_4 за власні та кредитні кошти
придбав житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2, нежитлове вбудоване
приміщення в будинку АДРЕСА_3 та
автомобіль „Хюндай Н200” номерний знак
НОМЕР_2. Тому, дане майно не є об'єктом їх
спільної власності.

Не спростовували той факт, що ОСОБА_1
після припинення фактичних шлюбних
відносин користувалась спірним
нежитловим вбудованим приміщенням в
будинку АДРЕСА_3, займалась оформленням
документів з його облаштування та
ремонту, а також вела підприємницьку
діяльність відповідача від його імені,
в його інтересах та за його рахунок на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності, яка 01 червня 2012 року була
ОСОБА_4 скасована.

Також, відповідач показав, що після
припинення шлюбних стосунків вони з
ОСОБА_1 дійшли згоди щодо поділу
спільного майна. Так, вони поділили
спільні гроші та продали квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, яка була ними
придбана під час шлюбних відносин, та
кожен з них на виручені гроші придбав
окреме житло. Згодом, він продав свою
квартиру АДРЕСА_4, та на виручені гроші
в червні 2005 року придбав житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_2, який на
день розгляду справи також ним
відчужений.

В свою чергу, позивач без його згоди
розпорядилась автомобілем та не
включила до обсягу спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства, а саме:
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_5, та квартиру, що розташована за
адресою: АДРЕСА_6.

Тому, спочатку ОСОБА_4 просив суд
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 та визнати за ним право
особистої приватної власності на
вбудоване нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_3. Інше майно, у вигляді
квартири АДРЕСА_5, квартири АДРЕСА_6 та
транспортні засобі, які зареєстровані
на її ім'я, залишити ОСОБА_1

В процесі розгляду справи ОСОБА_4
уточнив свої вимоги за зустрічним
позовом та остаточно просив суд
відмовити ОСОБА_1 в позові, оскільки
майно, яке просить поділити позивач, не
є об'єктами спільної сумісної
власності подружжя, а являється його
особистою приватною власністю, так як
було придбане ним після фактичного
припинення шлюбних відносин та за його
особисті гроші. Та просив суд визнати
за ним право особистої приватної
власності на нежитлове вбудоване
приміщення (літера „А-5") в будинку
АДРЕСА_3

Також, ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_3 не погодились з наданими
позивачем звітами про оцінку
нежитлового вбудованого приміщення в
будинку АДРЕСА_3, житлового будинку
АДРЕСА_2 та визначенням вартості
транспортного засобу „Хюндай Н200"
номерний знак НОМЕР_2.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 позовні вимоги за зустрічним
позовом ОСОБА_4 не визнали, не
погодились з часом фактичного
припинення шлюбних відносин, вважають,
що нежитлове вбудоване приміщення в
будинку АДРЕСА_3, та житловий будинок
АДРЕСА_2 були придбані подружжям під
час шлюбу та їх спільного проживання.
Фактично нежитлове вбудоване
приміщення в будинку АДРЕСА_3,
використовується особисто ОСОБА_1 для
підприємницької діяльності. Цей об'єкт
є цілісним та його поділ на два окремих
приміщення не можливо, оскільки для
виконання вимог будівельних норм і
санітарних правил вимагаються значні
проектні та будівельно-монтажні
роботи, а також значні матеріальні
витрати, тому просили суд задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1, а в зустрічному
позові ОСОБА_4 відмовити.

Крім того, позивач ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 вважають, що ОСОБА_1
дізналася про порушення свого права
власності на нежитлове вбудоване
приміщення в будинку АДРЕСА_3 в серпні
2010 року, коли ОСОБА_4 почав вимагати
повернути йому дане майно, посилаючись
на те, що воно є його особистою
приватною власністю. До теперішнього
часу ОСОБА_1 користується нежитловим
вбудованим приміщенням в будинку
АДРЕСА_3

Заслухавши сторони, допитавши свідків,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя").

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України.

Судом встановлено, що з 07 липня 1993 року
по 07 березня 2007 року подружжя ОСОБА_4
перебували у шлюбі. Від даного шлюбу
дітей немає.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 07 березня 2007
року шлюб між сторонами розірвано. Цим
рішенням встановлено, що шлюбні
відносини сторони припинили взимку 2005
року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Під час судового засідання ОСОБА_1
показала, що фактично шлюбні відносини
з ОСОБА_4 були припинені взимку 2005 року,
а саме, в листопаді-грудні 2005 року, але
до 2009 року вони їх періодично
поновлювали.

В той же час, відповідач ОСОБА_4 вважає,
що шлюбні стосунки між ними були
припинені в січні 2005 року.

Разом з тим, суд не може погодиться з
твердженням ОСОБА_4 в цій частині,
оскільки вони спростовуються
наступним.

Так, свідок ОСОБА_5 суду показала, що їй
належав на праві власності житловий
будинок АДРЕСА_2 У червні 2005 року вона
продала його подружжям ОСОБА_4. В перший
раз ОСОБА_4 оглядав будинок один, а
вдруге вже прийшов з дружиною ОСОБА_1 та
житловий будинок оглядали удвох. З їх
розмови вона зрозуміла, що будинок вони
придбають для спільного проживання. У
нотаріуса житловий будинок оформлявся
на ім'я ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона
знає подружжя ОСОБА_4 з 2001 року,
оскільки проживала з ними в одному
будинку за адресою: АДРЕСА_5. До 2005 року
постійно бачила їх. Вони разом
приїжджали на машині, гуляли з собакою.
З 2005 року по 2007 рік вона працювала в
магазині у ОСОБА_1 Між подружжям ОСОБА_4
були добрі стосунки, вони вели спільне
господарство, спільно займались
бізнесом, спільно проводили час та
їздили на відпочинок на море.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожен
окремо, суду показали, що подружжя
ОСОБА_4 перебували у шлюбі, проживали
разом, вели спільне господарство та
спільно займались підприємницькою
діяльністю. Спочатку вони орендували
приміщення під мазанин за адресою:
АДРЕСА_3, а згодом його викупили. Після
припинення шлюбу в 2007 році ОСОБА_1
особисто займалась підприємницькою
діяльністю за зазначеною адресою, при
цьому ОСОБА_4 обіцяв їй переоформити
магазин на її ім'я.

Також, свідок ОСОБА_8 показала, що
на той час, коли подружжя проживали у
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2,
вона допомагала ОСОБА_1 по господарству
та готувала їжу.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що
вона знає подружжя ОСОБА_4. Вони до 2006
року вели спільне господарство та
спільно проживали спочатку в будинку
по АДРЕСА_6, потім за адресою: АДРЕСА_5, а
згодом у житловому будинку АДРЕСА_2, де
вона їм допомагала доглядати за
тваринами. У 2006 році подружжя почали
сваритися та ОСОБА_1 періодично йшла
проживати на квартиру в будинку по
АДРЕСА_5.

Крім того, свідки з боку відповідача
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, кожен окремо, підтвердили той
факт, що навіть в той час, коли подружжя
ОСОБА_4 разом не проживали, вони
підтримували добрі стосунки,
допомагали один одному, ОСОБА_4
займався вихованням її сина ОСОБА_15 від
першого шлюбу. Цей факт також
підтвердив у судовому засіданні
відповідач ОСОБА_4

При цьому, свідок ОСОБА_14 показав, що
він за проханням ОСОБА_4 займався
будівельними роботами у житловому
будинку за адресою: АДРЕСА_2, та бачив
там ОСОБА_1

В той же час, пояснення свідків ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 про те, що вони
не бачили разом подружжя ОСОБА_4, не
можуть бути визнані безумовними
доказами та повинні бути оцінені судом
в сукупності з іншими доказами, які
підтверджують доводи відповідача
ОСОБА_4 щодо моменту окремого
проживання подружжя у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Докази, які свідчать про те, що подружжя
ОСОБА_4 підтримували добрі стосунки,
допомагали один одному, вели спільне
господарство, робили спільні покупки,
ОСОБА_4 займався вихованням сина
ОСОБА_15 від першого шлюбу ОСОБА_1,
доводять, на думку суду, намір обох
сторін підтримувати шлюбні відносини
та той факт, що шлюб фактично існував.

Таким чином, суд вважає доведеним той
факт, що сторони припинили шлюбні
відносини в листопаді-грудні 2005 року.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1
ст. 60 СК України майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю.

Отже, майно, яке було придбано
подружжям ОСОБА_1 під час шлюбних
відносин, а саме: житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_2 та
нежитлове вбудоване приміщення (літера
„А-5") в будинку АДРЕСА_3 є їхньою
спільною сумісною власністю.

В той же час, суд вважає, що автомобіль
Хюндай Н200", номерний знак НОМЕР_2, є
особистою приватною власністю ОСОБА_4,
оскільки був набутий ним 17 березня 2007
року, тобто після фактичного
припинення шлюбних відносин між
сторонами, а тому не може бути визнаним
їхньою спільною власністю.

Таким чином, обсяг спільно нажитого
майна подружжям ОСОБА_1, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства складається з:

- житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_2, зареєстрованого на
ім'я ОСОБА_4 згідно договору
купівлі-продажу від 10 червня 2005 року,
реєстраційним № 1607;

- 3/142 частин будівлі гуртожитку
АДРЕСА_3, зареєстрованих на ім'я ОСОБА_4
згідно договору купівлі-продажу від 17
жовтня 2005 року, посвідченого приватним
нотаріусом Нікопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_20 та
зареєстрованому в реєстрі за № 3192.
Внаслідок переобладнання дане
нежитлове вбудоване приміщення (літера
„А-5"), загальною площею 111,5 кв.м,
складається з: приміщення площею 28,1
кв.м; приміщення площею 33,2 кв.м;
приміщення площею 13,1 кв.м; вбиральні
площею 1,4 кв.м; коридору площею 3,5 кв.м;
кладової площею 1,5 кв.м; приміщення
площею 26,8 кв.м; коридору площею 3,9 кв.м

Суд не може взяти до уваги доводи
відповідача ОСОБА_4, його представника
та свідка ОСОБА_21 в тій частині, що
нежитлове вбудоване приміщення в
будинку АДРЕСА_3 було придбано особисто
ОСОБА_4 у жовтні 2005 року та за кредитні
кошті, які він отримав у КБ
„ПриватБанк".

Так, у документах на відкриття
відповідачем карткового рахунку, які
були надані ПАТ КБ „ПриватБанк" на
виконання ухвали Нікопольського
міськрайонного суду від 26 грудня 2012
року, є суттєві розбіжності, а саме:

У договорі № 0456 від 30 квітня 2004 року про
відкриття карткового рахунку та
обслуговування платіжної картки між
ОСОБА_4 та КБ „ПриватБанк" з кредитним
лімітом 5 100 грн. адреса ОСОБА_4 вказана
„АДРЕСА_4". В той же час, в анкеті-заяві
на видачу кредитної картки, яка була
заповнена клієнтом 30 квітня 2004 року
адресу ОСОБА_4 вказав „АДРЕСА_7" та в
графі „додаткові відомості" дані про
наявність автомобіля вказані
автомобіль „Хюндай". Як вбачається з
довідки Нікопольського ВРЕВ УДАІ ГУМВС
України в Дніпропетровської області №
14/1300 від 04 червня 2010 року автомобіль
„Хюндай" зареєстрований за ОСОБА_4 17
березня 2007 року, тобто, станом на 30
квітня 2004 року ОСОБА_4 не був власником
цього автомобіля.

Також, на день відкриття карткового
рахунку, 30 квітня 2004 року, ОСОБА_4 не
проживав за адресою: АДРЕСА_7, оскільки
даний будинок він придбав у 2007 році
після продажу будинку АДРЕСА_2.

Крім того, з виписки платіжної картки
НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_4 за період з 01.07.2005
вбачається, що 26 червня 2005 року він
отримав кошті в сумі 5 100 грн. В той же
час, в анкеті-заяві на видачу кредитної
картки в розділі „Платіжна картка"
вказано, що дану платіжну карту та ПІН
клієнт отримав 02 серпня 2008 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

У той же час доказів, які б
спростовували позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 та доводили позовні вимоги
відповідача за зустрічним позовом,
останнім суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Отже, суд приходить висновку, що доводи
відповідача про те, що нежитлове
вбудоване приміщення в будинку АДРЕСА_3
та житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2, набуті ним за час окремого
проживання з ОСОБА_1 та за кошті, які
належали йому особисто, не знайшли
свого підтвердження в ході розгляду
справи.

Суд також вважає, що ОСОБА_4 не надано
належних доказів на підтвердження
доводів щодо досягнення згоди між ним
та ОСОБА_1 про поділ спільного майна
після припинення шлюбних стосунків,
оскільки сторонами не були додержані
вимоги, передбачені ч. 2 ст. 69 СК України.

Так, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 30
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 на
порушення вимог ст. 65 СК України
здійснив у 2007 році відчуження
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2,
без згоди позивача, тому його ринкову
вартість на час розгляду справи слід
урахувати під час поділу майна
подружжя.

Згідно звіту про незалежну оцінку ТОВ
„Укрспецекспертиза", ринкова вартість
даного житлового будинку станом на
14.10.2013 складає 216 410,00 грн., ринкова
вартість земельної ділянки для
обслуговування будинку складає 83 530,00
грн.

Згідно звіту про незалежну оцінку ТОВ
„Укрспецекспертиза", ринкова вартість
нежитлового вбудованого приміщення
(літера „А-5") в будинку АДРЕСА_3 станом
на 14.10.2013 складає 236 170,00 грн.

Суд не може прийняти до уваги доводи
відповідача та його представника щодо
необ'єктивності оцінки об'єктів
нерухомого майна, яка була проведена
ТОВ „Укрспецекспертиза", та визначення
звітів про незалежну оцінку нерухомого
майна недопустимими доказами, через їх
недоведеність. Судом було роз'яснено
відповідачу та його представнику про
можливість надання своїх доказів щодо
вартості спірного майна, однак, жодних
доказів, які б спростовували звіти про
незалежну оцінку об'єктів нерухомого
майна та доводили заперечення
відповідача та його представника,
останніми суду не надано. Також, не
надходило від них клопотань про
проведення судової експертизи.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ч.
4 ст. 60 ЦПК України доказування не
можуть ґрунтуватися на припущеннях,
суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 та його
представник розпорядились своїми
правами щодо предмета спору на власний
розсуд.

Судом також встановлено, що розподіл
нежитлового вбудованого приміщення в
будинку АДРЕСА_3 на два окремих
приміщення неможливо, оскільки для
виконання вимог діючих будівельних
норм та санітарних правил вимагаються
значні проектні та будівельно-монтажні
роботи та значні матеріальні витрати,
що підтверджуються експертним
висновком, складеним ВДНЗ
„Придніпровська державна академія
будівництва та архітектури" від 04.02.2014.

Приймаючи до уваги ринкову вартість
майна, відчуженого відповідачем без
згоди ОСОБА_1, а саме, житлового
будинку АДРЕСА_2, та з урахуванням
неможливості розподілу нежитлового
вбудованого приміщення в будинку
АДРЕСА_3, в якому ОСОБА_1 до теперішнього
часу здійснює підприємницьку
діяльність, суд знаходить
обґрунтованими позовні вимоги
позивача щодо визнання за нею права
власності на дане нежитлове вбудоване
приміщення. В той же час, позовні вимоги
відповідача за зустрічним позовом
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_4, на користь ОСОБА_1 підлягають
стягненню судові витрати в розмірі 1 700
грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 200 грн., а
всього до стягнення 1 900,00 (одна тисяча
дев'ятсот) грн..

Керуючись 10,11,57,60,61,73,88,209,212,214-215,217-218 ЦПК
України, 60,63,65,69-71 СК України, 368 ЦК
України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
розподіл майна подружжя задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право
власності на нежитлове вбудоване
приміщення (літера „А-5") в будинку
АДРЕСА_3, загальною площею 111,5 кв.м, яке
складається з: приміщення площею 28,1
кв.м; приміщення площею 33,2 кв.м;
приміщення площею 13,1 кв.м; вбиральні
площею 1,4 кв.м; коридору площею 3,5 кв.м;
кладової площею 1,5 кв.м; приміщення
площею 26,8 кв.м; коридору площею 3,9 кв.м

Залишити ОСОБА_4 та визнати за ним право
власності на автомобіль „Хюндай Н200”
номерний знак НОМЕР_2.

Відмовити ОСОБА_4 в зустрічному позові
до ОСОБА_1 про визнання майна особистою
приватною власністю чоловіка.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення
через Нікопольський міськрайонний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: З. С. Шестакова