ЄУН № 231/200/14-ц
Провадження № 2/231/99/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2014 року
Жданівський міський суд Донецької
області

у складі:

головуючого судді: Шеїної Л.Д.

при
секретарі: Безкоровайній Н.А.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
права власності,

встановив:

31 січня 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 08.12.2011 року
недійсним, визнання права власності на
зазначений будинок.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилається на ті обставини, що 08.12.2011р.
між нею та ОСОБА_3 був укладений
договір купівлі - продажу жилого
будинку, який був посвідчений
державним нотаріусом Жданівської
державної нотаріальної контори
Маркевич Н.А. за номером в реєстрі 1951.

Відповідно до договору купівлі-продажу
вона продала, а ОСОБА_3 купив її
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,8
кв.м.. в тому числі житлової - 41.5 кв.м.,
зазначену на плані літерою 1/2А, та
надвірні прибудови сарай 1/4 Б,
убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай 3,
сарай Л сарай К, огорожа 1. Ціна
відчужуваної квартири в договорі
складала 60 311 гривень.

Згідно усної домовленості між нею та
ОСОБА_3, ОСОБА_3 взяв на себе
зобов'язання довічно повністю
утримувати її, забезпечувати
продуктами харчування, одягом,
доглядом, необхідною допомогою і
зберегти у її безкоштовному довічному
користуванні вказану квартиру.

Однак відразу після укладення договору
та оформлення права власності на себе
ОСОБА_3 перестав надавати їй будь-яку
допомогу. Тому вона змушена ставити
питання про визнання недійсним
договору купівлі-продажу зазначеної
квартири по причині того, що помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення.

На підтвердження того, що вона
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення , позивачка навела
наступні мотиви:

вона є самотньою особою похилого віку,
у неї не залишилось близьких родичів, а
ОСОБА_3 вона знала багато років по
спільній партійній роботі. 25.11.2008 року
вона склала на його ім'я заповіт, який
був посвідчений державним нотаріусом
Жданівської державної нотаріальної
контори Маркевич Н.А., згідно якого все
належне їй майно вона заповіла ОСОБА_3
Певний час це його влаштовувало, але в
2011 році він став наполягати, щоб вона
ще за життя передала йому право
власності на свою квартиру, а він
догляне її та поховає. Вона довго не
погоджувалась, але стан здоров'я
погіршувався, потребувала стороннього
догляду і ОСОБА_3 вмовив її нотаріально
оформити договір, згідно якого до нього
б перейшло право власності на вказану
квартиру, що вона й зробила 08.12.2011 року.
Однак вважала, що вона укладає договір
довічного утримання , а не договір
купівлі продажу квартири. Саме на таких
умовах вона і погодилась підписати
договір.

Будь - яких коштів від продажу квартири
від ОСОБА_3 не отримувала, так як
вважала, що він за спільною
домовленістю, повинен буде
здійснювати за нею догляд і надасть
можливість по життєво проживати у
вказаній квартирі.

З моменту коли ОСОБА_3 став власником
спірної квартири, він перестав не
тільки здійснювати догляд за нею , а й
взагалі не цікавиться станом її
здоров'я.

Крім того, в 2013 році вона за свої кошти
провела у нині спірну квартиру газове
опалення, як до укладення договору
купівлі продажу жилої квартири , так і
після нього сплачувала та продовжує
сплачувати комунальні послуги.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні
позов підтримала, просила суд його
задовольнити та пояснила суду, що
ОСОБА_3 знала доволі давно по сумісній
партійній роботі, довіряла йому, він
проявляв турботу про неї: міг відвезти
на власному транспорті у лікарню,
привезти продукти харчування,
відкликався на інші її прохання.

Так сталося, що , досягнувши 91 річного
віку, вона залишилася самотньою, без
близьких родичів, тому, в силу свого
похилого віку, стану здоров*я, при цьому
погано чує та бачить лише на одне око,
вкрай потребувала сторонньої допомоги.

При укладенні договору купівлі -
продажу квартири квартиру АДРЕСА_1,
нотаріус прочитала їй договір уголос,
вона що почула, а що не почула, але була
впевнена в тому, що ОСОБА_3 бере на себе
зобов*язання довічно її утримувати, а
житло , в якому вона проживає, перейде
до нього лише після її смерті.

Після підписання такого договору
стосунки між нею та ОСОБА_3
розладилися, ОСОБА_3 перестав її
навідувати, а у хвилини її
відвідування, лише кричав на неї,
ображав лайливими словами, пригрозив
вигнати її з квартири , де вона натепер
проживає., що її дуже налякало.

У квартирі, яка на тепер є спірною, вона
проживає з моменту її отримання , з 1955
року, іншого житла вона не має. Як до
укладення договору, так і після нього,
вона здійснювала заходи щодо
утримання квартири в належному стані,
сплачувала комунальні послуги, а
зібравши гроші, навіть встановила у 2013
році газове опалення.

Будь - яких коштів від продажу квартири
від ОСОБА_3 не отримувала, так як
вважала, що він за спільною
домовленістю, повинен буде
здійснювати за нею догляд і надасть
можливість по життєво проживати у
вказаній квартирі. Будь -якої розписки
з цього приводу не складала.

Вона не заперечує сплатити ОСОБА_3
витрати , які він поніс у зв*язку з
оформленням документів у сумі, що буде
підтверджена відповідними
розрахунковими документами.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_2,
позов своєї довірительниці підтримав,
в його обґрунтування послався на ті ж
підстави і просив суд його
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не прибув, будучи належним чином
сповіщеним про день та час розгляду
справи ( а.с. ).

Його представник - адвокат ОСОБА_4
проти позову заперечував, посилаючись
на те, що укладений між сторонами
договір купівлі продажу квартири
АДРЕСА_1 з надвірними прбудовами до неї,
від 08 грудня 2011 року є наслідком
добровільного волевиявлення як ОСОБА_1
так і ОСОБА_3

Суд також вислухав пояснення свідків з
боку позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а
з боку відповідача - нотаріуса
Жданівської державної нотаріальної
контори Маркевич Н.А.

Так свідок ОСОБА_6 показала суду, що з
позивачкою познайомилася при
виконання нею трудових обов*язків
соціального робітника щодо надання
допомоги в обслуговуванні ОСОБА_1 як
інваліда першої групи ( самостійно з
трудом пересувається, погано чує та
бачить ), учасника бойових дій, від
Управління праці та соціального
захисту населення Жданівської міської
ради у період з жовтня 2012 року по
травень 2013 року.

Під час навідування ОСОБА_1 удома,
декілька разів бачила і ОСОБА_3, але
будь - яких стосунків з ним не
підтримує. В її присутності ОСОБА_3
неодноразово говорив , що буде
допомагати ОСОБА_1, ніколи не бросить її
на призволяще. В день одного із візитів,
ОСОБА_3 бросив ОСОБА_1 папку з паперами,
тоді і дізналися про існування
договору купівлі продажу квартири.
ОСОБА_1 була дуже схвильована,
говорила, що все не так, що вона, коли
укладала договір, мала на увазі що
ОСОБА_3 буду її довічно доглядати, а
після смерті стане власником квартири,
де вона живе. Тому і грошей від ОСОБА_3
не отримувала, розписки з цього приводу
не писала. Жалілася, що такий договір
вона б ніколи не підписала, якби не
помилялася, так іншого житла вона не
має і піти їй нікуди. На прохання ОСОБА_1
, від її ж імені, вона здійснювала
оплату комунальних послуг за
зазначеною адресою, а саме за
обслуговування квартири АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_7 показала суду , що вона є
робітником Управління праці та
соціального захисту населення, в силу
свої трудових обов*язків здійснювала
догляд за ОСОБА_1 у період з грудня 2012
року по 13 серпня 2013 року. Здоров*я у
ОСОБА_1 слабке, до того ж вона глухувата
та погано бачить, швидку допомогу
викликала їй майже щодня. Зі слів
ОСОБА_1 їй відомо, що ОСОБА_3 пообіцяв їй
догляд до дня її смерті та здійснення
поховання, але він порушив своє слово
відразу після укладання договору.
Також ОСОБА_1 говорила їй про те, що вона
не писала розписку з приводу нібито
одержання нею 30.000грн. за квартиру, яку
вона продала, так як ніяких грошей від
ОСОБА_3 не отримувала. На прохання
ОСОБА_1 їй довелося займатися роботою
щодо оформлення документів на
оснащення квартири газовим опаленням.
ОСОБА_1 давала їй гроші на які
купувалися необхідні матеріали,
узгоджувала з державними установами
необхідну для цього документацію і
таке інше. На прохання ОСОБА_1 вона
здійснювала оплату комунальних послуг
за зазначеною адресою, а саме за
квартири АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що ОСОБА_1
доводиться їй двоюрідної бабусею, а
ОСОБА_3 вона взагалі не знала,
познайомилася лише тоді, коли
намагалася допомогти бабусі ОСОБА_1
повернути у свою власність квартиру
АДРЕСА_1 і ці питання вирішити з ним у
добровільному порядку.

Їй добре відомо, що ОСОБА_1 слабка
здоров*ям, погано чує та бачить, вона є
інвалідом першої групи, учасником
бойових дій. ОСОБА_1 все своє життя
проживає саме у квартирі АДРЕСА_1 і
іншого житла, крім цього, не має. Зі слів
ОСОБА_1 їй відомо, що гроші від ОСОБА_3 за
начебто продану квартиру вона не
отримувала, розписок з цього приводу не
писала, так як була впевнена, що ОСОБА_3
буде її довічно утримувати, і лише
після її смерті він стане власником
зазначеної квартири.

Суд також вислухав свідка з боку
відповідача - державного нотаріуса
Жданівської державної нотаріальної
контори Маркевич Н.А.

Свідок Маркевич Н.А. показала суду, що
вона, за родом своєї службової
діяльності, знає ОСОБА_1 і що ОСОБА_1 є
інвалідом першої групи, за станом
здоров*я ( хворі ноги ) погано
пересувається. У 2008 році вона склала
заповіт на ім.*я ОСОБА_3

ОСОБА_3 турбувало питання, а чи може
заповідач, за життя, свій заповіт
змінити, скасувати. З цього питання
йому була надана відповідна
консультація, на що він виказав, що буде
ставити питання щодо укладання
договору купівлі - продажу квартирі
АДРЕСА_1.

Напередодні укладання договору
купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 з
надвірними прибудовами до нього,
ОСОБА_3 привіз її за місцем проживання
ОСОБА_1, з якою вона провела бесіду віч
на віч, роз*яснила наслідки укладання
такого договору, на що ОСОБА_1
погодилися. Будь - які сумніви стосовно
дієздатності ОСОБА_1 у неї не виникали.
Тому , з*ясувавши, що ОСОБА_1 , дійсно ,
висловила намір щодо укладання
договору купівлі продажу квартира,
вона такий договір і посвідчила.

В її присутності покупець ОСОБА_3 гроші
продавцю ОСОБА_1 не передавав, однак
сторони підтвердили, що гроші передані.
Також ОСОБА_1 в її присутності сказала,
що вона домовилася зі ОСОБА_3 , що вона і
надалі буде проживати в цій квартирі, а
ОСОБА_3 висловлювався щодо того, що він
не має наміру довічно доглядати ОСОБА_1,
хоча така заява і не стосувалася умов
укладання договору купівлі продажу
квартири.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,
як з боку позивача, так і відповідача,
вивчивши матеріали цивільної справи,
суд встановив наступні фактичні
обставини та відповідні до них
правовідносини з приводу визнання
правочину недійсним .

Згідно з положеннями статті 655 ЦК
України, за договором купівлі продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно(товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно із положеннями ст.657 ЦК України
(в редакції, що діяла на час укладення
договору), договір купівлі продажу
житлового будинку (квартири)
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Момент вчинення правочину купівлі
продажу житлового будинку зазначений у
ст..ст. 205 - 210, 640 ЦК України .

Зокрема, у статті 209 ЦК України
зазначено, що правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину
здійснюється нотаріусом або іншою
посадовою особою, яка відповідно до
закону має право на вчинення такої
нотаріальної дії, шляхом вчинення на
документі, в якому викладено текст
правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203
цього Кодексу.

На вимогу фізичної або юридичної особи
будь-який правочин з її участю може
бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст.. 210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють
державну реєстрацію, порядок
реєстрації, а також порядок ведення
відповідних реєстрів встановлюються
законом.

У відповідності до вимог ч.3 ст.640 ЦК
України, договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Позивачка зазначає, що з 08.12.2011 року ,
тобто з моменту нотаріального
посвідчення договору купівлі продажу
будинку АДРЕСА_3 з надвірними
прибудовами до нього, вона залишилася
проживати у зазначеному будинку,
користувалася ним, сплачувала
комунальні послуги, оздобила газовим
обігрівом і т.і.

За приписами ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
року вбачається, що правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Як вбачається, ОСОБА_1 є одинокою особою
ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідом першої групи (
а.с. 3, 5). Із пояснень позивачки, проти
чого не заперечував і представник
відповідача, вбачається, що вони добре
знайомі один з одним, їх пов*язувала
сумісна партійна робота та взаємна
довіра .

08.12.2011 року ОСОБА_1, на підставі
договору купівлі продажу, посвідченого
державним нотаріусом Жданівської
державної нотаріальної контори за
номером в реєстрі 1951, продала належну
їй на підставі рішення Жданівського
міського суду Донецької області від 30
вересня 2011 року , зареєстрованого в БТІ
м.Кіровське 13.10.2011 року в реєстровій
книзі №4 за №769 , витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 13.10.2011
року №316654838, реєстраційний номер в
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 34876913, квартиру АДРЕСА_1. Сума
продажу за договором становить 60411,00
гривень (а.с. 7).

Позивачка не заперечує, що договір було
посвідчено у неї вдома за адресою
АДРЕСА_1 у зв*язку з хворобою ніг, за її
участю і вона власноручно його
підписала, але грошей від відповідача
не отримувала, ключі від будинку
ОСОБА_3 не передавала, залишилася
проживати у будинку, з реєстрації не
знімалася ( а.с. 67 -69 ).

До того ж саме ОСОБА_1 здійснювала від
власного імені комунальні послуги за
користування даним будинком, приймала
заходи щодо газового оснащення цього
будинку, від власного імені уклала
договір на технічне обслуговування
газових приладів з газопостачальною
організацією, що підтверджується як
поясненнями свідків з її боку так і
відповідними платіжними документами,
договором ( а.с.41 - 49).

Сукупність наведених обставин
спростовують доводи відповідача та
його свідка Маркевич Н.А.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідач зазначав, що сторони
виявили добровільне волевиявлення
щодо укладання договору купівлі
продажу зазначеного будинку і при
цьому домовилися, що ОСОБА_1 чіпати
ніхто не буде, що вона залишиться
проживати у даному будинку до останніх
своїх днів. ОСОБА_1 і до тепер проживає
в будинку, іншого житла не має.

Тому суд вважає, що при укладенні
договору ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_3 має
за нею доглядати, надавати їй
матеріальну допомогу, підтримувати
будинок в належному стані, проводити
ремонт та опалення у будинку, а після її
смерті стане власником будинку.

Судом встановлено, що право власності
на спірний будинок покупець ОСОБА_3 в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно, на час розгляду справи,
зареєстрував, про що свідчить витяг з
Державного реєстру на а.с. 60, у
відповідності до якого він отримав
новий технічний паспорт ( а.с. 61 -66 ), нову
домову книгу( а.с. 67 -69).

Але після укладення договору
відповідач залишився проживати за
постійним місцем свого проживання в
квартирі АДРЕСА_2, а позивач - у спірному
будинку, де проводив роботи щодо
утримання квартири у відповідному
технічному стані, проводив роботи щодо
газифікації спірної квартири ( а.с. 41 - 49
).

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачка зазначає, що гроші за
укладеним правочином вона не
отримувала від ОСОБА_3, за усною
домовленістю з ним, позивачка
сподівалася на утримання від нього.

Така домовленість при укладенні
договору відчуження майна не
притаманна договору купівлі продажу і
підтверджує доводи позивача щодо
укладення договору купівлі продажу
внаслідок помилки.

За таких обставин, суд вважає
встановленим, що при укладенні
договору купівлі продажу позивачка
помилялася щодо юридичної природи
правочину, який вчиняла, наділяла його
характеристиками, які притаманні
іншому договору, а саме договору
довічного утримання (догляду) , в якому
на відміну від договору купівлі
продажу момент передачі права
власності наступає після смерті
відчужувача майна .

Таким чином, помилка позивача щодо
правових наслідків договору, є
обставиною, що має істотне значення і
підставою для визнання правочину
недійсним.

З урахуванням встановлених обставин
справи та положень закону, суд вважає,
що позов в частині визнання недійсним
договору купівлі продажу, оскільки при
укладенні його позивач внаслідок
похилого віку, непрацездатності,
потреби у матеріальній і фізичній
допомозі при укладенні договору
купівлі продажу помилявся і
неправильно сприймав зміст і суть
договору, вважаючи його договором
довічного утримання.

Саме помилка позивача щодо природи
договору, його правових наслідків, є
обставиною, що має істотне значення і
підставою для визнання правочину
недійсним і, якщо б позивач в цьому не
помилявся, що відповідачем не
спростовано, договір купівлі продажу
не був би укладеним.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності
правочину перелічені у статті 216 ЦК
України, а особливі умови застосування
наслідків недійсності правочину
внаслідок дефекту волі (
невідповідність волі та волевиявлення)
- у статті 229 ЦК України.

Позивачка заявила, що при наявності
відповідних документів щодо оплати
витрат понесених ОСОБА_3 при укладанні
зазначеного договору, вона не
заперчуватиме повернути йому такі
витрати.

З урахуванням викладеного, на
думку суду, ОСОБА_3 не позбавлений
можливості звернутися до суду з
відповідним позовом щодо
відшкодування збитків винною стороною.

Встановивши, що право позивачки
порушено, суд приймає рішення щодо його
поновлення.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України
і можуть бути: визнання права, визнання
правочину недійсним, припинення дії,
яка порушує право, відновлення
становища, яке існувало до порушення,
примусове виконання обов'язку в натурі,
зміна правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди, відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу місцевого
самоврядування, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи у
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу).

Отже, встановивши , що право позивачки
порушено, слід його поновити шляхом
визнання за позивачкою права власності
на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею
68,8 кв.м.. в тому числі житлової - 41.5 кв.м.,
зазначені на плані літерою 1/2А, сарай 1/4
Б, убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай
3, сарай Л сарай К, огорожа 1.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст..11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 6, 10, 11, 60, 212-215,218 ЦПК України, на
підставі ч. 2 ст. 16, ст.ст. 205-210, 215, 229, ч. 3
ст. 640, ст. 657 ЦК України , суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності,
задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі
продажу квартири АДРЕСА_1 загальною
площею 68,8 кв.м.. в тому числі житлової -
41.5 кв.м., зазначену на плані літерою 1/2А,
з надвірними будівлями до неї: сарай 1/4
Б, убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай
3, сарай Л сарай К, огорожа 1, який був
укладений 08.12.2011р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 і посвідчений державним
нотаріусом Жданівської державної
нотаріальної контори Маркевич Н.А. за
номером в реєстрі 1951.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,8
кв.м.. в тому числі житлової - 41.5 кв.м.,
зазначену на плані літерою 1/2А, з
надвірними будівлями до неї: сарай 1/4 Б,
убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай 3,
сарай Л сарай К, огорожа 1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Донецької області через Жданівський
міський суд Донецької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Л.Д. Шеїна