АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/4656/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2013 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Семенюк Т.А.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 27 січня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 27 січня 2014 року
ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_3 про надання
дозволу на виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 27 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що після розлучення
відповідач ухиляється від надання
матеріальної допомоги вину, не приймає
участі у його вихованні. Позивач
матеріально утримує та належним чином
піклується про здоров'я сина, його
фізичний, духовний та моральний
розвиток. На даний час син ОСОБА_4
хворіє, у зв'язку з чим потребує
тривалого лікування, яке може отримати
лише від лікарів зарубіжних країн.
Вказує на те, що висновки суду 1-ї
інстанції про те, що позивачем не
надано суду жодного доказу на
підтвердження необхідність виїзду
дитини за кордон є безпідставними,
оскільки позивачем надано суду всі
необхідні документи, які підтверджують
необхідність виїзду дитини за кордон
для лікування. Крім того, судом 1-ї
інстанції залишено поза увагою, що
відносно відповідача порушено
кримінальну справу за ч.1 ст.129 КК
України по факту погрози фізичною
розправою позивачу.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в
судовому засіданні просили відмовити
позивачу в задоволені апеляційної
скарги, а рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 27 січня
2014 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому
шлюбі, який розірвано 08.08.2013 року. Від
шлюбу мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, який проживає разом з
матір'ю ОСОБА_1.

З дослідженої судом медичної
документації вбачається, що ОСОБА_4 має
клінічний діагноз: головчаста
гіпоспадія, сінехія крайньої плоті.

04.09.2013 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2
надіслав на адресу ОСОБА_3 лист, в якому
просив надати нотаріально посвідчений
дозвіл на виїзд ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, за кордон для
санаторно-курортного відпочинку та
лікування.

13.09.2013 року ОСОБА_3 на ім'я представника
ОСОБА_1 ОСОБА_2 було надіслано листа про
відмову в наданні нотаріально
посвідченого дозволу на виїзд ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, за кордон.

Відмова відповідача надати дозвіл на
виїзд з дитиною за кордон змусила
ОСОБА_1 звернутися до Шевченківського
району міста Києва з позовом до ОСОБА_3
про надання дозволу на виїзд
малолітньої дитини за кордон без згоди
батька.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_3 про надання
дозволу на виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька, суд 1-ї
інстанції посилався на те, що позивачем
не надано суду жодних доказів на
підтвердження необхідності виїзду
дитини за кордон, не вказано мети
такого виїзду та конкретного терміну
перебування дитини за кордоном, а тому
позовні вимоги є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що
здатність мати цивільні права та
обов'язки (цивільну правоздатність)
мають усі фізичні особи. Цивільна
правоздатність фізичної особи виникає
у момент її народження. У випадках,
встановлених законом, здатність мати
окремі цивільні права та обов'язки може
пов'язуватися з досягненням фізичною
особою відповідного віку.

Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК
України здатність фізичної особи, яка
не досягла шістнадцяти років, мати
право на виїзд за межі України
обумовлена згодою на це батьків
(усиновлювачів), піклувальників та
їхнім супроводом або супроводом осіб,
які уповноважені ними.

Порядок оформлення документів для
виїзду громадян України за кордон
визначається Законом України «Про
порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України».

Частиною 2 статті 4 вказаного Закону
встановлено, що оформлення проїзного
документа дитини провадиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників батьків чи дітей у разі
потреби самостійного виїзду
неповнолітнього за кордон. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №57 від 27
січня 1995 року зі змінами, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
№932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі
України громадян України, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або в супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків здійснюється у разі
пред'явлення оригіналу або нотаріально
посвідченої копії рішення суду про
надання дозволу на виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків.

Таким чином, зі змісту вказаних вище
норм вбачається, що у разі наявності
відмови одного з батьків про надання
дозволу на виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон, такий
виїзд може бути дозволено на підставі
рішення суду.

При цьому, по даній категорії справ
позивачем може бути заявлено позов про
надання одноразового дозволу на виїзд
за межі України з неповнолітньою чи
малолітньою дитиною без згоди батька
(матері) з туристичною метою, для участі
у спортивних чи іншого роду заходів, з
метою оздоровлення чи з інших мотивів
одноразового характеру. Крім того,
позивачем у позовній заяві має бути
зазначено до якої саме країни має намір
виїжджати та на який термін, чи
відповідає виїзд неповнолітньої чи
малолітньої дитиною за межі України її
інтересам, які умови проживання
(тимчасового перебування) матиме
дитина за кордоном, чи не порушуються
при цьому права відповідача на
спілкування з дитиною та ін.

Всупереч вимог чинного законодавства
ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначено в
які саме країни вона має намір
здійснити виїзди з малолітньою дитиною
на лікування, не зазначено періоди
таких виїздів, оздоровчих закладів, у
які вона має намір вивезти дитину на
оздоровлення та лікування, а також не
наведено правових підстав на надання
дозволу на виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька аж до
досягнення дитиною 18-річного віку.

Враховуючи вказані обставини, колегія
суддів погоджується з висновками суду
1-ї інстанції про те, що правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на
виїзд малолітньої дитини без згоди
батька немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що
малолітній син сторін ОСОБА_4 хворіє, у
зв'язку з чим потребує тривалого
лікування, яке може отримати лише від
лікарів зарубіжних країн, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
з наявної в матеріалах справи довідки
Київської міської дитячої клінічної
лікарні №1 вбачається, що патологія
ОСОБА_4 успішно лікується у даній
лікарні на сучасному рівні. Висновок
лікаря ОСОБА_6 з приводу надання
медичної допомоги за кордоном не має
під собою ніяких підстав та наданий з
перевищення меж компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що
після розлучення відповідач
ухиляється від надання матеріальної
допомоги, не приймає участі у вихованні
дитини колегія суддів вважає такими, що
не заслуговують на увагу, оскільки
рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 06.11.2013 року
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в
розмірі 1/4 частини заробітку,
щомісячно, починаючи з 24.09.2013 року до
досягнення дитиною повноліття. Крім
того, вказані обставини не мають
жодного правового значення для
вирішення питання надання дозволу на
виїзд за кордон малолітньої дитини без
згоди батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відносно відповідача порушено
кримінальну справу за ч.1 ст.129 КК
України по факту погрози фізичною
розправою позивачу також не мають
правового значення для вирішення між
сторонами спору про надання спору
дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 27 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: