Справа №162/1075/14-ц
Номер провадження 2/162/291/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області під головуванням:

судді Труша В.О.,

за участю секретаря Гичук О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю"Лізингова компанія "Автофінанс" (далі- ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс") про захист прав споживачів, встановлення недійсності правочину та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 грудня 2013 року між ним та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір фінансового лізингу №008868. Відповідно до п.1.1 договору предметом лізингу є трактор ЮМЗ-6 АКМ 40.2. По даному договору позивачем 05.12.2013р. було сплачено 9 190 грн., як комісію за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та 45 950, 00 грн., як авансовий платіж по договору ( 50% від вартості предмета лізингу).

Позивач вважає, що пункти укладеного договору, зокрема - п.п.1.4., 1.6., 2.5., 3.4.1., 5.4.,8.3., 8.8, 8.10, 8.13, 8.14, 8.15 та розділ 10, є несправедливими в розумінні ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків споживача.

Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №008868 від 05.12.2013 року укладений між ним та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та стягнути з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" в його користь 55 140,00 грн. сплачених за спірним договором грошових коштів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Григоренко І.В. на призначену дату судового засідання не з"явилася, подала письмові заперечення, згідно яких позов не визнає, просить розглядати справу у її відсутності.

Взявши до уваги доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення із слідуючих підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір фінансового лізингу №008868 з відповідними додатками до нього (а.с.5-12).

Відповідно до умов договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор ЮМЗ-6 АКМ 40.2, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 91 900 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору (п.1.5 договору).

Умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) визначені розділом 9 договору. Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено, що набуття права власності (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1. (заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків) в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною його частиною. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

На виконання договору позивач 05 грудня 2014 року сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 9 190 грн. комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та 45 950, 00 грн. авансового платежу по договору (50% від вартості предмета лізингу) (а.с.13).

Інші умови договору сторонами не виконувались.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст.18 цього Закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст.1 Закону України „Про фінансовий лізинг".

У ч. 1 ст.2 Закону України „Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України „Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 21 Закону України „Про фінансовий лізинг").

Тобто, спірні правовідносини врегульовані, як загальними, так і спеціальними нормами, які необхідно застосовувати у системному зв'язку. При цьому слід врахувавати, що спеціальні норми носять конкурентний характер поряд з іншими загальними нормами.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст.6 Закону Українги „Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору.

Разом з тим позивач вважає умови договору несправедливими в розумінні ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів".

Так, позивач вважає несправедливим п.1.4. договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого, оскільки вони суперечать положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, а також обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Згідно п.1.4. договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якго зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до ст. 808 ЦК України, яка передбачає відповідальність продавця (постачальника) предмета договору лізингу, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Згідно п.2 ч.1 ст.11 Закону України „Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач має право відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям.

Суд констатує, що в договорі лізингу відсутня умова, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар, тощо.

З огляду на це слід прийти до висновку, що немає правових підстав вважати несправедливими, вказані позивачем, умови п. 1.4. договору.

Також позивач вважає несправедливими положення пунктів 1.6., 2.5. та 5.4. договору, оскільки вони передбачають можливість зміни відповідачем предмету лізингу і імперативний обов"язок позивача єдиноразово доплатити різницю, надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень позивачем його умов, обмежують право позивача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції відповідача, звільняють відповідача від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти нього як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Пунктом 1.6. договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів.

Пунктом 2.5. договору передбачено, що з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору, в зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем його умов, експлуатація предмета лізингу не допускається.

Згідно п. 5.4. договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Однак, суд враховує, що лізингодавець передає лізингоодержувачу новий транспортний засіб і відповідно до п. 2 ч.2 ст.11 Закону України „Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний: відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані.

Саме неналежна експлуатація лізингоодержувачем предмету лізингу може спричинити до будь-якої відповідальності за порушення чинного законодавства, а тому відповідальність в такому випадку повинен нести лізингоодержувач.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.11 Закону України „Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Також Законом визначено випадки, коли лізингоодержувач має право відмовитися від договору в односторонньому порядку.

Право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено ч. 1 ст. 7 Закону, відповідно до якої лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Позивач вважає жорсткими і несправедливими, такими, що порушують його права, як споживача пункти 3.4.1., 8.14. та 8.15. договору на повне, ефективне і дострокове виконання договірних умов, надання можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а також встановлення за таку відмову відповідальності у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Згідно пунктів 3.4.1., 8.14. договору передбачено право споживача достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. У п. 8.14. договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.

Згідно п. 8.15. договору встановлюється, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України „Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, п. 3.4.1. відповідає нормам Закону України „Про фінансовий лізинг", а п. 8.14. правомірно визначає відповідальність лізингоодержувача в разі недотримання порядку, визначеного п. 3.4.1. договору.

Несправедливим позивач вважає також п.7.3. договору, на підставі якого страхування предмета лізингу здійснюється за його рахунок але на користь відповідача.

Згідно пункту 7.3. договору лізингодавець здійснює фактичне страхування предмета лізингу та ризиків, при цьому у договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Договір страхування укладається на весь строк дії цього договору. Витрати, понесені лізингодавцем в рпезультаті укладання договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно окремо встановленого рахунку.

Слід зазначити, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності володільця транспортного засобу діє протягом строку, на який його укладено.У разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу (відчуження, спадкування, правонаступництво) договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов'язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність (ст. 20-І Закону України „Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" №1961-ІV).

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Вказана умова договору відповідає обов'язку власника, яким і є лізингодавець, щодо страхування транспортного засобу. В разі подальшого набуття лізингоодержувачем права власності (розділ 9 договору) на транспортний засіб, правовідносини щодо страхування продовжують діяти до закінчення строку, визначеного договором страхування незалежно від зміни власника транспортного засобу.

Таким чином, безпідставним є твердження позивача щодо несправедливості умов п. 7.3. договору.

Позивач вважає несправедливими пункти 8.3., 8.8., 8.10., 8.13., 8.14., 8.15. договору, що стосуються порядку та умов коригування лізингових платежів, оскільки нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише відповідачу право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення позивача можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Розділом 8 спірного договору визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1. розділу 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу визначається, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Згідно з ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг"фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом частин 1, 2 ст.16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Згідно п. 8.8. договору коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених договором, не призводять до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.13. договору в період строку дії договору розмір лізингових платежів може індексуватися в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов"язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів.

Таким чином, відповідно до умов договору лізингові платежі можуть бути змінені у деяких випадках, які не залежать від лізингодавця. Про будь-які зміни лізингодавець зобов'язаний повідомляти лізингоодержувача, сторони мають можливість на узгодження зміни умов договору, а тому суд вважає, що п. 8.15. договору також не суперечить нормам чинного законодавства, як і загалом розділ 8 договору "Лізингові платежі".

Позивач вважає, що положення розділу 10 договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише позивача, усувають відповідальність відповідача, не надають право позивачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору позивачем, а отже є несправедливими.

Зокрема, пунктами 10.1-10.12 договору стосовно позивача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору відповідачем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Позивач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п.10.11 договору, у випадку розірвання даного договору позивачем до сплати останнім на рахунок відповідача авансового платежу, відповідач повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору позивачу не повертається.

Разом з тим, відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв"язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Однак, позивачем не враховано, що умови будь-якого договору повинні відповідати як загальним, так і спеціальним нормам чинного законодавства. В разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону. Тому, будь-яка із сторін не позбавлена можливості звертатися за захистом своїх порушених прав на підставі норм закону.

Окрім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору.

Права та обов'язки як лізингодавця, так і лізингоодержувача, окрім договору, який містить в собі 14 самостійних розділів що регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки сторін договору, ще закріплені в ст.ст. 10,11 Закону України „Про фінансовий лізинг".

Слід також зазначити, що ні договором, ні законом не передбачено, що неналежне виконання сторонами взятих на себе зобов"язань тягне за собою недійсність укладеного договору. .

Таким чином, суд, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України „Про захист прав споживачів" та визнання у зв"язку з цим недійсності правочину.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, встановлення недійсності правочину та стягнення коштів - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: /підпис/ Труш В. О.

Згідно з оригіналом.

Суддя Любешівського

районного суду Труш В. О.