Справа №489/9869/13-ц 13.03.2014 13.03.2014 13.03.2014
Провадження №22-ц/784/879/14
інстанції-Рум'янцева Н.О.
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Богатирьовій В.А.,

за участю позивачів - ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх
представника - ОСОБА_6, відповідача
- ОСОБА_7,розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу

представника позивачів ОСОБА_1,

ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 7 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_1,

ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5

до ОСОБА_7

про захист гідності та честі,

відшкодування матеріальної та
моральної шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися з
позовом до ОСОБА_7 про захист гідності
та честі і відшкодування матеріальної
та моральної шкоди.

Позивачі зазначали, що ОСОБА_7 є їх
сусідом, який постійно провокує сварки
та конфлікти. 8 січня 2013 року ОСОБА_7
змусив сусіда ОСОБА_8 написати на них
заяву до міліції, в якій власноручно
дописав, що вони, позивачі, знущаються
над ОСОБА_8 та здавали його до
психіатричного закладу. 21 серпня 2013
року в заяві до органів внутрішніх
справ відповідач називає їх
«організованою бандою»,
«організаторами і замовниками
злочинів», а до суду ОСОБА_7 надав їх
характеристику образливого змісту.

Внаслідок дій ОСОБА_7 їм заподіяно
моральну шкоду, а ОСОБА_2 знаходилася на
лікуванні.

Посилаючись на викладене, позивачі
просили зобов'язати ОСОБА_7 спростувати
недостовірну інформацію, а саме
публічно вибачитись, та стягнути на їх
користь по 5 000 грн. моральної шкоди
кожному, а на користь ОСОБА_2 і 812, 92 грн.
матеріальної шкоди.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на неправомірність дій
відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 7 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просили
рішення скасувати та задовольнити
позов, посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

Статтями 32, 34 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та право на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань.

Згідно положень 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

За змістом цієї норми не є предметом
судового захисту оціночні судження,
думки, переконання, критична оцінка
певних фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції ( пункт 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної особи», далі - Постанова).

Чітке розмежування між інформацією
фактичного характеру, яка має бути
доведена, й оціночними судженнями, які
не підлягають доведенню і
спростуванню, містить і стаття 47-1
Закону України «Про інформацію».

Саме по собі звернення до
правоохоронних органів із заявою про
неправомірні дії іншої особи, якщо цей
орган наділений владними
повноваженнями щодо поновлення
законності у відповідних відносинах чи
застосування передбачених законом
санкцій до правопорушника, якщо не
встановлено, що фактичною метою цих дій
було приниження честі, гідності певної
особи, не може бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації (пункт 16
Постанови). Таке тлумачення містить і
Рішення Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003).

Судом першої інстанції встановлено, що
сім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та сім'я
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є сусідами та тривалий
час перебувають у неприязних
відносинах з сім'єю ОСОБА_7

Державними та правоохоронними
органами неодноразово розглядались їх
скарги на неправомірну поведінку один
одного.

Предметом судового розгляду були і
земельні спори сторін щодо меж та
створення перешкод у користуванні
ділянкою.

Вироком Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 29 травня 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 23 липня 2013 року, ОСОБА_9 та
ОСОБА_4 засуджено за частиною 2 статтею
125 КК України за завдання умисного
легкого тілесного ушкодження позивачу
ОСОБА_7 та присуджено відшкодування
останньому матеріальної та моральної
шкоди (а.с.144,151).

Підставою звернення з позовом про
захист гідності та честі за статтями 277,
297 ЦК України позивачі зазначали факт
поширення ОСОБА_7 про них
недостовірної інформації, викладеної у
заяві ОСОБА_8 до начальника УМВС
України в Миколаївській області від 8
січня 2013 року, в якій зазначено, що зі
слів ОСОБА_8 він знає, що сім'я ОСОБА_4 з
нього знущається та «сдала его в
психушку по поддельным документам»
(а.с.21).

В іншому зверненні до начальника
Ленінського РВ УМВС від 21 серпня 2013
року ОСОБА_7 характеризує відповідачів
як «безпредельщиков», «заказчиков и
организаторов преступлений» ( а.с.33).

Характеристики позивачам ОСОБА_7 склав
власноруч та надав районному суду при
розгляді цивільної справи, вважаючи їх
доказами. Суд долучив їх до матеріалів
справи ( а.с.264, 265).

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
внаслідок тривалих неприязних
відносин між сторонами та вчинення
ОСОБА_9 та ОСОБА_4 злочину проти ОСОБА_7,
останній в заявах до правоохоронних та
судових органів та власних
характеристиках давав негативну
оцінку поведінці відповідачів та їх
особистим якостям. Метою такого
звернення ОСОБА_7 зазначав
необхідність вжиття до відповідачів
відповідних заходів та захист своїх
прав, які вважав порушеними.

Судом не встановлено підстав вважати,
що фактичною метою відповідача було
поширення недостовірних відомостей
або приниження гідності та честі
сусідів.

Таким чином, основний висновок суду
першої інстанції про те, що викладене
ОСОБА_7 в заявах та характеристиках є
тією інформацією, яка не може бути
спростована за правилами статті 277 ЦК,
відповідає обставинам справи та
вимогам норм цивільного законодавства.

Крім того, вимоги позивачів не містять
будь-яких чітко визначених відомостей
або інформації, яка, на їх думку, не
відповідає дійсності і має бути
спростована.

До того ж, виходячи з вимог як статті 19,
так і статті 34 Конституції України, суд
не вправі зобов'язати відповідача
вибачитись перед позивачами у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
гідності, честі та ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачено статтями 16 та 277 ЦК.

Доводи апеляційної скарги більш
стосуються емоційної сторони
взаємовідносин сторін та не
спростовують її юридичної оцінки,
зазначеної вище. Підстав для
скасування судового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 7 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді