Справа № 301/478/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем
України

"19" березня 2014 р.
м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської
області в особі головуючої Пітерських
М. О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Іршава
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Іршавський районний
сектор Головного управління державної
міграційної служби України в
Закарпатській області, про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
зняття її з реєстраційного обліку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в Іршавський
районний суд з позовом до ОСОБА_3, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача:
Іршавський районний сектор Головного
управління державної міграційної
служби України в Закарпатській
області, про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, та зняття її з
реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
належить позивачеві на праві власності
в цілому на підставі договору
дарування від 11.11.2013 року. Відповідач
зареєстрований в будинку, однак за
вказаною адресою не проживає, до членів
сім'ї власника квартири не відноситься,
участі в утриманні нерухомого майна та
сплаті за комунальні послуги не
приймає. Просила суд визнати ОСОБА_3
таким, що втратив право на користування
житловим будинком, та зобов'язати
реєстраційний відділ зняти
відповідача з реєстрації

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала та пояснила,
що 11.11.2013 року житловий будинок в
АДРЕСА_1, їй подарував батько. В будинку
вона проживає разом з батьками,
чоловіком та сином. Відповідач (рідний
брат позивачки) з 2008 року проживає
разом з дружиною в м. Ужгороді, зокрема,
з 2010 року у власній квартирі, що була
йому подарована батьком, однак
оформляти реєстрацію за місцем свого
проживання не бажає. Вважала, що
реєстрація відповідача в будинку, який
належить їй на праві власності, порушує
право позивача вільно користуватися та
розпоряджатися своїм майном. Просила
визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування її будинком та зняти
його з реєстрації. Твердження
відповідача про те, що він проживає у
вказаному будинку та є членом її сім'ї
вважала безпідставними, оскільки
ОСОБА_3 разом з дружиною протягом
багатьох років проживає та працює в м.
Ужгороді, де має власну квартиру. У с.
Сільце Іршавського району ОСОБА_3
приїжджав разом з сім'єю по вихідним, на
свята, а також у зв'язку з
підприємницькою діяльністю. Під час
перебування в с. Сільце він ночував у
батьків, яким раніше належав будинок,
однак спільним побутом ні з батьками,
ні з позивачкою пов'язаний не був. З
13.09.2013 року відповідач жодного разу в
будинку не був, з тих пір він не
спілкується ні з позивачкою, ні з
батьками.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та
пояснив, що в АДРЕСА_1, де він
зареєстрований і де проживають його
батьки та сестра, він періодично
проживав, тобто разом з дружиною
приїжджав на вихідні, на свята, під час
перебування у відпустці. У 2012 році його
дружина перед пологами та деякий час
після пологів проживала в с.Сільце з
його батьками, дочку народила саме в м.
Іршаві. Крім того, за цією адресою є
приміщення магазину, де він раніше
здійснював підприємницьку діяльність.
З 13.09.2013 року не спілкується з батьками
та сестрою, оскільки посварився з ними.
З тих пір не приходить в будинок. Не
заперечував проти того, що в АДРЕСА_2
має приватну квартиру, яку йому у 2010
році подарував батько, там переважно і
проживає. Вважав, що має право на
користування будинком позивачки,
оскільки там проживають його батьки,
яких він бажає навідувати і членом
сім'ї яких себе вважає. Просив
відмовити в позові.

Представник третьої особи, будучи
належним чином повідомленим про день,
час та місце судового розгляду справи,
в судове засідання не з'явився, подав до
суду заяву, згідно якої просить справу
розглянути без його участі (а.с. 18, 42, 56).

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що сторони
є її дітьми. Відповідач після одруження
у 2008 році став жити в м. Ужгороді. А у 2010
році батько подарував ОСОБА_3 квартиру
в м.Ужгороді, там він і проживає з
сім'єю. Відносини в родині були
хорошими та дружніми, тому протягом
багатьох років син разом з дружиною
приїжджав у с. Сільце в гості до батьків
на вихідні, на свята, під час ремонту в
квартирі. Інколи гостювали по декілька
днів. Невістка перед пологами та після
пологів у 2012 році деякий час проживала
в с. Сільце, оскільки в Ужгороді їй
нікому було допомогти. Однак
відповідач ні з батьками, ні з
позивачкою в одному будинку вже багато
років не проживає та спільним побутом з
ними пов'язаний не був. В утриманні
будинку чи веденні господарства участі
він не приймав, спільного бюджету у них
не було. У вересні 2013 року між
відповідачем та батьком виник
конфлікт, в ході якого відповідач
погрожував батькові. З тих пір
відповідач не спілкується ні з
батьками, ні з сім'єю сестри, у гості до
них не приходить, хоча ніхто йому цього
не забороняє. Навіть в телефонному
режимі не поздоровив свою матір з 60
річчям. У листопаді 2013 року батько
подарував позивачці будинок. Не
дивлячись на те, що відповідач протягом
багатьох років постійно проживає у
власній квартирі в м. Ужгороді,
зніматися добровільно з реєстрації з
будинку позивачки не бажає.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що після
одруження відповідач поселився в
Ужгороді, де проживає, але періодично,
тобто по вихідним, також проживав в
батьківському будинку в АДРЕСА_1. Мав
там і свій магазин. У вересні 2013 року
між сторонами виникла сварка, тому
ОСОБА_3 здійснює підприємницьку
діяльність за іншою адресою.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що працює в
магазині у приватного підприємця
ОСОБА_3 До вересня 2013 року цей магазин
був на подвір'ї будинку його батьків,
тому свідок бачив, що відповідач
періодично жив в АДРЕСА_1, тобто він
приїжджав з дружиною в гості до батьків
та по бізнесу, міг залишатися у них по
кілька днів. Дружина відповідача перед
пологами жила в будинку його батьків,
народжувала в м. Іршаві. Чи перешкоджав
відповідач позивачу проживати в
будинку, свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що
працюючи продавцем в магазині у ОСОБА_3,
який знаходився на подвір'ї будинку
його батьків, бачила на вихідних
відповідача та його дружину, які
приїжджали в АДРЕСА_1. Решту часу вони
проживали в Ужгороді. Чи були
відповідач та його батьки і сестра
пов'язані спільним побутом свідок не
знає, однак, під час перебування на
вихідних в с. Сільце, ОСОБА_3 з дружиною
спали в будинку батьків, напевно, там і
харчувалися. Відповідач робив в
магазині ремонт. У вересні 2013 року між
відповідачем та іншими членами родини
виникла сварка.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що після
одруження з відповідачем у 2008 році
стали проживати в м. Ужгороді. З 2010 року
проживають в квартирі, що подарував
відповідачу його батько. Вона там і
зареєстрована. На вихідні та свята
завжди приїжджали в с. Сільце в будинок
батьків, деколи залишалися у них на
кілька днів. Хоча на обліку по
вагітності вона перебувала в
м.Ужгороді, дочку у 2012 році народжувала
в м. Іршаві, до та після пологів жила в
будинку батьків чоловіка. Дочку на
медичні огляди завжди привозили в с.
Сільце. Спільного побуту з позивачкою
не вели і не ведуть. Однак, з батьками
відповідач вів спільний побут,
оскільки під час перебування в їх
будинку вони разом харчувалися, тримав
там деякий одяг. З вересня 2013 року вони
не спілкуються з батьками та сестрою
відповідача і не приходять в будинок.
Вважала, що відповідач має право
приходити в гості до батьків, тому
підстав позбавляти його права
користування будинком не має.

Заслухавши пояснення сторін та покази
свідків, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши повно і всебічно обставини,
на які сторони посилалися, як на
підставу своїх вимог та заперечень,
оцінивши докази сторін на
підтвердження цих обставин в їх
сукупності, суд вважає, позовні вимоги
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

За змістом ст. 41 Конституції України,
ст.ст. 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України
право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно обмежений у
здійсненні цього права, власник
житлового будинку здійснює своє право
на власний розсуд, незалежно від волі
інших осіб, може використовувати
будинок для проживання свого і членів
сім'ї, може вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону,
вимагати захисту права власності, в
тому числі - усунення перешкод у
здійсненні права.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 11.11.2013 року належить на
праві власності в цілому позивачці
ОСОБА_1 (а.с. 6-9).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у
вказаному будинку. Дана обставина
підтверджується довідкою Іршавського
РС ГУ ДМС №19/304 від 26.02.2014 року та
довідкою Сілецької сільради №239 від
03.03.2014 року про склад сім'ї
(зареєстрованих) у житловому будинку
АДРЕСА_1 (а.с.57, 58).

З пояснень позивача вбачається, що
відповідач з 2008 року разом з дружиною
проживає в м.Ужгороді, у квартирі, що
була йому подарована батьком. У
АДРЕСА_1, що раніше належав батькові
сторін, ОСОБА_3 приїжджав разом з сім'єю
по вихідним, на свята, а також у зв'язку
з підприємницькою діяльністю, оскільки
орендував у батька магазин, збудований
на подвір'ї домоволодіння.

Під час перебування в с. Сільце
відповідач з дружиною ночував у
батьків, харчувався у них, однак
спільним побутом ні з батьками, ні з
позивачкою пов'язаний не був. Тобто, не
проживав в будинку, а приїжджав у гості.
З 13.09.2013 року відповідач жодного разу в
будинку не був, з тих пір він не
спілкується ні з позивачкою, ні з
батьками.

Дані обставини підтвердила у судовому
засіданні і свідок ОСОБА_5 - мати сторін.

Не заперечувала проти цього і свідок
ОСОБА_9 - дружина відповідача, яка
підтвердила, що вона з чоловіком
переважно проживає в м. Ужгороді з 2008
року. З 2010 року живуть у власній
квартирі за адресою АДРЕСА_2, де вона і
зареєстрована. За місцем реєстрації
відповідача живуть його батьки, яких
подружжя часто навідувало, тобто
приїжджали до них по вихідним, на свята,
під час відпусток.

Аналогічні покази дали і допитані в
судовому засіданні свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, які бачили, що
відповідач періодично приїжджав в с.
Сільце, бував в будинку своїх батьків,
на подвір'ї якого розташований магазин,
в якому відповідач здійснював
підприємницьку діяльність.
Підтвердили, що відносини в родині були
хорошими, однак про спільний побут
відповідача з батьками та позивачкою
свідкам фактично не відомо, оскільки в
будинку вони не бували.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні», місцем проживання особи є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

За таких обставин, суд критично оцінює
пояснення відповідача з приводу його
проживання в будинку АДРЕСА_1, оскільки
відповідач не заперечував проти того,
що живе в м. Ужгороді з 2008 року, з 2010 року
має там власну квартиру, яка у свій час
була подарована йому батьком, де він з
дружиною та дочкою проживає переважну
більшість часу.

Посилання відповідача на факт
народження його дочки в м. Іршаві та
відвідування педіатра в с. Сільце
Іршавського району, а не в м. Ужгороді,
як на доказ проживання в будинку
АДРЕСА_1 ( а.с.33), суд вважає
безпідставним, оскільки відповідно до
ч. 2 ст. 284 ЦК України та ст. 38 ЗУ « Про
основи законодавства про охорону
здоров'я» кожний пацієнт має право на
вільний вибір лікаря та має право бути
прийнятим в будь-якому державному
лікувально-профілактичному закладі за
своїм вибором, якщо цей заклад має
можливість забезпечити відповідне
лікування. Тобто, право на відвідування
лікувального закладу не пов'язано з
місцем проживання особи.

Не підтверджує факт постійного
проживання відповідача на вказаною
адресою і лист ДІМ Іршавського РВ УМВС
від 24.02.2014 року, на який, як на підставу
своїх заперечень, посилається
відповідач. У зазначеному листі
дільничний інспектор зазнає, що інколи
бачив ОСОБА_3 та його дружину за адресою
АДРЕСА_1, під час відвідування магазину,
що розташований на подвір'ї
домоволодіння, а також в самому с.
Сільце. Однак, чи проживав за вказаною
адресою в 2013 році ОСОБА_3 постійно,
дільничному не відомо ( а.с. 32).

Враховуючи пояснення самих сторін та
покази свідків, суд критично оцінює і
твердження відповідача про те, що він є
членом сім'ї своїх батьків та позивачки
в розумінні ч.2 ст.3 СК України, яка
членами сім'ї визначає осіб, які
спільно проживають та пов'язані
спільним побутом, а не просто осіб, яких
пов'язують родинні зв'язки та місце
реєстрації.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 3
СК України, можливість набуття статусу
члена сім'ї своїх батьків без спільного
проживання з ними закон надає лише
дитині, правовий статус якої згідно з
пунктом 1 статті 6 СК України має особа
до досягнення нею повноліття.

Суд не приймає до уваги довідку
Сілецької сільради №204 від 17.02.2014 року
про склад сім'ї та зареєстрованих у
будинку, в якій зазначено, що
відповідач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1
та дійсно є членом сім'ї, оскільки в цій
же довідці власником будинку вказаний
ОСОБА_10, що не відповідає дійсності -
власником будинку з 11.11.2013 року є
позивачка ( а.с.30).

Крім того, згідно довідки Сілецької
сільради №1786 від 10.12.2013 року, ОСОБА_3
зареєстрований за вказаною адресою,
але там не проживає ( а.с. 5).

У судовому засіданні встановлено, що до
набуття права власності на будинок
АДРЕСА_1 позивачкою, його власником був
батько сторін - ОСОБА_10

Передбачаючи право власника житлового
будинку на відчуження цього об'єкта,
закон не передбачив при цьому перехід
прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника. Втрата права
користування житловим приміщенням є
наслідком припинення права власності
на житлове приміщення у колишнього
власника житла. Тобто, із припиненням
права власності особи на будинок
припиняється і похідне право членів її
сім'ї на користування цим будинком.

Наявність реєстрації відповідача у
будинку сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особами, які там проживали як члени
сім'ї попереднього власника будинку.

Тим паче, що відповідач ОСОБА_3 припинив
проживання в будинку у 2008 році та на
момент його придбання позивачем вже
давно не проживав у будинку. Має власне
житло, де і проживає разом з дружиною та
дочкою. Наведене в сукупності свідчить
про те, що відповідач не є членом сім'ї
позивача.

Крім того, свідок ОСОБА_5, яка є матір'ю
відповідача, підтвердила, що
відповідач не проживав в їх будинку
задовго до його відчуження і спільним
побутом з батьками пов'язаний не був.
Він з дружиною приїжджав тільки у
гості. З чого слідує, що на день
відчуження будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3, у
розумінні ч.2 ст. 3 СК України, не був
членом сім'ї і колишнього власника
будинку.

За таких обставин, суд вважає
безпідставним посилання відповідача
на те, що як член сім'ї позивача він має
право на користування будинком.

Позивачка ОСОБА_1 є новим власником
будинку АДРЕСА_1 та у справі немає
доказів наявності у відповідача угоди
з новим власником щодо користування
будинком.

Відтак, за умови зміни власника майна,
що має місце, підстав для застосування
норм ст.ст. 395, 396, 397, ст. 401, ст. 402 ч. 1, ст. 405
ЦК України щодо захисту речового права
на користування чужим майном, щодо
сервітуту в силу закону, який би давав
відповідачу право користування жилим
приміщенням та покладав на нового
власника відповідні обов'язки, а також
підстав для застосування положень ст.
ст. 64, 156 ЖК України - немає.

Поряд із цим, враховуючи, що підставами
позову є фактичні обставини, що мають
місце і наведені у заяві, а предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, якими обґрунтовуються
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше юридичне значення для
вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні рішення, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Саме по собі посилання позивача на
відсутність відповідача у жилому
приміщенні понад указані строки є
вірним, однак, вказівка на норми ст.ст.
71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ч.2 ЦК України
як на правові підстави позову є зайвою,
оскільки йдеться передусім про захист
права власності, тоді як указані норми
регулюють житлові правовідносини.
Вимога про визнання відповідача таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням, у контексті захисту права
власності не суперечить закону,
оскільки є одним із законних способів
усунення перешкод у здійсненні цього
права.

Враховуючи наведене, суд вважає вимогу
ОСОБА_1 про визнання відповідача ОСОБА_3
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням, підставною та
такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання Іршавського РС ГУ ДМС
зняти відповідача з реєстрації, суд
вважає її передчасною і такою, що не
підлягає задоволенню, оскільки
відповідно до вимог статті 7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі остаточного рішення
суду про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

За таких обставин, суд вважає у цій
частині позовних вимог відмовити.

Вимога про стягнення судових витрат
позивачем не заявлялася.

Керуючись ст. 41 Конституції України,
ст.ст. 16, 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України,
ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3,
7 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", ст.ст.11, 15, 57-60, 208,
212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

рішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1,
Іршавського району.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії, до апеляційного суду
Закарпатської області через цей
районний суд.

Суддя:
М. О. Пітерських.