У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року суддя Подільського районного суду м.Києва Богінкевич С. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до Подільського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, однак з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України з виходячи з наступного.

За змістом листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди встановлюють також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК). Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду, зокрема, за умови, що чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі ч. 2 ст. 122 ЦПК, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 119 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 258 цього Кодексу.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 256 ЦПК і не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Якщо у заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує цей факт, якими доказами він підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави для залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

У своєму листі Верховний Суд України навів перелік фактів, що не можуть бути встановлені в судовому порядку, зокрема, факти належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану; тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. Верховний Суд України зазначив, що судам слід звертати увагу на цей перелік, оскільки велику кількість справ про встановлення зазначених фактів суди задовольняють.

Враховуючи викладені обставини, наведені норми чинного законодавства України та роз'яснення вищої судової інстанції, приходжу до висновку про необхідність залишення позовної заяви залишити без руху та надати позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви з подачею її до суду в новій редакції, оскільки, без зазначення наведених вище обставин, вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтею 119 цього Кодексу, позовна заява вважатиметься поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно ч. 5 ст. 121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 119, 120, 121 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - залишити без руху, надавши заявнику строк 5 днів з дня отримання копії даної ухвали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

Зобов'язати позивача при поданні до суду матеріалів для усунення недоліків заяви, надати докази в підтвердження дати отримання ухвали про усунення недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяС. М. Богінкевич