22-ц/775/1248/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Ікорська Є.С.
Доповідач Баркова Л.Л.
25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області
головуючого Баркової Л.Л.
суддів Сорока Г.П.,
при секретарі : Одінцові
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради, ОСОБА_4
про визнання рішення Маріупольської
міської ради та свідоцтва на право
власності на земельну ділянку
незаконними та їх скасування
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1- ОСОБА_5, представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_6, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
липня 2014 року,

в с т а н
о в и л а :

У січні 2014 року позивачі звернулись
до суду з даним позовом. Зазначали, що
на підставі рішення Маріупольської
міської ради від 27.11.2012 року
відповідачці ОСОБА_4 в порушення вимог
земельного законодавства та їх
законних прав і інтересів, як
співвласників житлового будинку
передано у власність земельну ділянку,
площею 0,0405 га., розташовану у АДРЕСА_1,
на підставі якого вона 21.03.2013 року
отримала свідоцтво про право
власності. Тому просили скасувати їх,
як незаконні.

Рішенням Жовтневого районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 11
липня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради, ОСОБА_4
про визнання рішення Маріупольської
міської ради та свідоцтва на право
власності на земельну ділянку
незаконними та скасування їх, -
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_5, представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_6, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7
просять рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення норм
процесуального права, неправильне
застосування положень матеріального
закону, невідповідність висновків суду
обставинам справи.

У відповідності з положеннями ч.2
ст.305 ЦПК України апеляційний суд
розглядає справу у відсутності ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_7, які належним чином повідомлені
про час і місце судового розгляду, про
що свідчать поштові повідомлення та
письмові розписки. (а.с.82,85,87,88,108,109,110,121)
Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд
справи за її відсутність.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представників позивачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6, які просили скаргу
задовольнити, відповідачки ОСОБА_4 та
її представника ОСОБА_8, представника
Маріупольської міської ради Юдіна О.С.,
які просили скаргу відхилити,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У відповідності із положеннями ст.308
ЦПК України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Вирішуючи справу та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін
правильно встановив правовідносини, що
виникли між ними, закон, який їх регулює
та дійшов висновку про те, що на час
ухвалення оспорюваного рішення міська
рада, відповідно до ст.374 ЦК була єдиним
власником земельної ділянки і
розпорядилася нею з дотриманням усіх
прав і обов'язків відповідно до ст.319 ЦК;
що необхідності у виготовленні
технічної документації для її відводу
не було, оскільки земельна ділянка,
площею 405 кв.м. знаходилась у фактичному
користуванні відповідачки, прийнятим
міською радою рішенням права та
законні інтереси позивачів не
порушено.

Не погодитися з таким висновком
суду не можна, оскільки він відповідає
встановленим обставинам та положенням
закону.

Звертаючись до суду з даними
позовними вимогами та даючи пояснення
при розгляді справи, позивачі
посилались на те, що рішення міської
ради від 27.11.2012 року приймалось без
розроблення проекту землеустрою про
відведення ОСОБА_4 земельної ділянки,
площею 0,0405га, без врахування
встановленого судовим рішенням від
19.07.1962 року порядку користування
земельною ділянкою та збільшення її
розміру, що призвело до позбавлення їх
частки городу, який знаходився у
сумісному користуванні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3, ч.2 ст.10
ЦПК України кожна сторона має в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
обставини судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили.

Згідно з положеннями ст.158, 125, 116 ЗК
України земельні спори вирішуються
судами, органами місцевого
самоврядування та органами виконавчої
влади з питань земельних ресурсів.
Виключно судами вирішуються справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органами
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Право приватної власності на землю
набувається і реалізується
громадянами та юридичними особами
включно відповідно до закону. Підстави
та умови набуття цих прав передбачені у
главі 19 Земельного Кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділ.

Відповідно до ст.116 Земельного
Кодексу України безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі приватизації
земельних ділянок, які перебувають у
користуванні громадян, з дотриманням
порядку безоплатної приватизації,
встановленого ст.118 зазначеного
Кодексу, Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04 травня 1999 року №43.

Як встановлено судом, вбачається із
матеріалів цивільної справи,
інвентарної справи №43717, розпочатої
Маріупольським бюро технічної
інвентаризації у березні 1948 року та
пояснень сторін, вони є співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1, який
належить їм на праві спільної
часткової власності та розташований на
земельній ділянці, площею 635 кв.м., яка
зареєстрована комісією виконкому
Маріупольської міської ради 12.06.1955 року
і на час розгляду справу змін щодо її
розміру в правовстановлюючі документи
не вносились.

Ухвалою народного суду Жовтневого
району м.Жданова від 14.11.1961 року при
розподілу будинку між колишніми
власниками були визначені ідеальні
частки,що належали співвласникам та
складали у ОСОБА_1 9/25 частки, а у ОСОБА_10
та ОСОБА_11 16/25 частки. За договором
купівлі-продажу від 26.12.1963 року останні
продали 16/25 часток ОСОБА_12, який з
дозволу виконкому районної ради зробив
переобладнання та за згодою позивачки
ОСОБА_1 обладнав окремий вихід на
АДРЕСА_2, що останньою не заперечується.

У 1977 році останній продав 16/25 часток
ОСОБА_13, а та за договором
купівлі-продажу від 16.09.1988 року продала
цю частку відповідачці ОСОБА_4

За договорами дарування від 05.10.2000 та
13.10.2000 років ОСОБА_1 подарувала
неповнолітнім ОСОБА_14 та ОСОБА_2 в
рівних частках кожній 3/100 і 2/100 частин
зазначеного будинку.

Згідно з п.5.2.14 рішення
Маріупольської міської ради №6/23-2808 від
27.11.2012 року ОСОБА_4 передано у власність
земельну ділянку (кадастровий номер
:01:020:0437) площею 0,0405 га по АДРЕСА_1,
із визначенням її меж. 21.03.2013 року за
№1477240 ОСОБА_4 отримала свідоцтво про
право власності на земельну ділянку,
розмір якої відповідає її долі в
житловому будинку. (а.с. 15, 135-136т.1).

Встановлено також, що до передачі
ОСОБА_4 у власність земельної ділянки,
між сторонами протягом майже 10 років
судами різних інстанцій і юрисдикцій
розглядались спори щодо встановлення
меж користування земельної ділянки та
передачі її у власність співвласників.
В цілях вирішення цих питань сторони
неодноразово звертались і до міської
ради.

При розгляді справи в апеляційному
суді представники позивачів не
заперечували, що вони не бажають
отримувати у власність земельну
ділянку, розмір якої відповідає їх долі
у спільній частковій власності
будинку, а також не звертались до
міської ради з заявою про передачу їм
земельної ділянки, що перевищує
зареєстровану площу у 635 кв.м.

Належних і допустимих доказів, які б
свідчили про порушення прав позивачів
передачею міською радою у власність
відповідачки ОСОБА_4 земельної ділянки,
площею 0,0405 га, позивачами не надано як
суду першої інстанції, так і
апеляційному суду.

Більш того, позовні вимоги
спростовуються :

Судовими рішеннями Жовтневого
районного суду м.Маріуполя від 30.10.2009
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 09.02.2010 року та ухвалою Верховного
Суду України від 14.06.2010 року, якими
встановлено, що судове рішення від
19.07.1962 року про встановлення меж
землекористування між співвласниками
за зазначеною адресою до виконання не
надавалось, на час розгляду спору
межі земельних ділянок між
співвласниками не визначались та
його виконання є неможливим у зв'язку
із забудовою площі земельної ділянки
господарськими спорудами. Останнім
було роз'яснено про право звернення до
управління земельних ресурсів з питань
встановлення меж. Більш того, цим
рішенням задоволено позовні вимоги
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_15, про
визначення порядку користування
земельною ділянкою, і ОСОБА_4 у
користування було виділено земельну
ділянку площею 435,84 кв.м., що перевищує
розмір, визначений міською радою, з
яким погодилась остання. У задоволенні
ж зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_15 про визначення порядку
користування земельною ділянкою
відмовлено. (а.с.142-146 т.1);

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 22.04.2013 року, яким задоволено
позов Маріупольської міської ради до
ОСОБА_1 і останню зобов'язано звільнити
самовільно зайняту спірну земельну
ділянку, загальною площею 0,000129 га., на
якій вона встановила паркан, а також
привести спірну земельну ділянку у
придатний для використання стан,
включаючи знос паркану. (а.с.47-48т.1)

Більш того, самі позивачі, звертаючись
до суду з даним позовом в позовній
заяві стверджували, що встановлений
судовим рішенням від 19.07.1962 року
порядок користування земельною
ділянкою існував протягом 15 років,
тобто до набуття відповідачкою ОСОБА_4
права власності на 16/25 часток будинку.
(а.с.5 т.1);

Матеріалами інвентарної справи на
а.с.69,74,84,90-91, із якою вбачається, що на
час продажу16/25 частки будинку ОСОБА_4
попереднім власником ОСОБА_13, за згодою
позивачки після забудови
співвласниками будинку земельної
ділянки господарськими спорудами був
фактично визначений порядок
користування земельною ділянкою, за
яким ОСОБА_13 облаштував окремий вихід
на АДРЕСА_2, визначені межі городу, які
за технічною документацією - планом та
абрисом відокремлені пунктирною
лінією від частки будинку позивачів, що
спростовує пояснення позивачів про
сумісне користування городом.

Виходячи зі змісту статей 90, 91 ЗК
УРСР в редакції 08.07.1970 року, що діяли на
час купівлі ОСОБА_4 частки зазначеного
будинку, при переході права власності
на будівлю переходило також і право
користування земельною ділянкою або її
частиною. Порядок користування
земельною ділянкою визначався
співвласниками будинку залежно від
розміру часток у спільній власності на
будинок. Наступні зміни в розмір часток
в спільній власності на будинок, які
сталися у зв»язку із прибудовою,
надбудовою або перебудовою, не тягли за
собою змін встановленого порядку
користування ділянкою.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 11.06.2012 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_15 до ОСОБА_4,
Маріупольської міської ради про
розподіл жилого будинку та набуття
права часткової власності на спірну
земельну ділянку відмовлено.(а.с.200-202т.1)

Постановою Жовтневого райсуду
м.Маріуполя від 27.02.2013 р. відмовлено
ОСОБА_1 у задоволенні
адміністративного позову до
Маріупольської міської ради,
Управління Держкомзему в м.Маріуполі,
головного управління містобудівництва
архітектури Маріупольської міської
ради, відділу регулювання земельних
відносин Маріупольської міської ради,
ТОВ «ПЕФ «Землі Приазов'я», третя особа
ОСОБА_4, про зобов'язання
Маріупольської міської ради
утриматись від задоволення клопотання
ОСОБА_4 про передачу їй у власність
спірної земельної ділянки також
відмовлено. (а.с.52-57т.1)

З урахуванням встановлених
обставин, наведених положень закону та
виходячи із засад розумності і
справедливості колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
Маріупольська міська рада вирішуючи
існуючий між сторонами спір стосовно
межі земельної ділянки та приймаючи
рішення щодо передачі у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,0405
га, діяла в межах своїх повноважень,
відповідно до статей 13,142-145 Конституції
України, ст.ст. 12, 40, 123 та 158 ЗК України.
За визначеним розміром земельна
ділянка відповідає встановленому
порядку користування та належній
відповідачці ОСОБА_4 частки у будинку,
виходячи із загальної площі земельної
ділянки 635 кв.м.; вона не є
новосформованою земельною ділянкою та
не надавалася із зміною цільового
призначення; її приватизація
проводилась на підставі технічних
матеріалів, судових рішень та
документів, підтверджуючих розмір, а
тому необхідності у розробці проекту
землеустрою не було.

Інші доводи апеляційної скарги
також не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
процесуального закону, не спростовують
висновків суду, обгрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення, а зводяться
лише до переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК
України виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінити докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні належних у справі доказів
в їх сукупності.

З результатами оцінки доказів, які
судом першої інстанції відображені в
оскаржуваному рішенні, колегія суддів
погоджується, а тому підстав для
задоволення скарги не має.

Оскаржуване рішення суду
відповідає положеннями статей
3,10,15,60,61,212,213 ЦПК України, нормам
матеріального закону ст.ст.12,
19,40,81ч.1,116,118,123,125,152,158,120ч.2,4, ЗК України та
ст.ст.90,91 в редакції 08.07.1970 року,
роз'ясненням, викладених у пунктах 18,21
постанови №7 від 16.04.2004 року Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ », а тому підстав для його
скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1- ОСОБА_5, представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_6, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
липня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня
проголошення, може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Судді