У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Державної іпотечної
установи до ОСОБА_3, третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю комерційний банк
«Арма», про стягнення заборгованості
за кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року Державна іпотечна
установа звернулася до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 27 липня 2007 року товариство з
обмеженою відповідальністю
комерційний банк «Арма» (далі - ТОВ КБ
«Арма») уклало з ОСОБА_3 договір про
іпотечний кредит у розмірі 757 500 грн на
строк до 27 липня 2027 року зі сплатою 12 %
річних. У забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1. 28 вересня 2007 року між
ТОВ КБ «Арма» та Державною іпотечною
установою укладено договір
відступлення права вимоги, за яким банк
передав Державній іпотечній установі
всі права вимоги за вказаними
договорами. Внаслідок невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
кредитним договором утворилася
заборгованість, яка станом на 27 травня
2011 року склала 909 346 грн 65 коп.

Ураховуючи викладене, позивач,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з ОСОБА_3 на його користь
зазначену заборгованість за договором
про іпотечний кредит.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 14 червня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов Державної іпотечної установи
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь позивача заборгованість за
договором про іпотечний кредит від 27
липня 2007 року в розмірі 909 346 грн 65 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
Державної іпотечної установи, суд
першої інстанції виходив із того, що
ТОВ КБ «Арма» порушило умови договору
про відступлення права вимоги щодо
повідомлення ОСОБА_3 про відступлення
права вимоги, у зв'язку з чим остання
має право не виконувати свого
зобов'язання новому кредитору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та задовольняючи
позов, виходив із того, що договором про
відступлення права вимоги не
передбачено отримання згоди боржника
на заміну кредитора, разом із тим
письмове повідомлення про заміну
кредитора було виконано новим
кредитором, Державною іпотечною
установою, що законом не заборонено.
Крім того, ОСОБА_3 взяті на себе
зобов'язання належним чином не
виконувала, у результаті чого
утворилась заборгованість за
договором про іпотечний кредит, яка
підлягає стягненню.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 27 липня 2007 року
між ТОВ КБ «АРМА» та ОСОБА_3 укладено
договір про іпотечний кредит, за
умовами якого останній надано грошові
кошти в сумі 757 500 грн на строк до 27 липня
2027 року зі сплатою 12 % річних. Пунктом 1.2.
договору про іпотечний кредит
встановлено, що кредит надається
строком погашення не пізніше 26 липня 2027
року на придбання квартири за
договором купівлі - продажу від 27 липня
2007 року, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. У забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1. 28 вересня 2007 року між
ТОВ КБ «Арма» та Державною іпотечною
установою укладено договір
відступлення права вимоги, за умовами
якого, зокрема пп. 1.1., 1.3., банк передає, а
позивач приймає всі права вимоги за
договором про іпотечний кредит від 27
липня 2007 року та іпотечним договором
від 27 липня 2007 року, що укладені між ТОВ
КБ «Арма» та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено за договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо
боржник не був письмово повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні,
новий кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

У чч. 1, 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Судом установлено, що згідно з п. 3.2.
договору про відступлення права вимоги
від 28 вересня 2007 року не пізніше п'яти
робочих днів з моменту набрання
чинності п. 1.1. цього договору банк, ТОВ
КБ «Арма», зобов'язаний передати
позичальнику, тобто ОСОБА_3, письмове
повідомлення про відступлення права
вимоги за договорами, вказаними у п. 1.1.
цього договору зміну вигодонабувача за
договорами страхування, з відміткою
про отримання.

Проте до теперішнього часу та на момент
звернення позивача до суду з
відповідними вимогами до ОСОБА_3
вказана інформація їй не надана.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено,
що боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Таким чином, обов'язок ТОВ КБ «Арма»
щодо письмового повідомлення
відповідача про відступлення права
вимоги за договорами прямо
передбачений умовами всіх трьох
договорів, тоді як а ні умови договорів,
а ні діюче законодавство не передбачає
виконання такого обов'язку іншою
особою, навіть, новим кредитором.

Судом не спростовано й те, що після
відступлення ТОВ КБ «Арма» права
вимоги за договорами Державній
іпотечній установі ОСОБА_3 на протязі
двох років продовжувала здійснювати
платежі за договором про іпотечний
кредит ТОВ КБ «Арма» й останній платіж
здійснено нею 27 жовтня 2009 року,
оскільки не знала про відступлення
вимоги.

Разом з тим після відступлення права
вимоги 28 вересня 2007 року банк за
дорученням позивача в подальшому
здійснював обслуговування кредитного
договору, укладеного з ОСОБА_3, а саме
приймав та перераховував платежі,
зокрема, відповідачем платежі
здійснювалися згідно з встановленим
графіком за реквізитами, зазначеними в
договорі про іпотечний кредит, після
чого перераховувалися на рахунок
Державної іпотечної установи.

Отже, відповідач не знала про нового
кредитора, тому й до розрахунків за
договором про обслуговування
іпотечних кредитів, укладеним між
банком та Державною іпотечною
установою, вона не має ніякого
відношення.

Таким чином, за відсутності
перерахування банком відповідних
платежів за вказаним договором,
позивач дійшов помилкового висновку
про те, що такі платежі не
здійснювались відповідачем.

Проте апеляційний суд на викладене
уваги не звернув, у порушення
ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України
не встановив фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
укладених між сторонами договорів; не
оцінив доводи заперечення на
апеляційну скаргу, в яких ОСОБА_3
зазначала, що на протязі двох років
вона здійснила відповідні платежі за
кредитним договором та в травні 2009 року
прийняла рішення щодо дострокового
погашення суми кредиту й у жовтні 2009
року нею було здійснено остаточний
платіж дострокового погашення
іпотечного кредиту, про що є відповідні
квитанції (а.с. 326-350) та дійшов
передчасного висновку про задоволення
позову.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не може вважатись законним й
обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338
ЦПК України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 24 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко