Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/4718/14
Головуючий у 1 інстанції Гагут Л.І.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 23 січня 2014
року у справі за позовом Бердянського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави до Бердянської міської ради,
управління Державного земельного
агентства у Бердянському районі
Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_3,
про визнання незаконним та скасування
п.п.5.15 п.5 рішення Бердянської міської
ради №17 від 31.03.3010 року, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
скасування запису про його державну
реєстрацію, скасування запису про
державну реєстрацію договору
купівлі-продажу, витребування з
незаконного володіння земельної
ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року Бердянський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду в інтересах держави із позовом до
Бердянської міської ради, управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
п.п.5.15 п.5 рішення Бердянської міської
ради №17 від 31.03.2010 року, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
скасування запису про його державну
реєстрацію, скасування запису про
державну реєстрацію договору
купівлі-продажу, витребування з
незаконного володіння земельної
ділянки.

В обґрунтування позову прокурор
зазначив, що прокурорською перевіркою
встановлено затвердження п.п.5.15 п.5
рішення вісімдесятої сесії
Бердянської міської ради V скликання №
17 від 31.03.2010 року «Про передачу в оренду
та у власність земельних ділянок,
продовження терміну розробки проекту
відведення, та надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок» проекту
відведення земельних ділянок та
передано ОСОБА_4 у власність земельну
ділянку, площею 0,0860га, з присвоєнням
поштової адреси: АДРЕСА_1, для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації.

На підставі зазначеного рішення 30.04.2010
року за ОСОБА_4 проведена державна
реєстрація за реєстраційним номером
71 державного акту на право
власності серії ЯК №858653 на зазначену
земельну ділянку, кадастровий номер:
:08:006:0137. Вказана земельна ділянка,
на підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки №3301 від 23.12.2010 року
була відчужена ОСОБА_3 Даний договір
купівлі-продажу зареєстровано 23.04.2012
року в поземельній книзі за
№080060137:3:01.

Бердянська міська рада під час
прийняття рішення №17 від 31.03.2010 року
грубо порушила положення чинного
законодавства в частині підстав та
порядку надання земельних ділянок у
власність, визначених Конституцією,
Земельним кодексом України та Водним
кодексом України, і не мала права
надавати у власність земельну ділянку
по АДРЕСА_1.

Згідно з положеннями ст.84 ЗК України, у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності. До земель
державної власності, які не можуть
передаватись у власність, належать
крім інших, землі водного фонду, крім
випадків, визначених цим Кодексом.

Спірна земельна ділянка розташована на
території Бердянської коси та передана
у власність з порушенням ст.ст. 58, 59, 60 ЗК
України та ст.ст. 88, 90 Водного кодексу
України при відсутності затвердженої
містобудівної документації м.
Бердянська, а саме відсутності
детальних планів територій окремих
районів міста, зокрема території
Бердянської коси. Крім того, проект
відводу земельної ділянки, всупереч
вимогам ст.ст. 51, 118, ч. 4 ст. 123 ЗК України,
ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» не передавався
відповідному органу земельних
ресурсів для проведення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації.

Посилаючись на зазначені обставини
прокурор просив суд визнати
незаконними та скасувати п.п.5.15 п.5
рішення вісімдесятої сесії
Бердянської міської ради п'ятого
скликання №17 від 31.03.2010 року «Про
передачу в оренду та у власність
земельних ділянок, продовження терміну
розробки проекту відведення, та
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок»; визнати недійсним державний
акт на право власності серії ЯК№858653 на
земельну ділянку площею 0,0860га для
ведення індивідуального дачного
будівництва в місті Бердянську по
АДРЕСА_1, що виданий на ім'я ОСОБА_4;
зобов'язати Управління
Держземагентства у Бердянському
районі скасувати запис про державну
реєстрацію акту на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_4 серії ЯК №858653 здійснену в
«Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та
право постійного користування землею,
договорів оренди землі» від 30.04.2010 року
за реєстраційним номером 71;
зобов'язати Управління
Держземагенства у Бердянському районі
скасувати державну реєстрацію
договору купівлі-продажу земельної
ділянки №3301 від 23.12.2010 року здійснену
23.04.2012 року в поземельній книзі за
реєстраційним номером 080060137:3:01, на
підставі якого право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 перейшло
до ОСОБА_3; витребувати з незаконного
володіння ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0860га, яка знаходиться в
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:08:006:0137.

Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 23 січня 2014 року позов
задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.п.5.15
п.5 рішення вісімдесятої сесії
Бердянської міської ради V скликання
№17 від 31.03.2010 року «Про передачу в
оренду та у власність земельних
ділянок, подовження терміну розробки
проекту відведення, та надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок».

Визнано недійсним державний акт на
право власності серії ЯК №858653 на
земельну ділянку площею 0,0860га, для
індивідуального дачного будівництва в
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_4

Зобов'язано управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області скасувати запис
про реєстрацію державного акту серії
ЯК №858653, виданого на ім'я ОСОБА_4,
здійснену в «Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю та право постійного користування
землею, договорів оренди землі» за
реєстраційним номером 71 від 30.04.2010
року.

Зобов'язано управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області скасувати запис
про реєстрацію договору
купівлі-продажу земельної ділянки №3301
від 23.12.2010 року, проведену 23.04.2012 року в
поземельній книзі за номером
080060137:3:01, на підставі якого право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0860га,
розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий
номер: :08:006:0137.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Задовольняючи позов прокурора,
суд першої інстанції виходив з того, що
під час прийняття п.п. 5.15 п.5 рішення
Бердянської міської ради № 17 від
31.03.2010р. Бердянською міською радою
грубо порушено вимоги чинного на той
час законодавства в частині підстав та
порядку надання земельної ділянки у
власність відповідачу ОСОБА_4, а тому
зазначений пункт рішення є незаконним
та підлягає скасуванню, а державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку повинен бути визнаний
недійсним; також ОСОБА_3 зобов'язаний
повернути отриману ним за договором
купівлі-продажу від 23.12.2010р. спірну
земельну ділянку територіальній
громаді м. Бердянська.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 31.03.2010 року Бердянською
міською радою на 80 сесії п'ятого
скликання було прийнято рішенням № 17
від "Про передачу у власність та в
оренду земельних ділянок, продовження
терміну розробки проекту відведення,
та надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок», пунктом 5 якого
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано
громадянам України у власність
земельні ділянки для індивідуального
дачного будівництва в межах норм
безоплатної приватизації, зокрема,
пунктом 5.15 передано у приватну
власність ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 0,086 га, з присвоєнням поштової
адреси: АДРЕСА_1 (а.с. 8-11).

На підставі цього рішення відповідач
ОСОБА_4 отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№ 858653, який був зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 71.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14
Конституції України земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави. Земля,
її надра, атмосферне повітря, водні та
інші природні ресурси, які знаходяться
в межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про
охорону земель» визначено, що об'єктом
особливої охорони держави є всі землі в
межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, посадові особи органів
державної влади зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

До земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, крім інших, землі
водного фонду, крім випадків,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 58 ЗК України
до земель водного фонду належать землі,
зайняті в тому числі, прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України
(у редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Уздовж морів
та навколо морських заток і лиманів
виділяється прибережна захисна смуга
шириною не менше двох кілометрів від
урізу води .

Відповідно ст. 90 Водного кодексу
України прибережна захисна смуга
уздовж морів, морських заток і лиманів
входить у зону санітарної охорони моря
і може використовуватися лише для
будівництва санаторіїв та інших
лікувально-оздоровчих закладів, з
обов'язковим централізованим
водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 Земельного кодексу
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування можуть
передавати земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови із земель
водного, фонду лише на умовах оренди
для сінокосіння, рибогосподарських
потреб, культурно-оздоровчих,
рекреаційних, спортивних і туристичних
цілей, проведення науково-дослідних
робіт тощо.

Вищенаведені законодавчі норми
встановлюють розміри прибережних
захисних смуг в залежності від виду
водойми та прямо забороняють надання у
приватну власність земельних ділянок
водного фонду, до яких відносяться
прибережні захисні смуги.

Нормативні акти, які регулюють
забудову населених пунктів та
застосовуються у всіх випадках
будівництва, також передбачають
обмеження щодо забудови таких
земельних ділянок.

Згідно з п.п. 10, 11 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, на землях міст і селищ
міського типу розмір водоохоронної
зони, як і прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови. Водоохоронна
зона морів, морських заток і лиманів, як
правило, збігається з прибережною
захисною смугою і визначається шириною
не менш як 2 (два) кілометри від урізу
води.

Також відповідно до вимог ст.ст. 17, 18
Закону України «Про основи
містобудування» містобудівна
документація регулює планування,
забудову та інше використання
територій, є основою для вирішення
питань раціонального використання
територій, вирішення питань щодо
розташування та проектування нового
будівництва, здійснення реконструкції,
реставрації, капітального ремонту
об'єктів містобудування та
упорядкування територій; вирішення
питань вибору, вилучення (викупу),
надання у власність чи користування
земель для містобудівних потреб.

Статтею 13 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що детальний план
території розробляється згідно з
генеральним планом населеного пункту
та визначає розташування червоних
ліній, ліній регулювання забудови;
розташування окремих земельних
ділянок та об'єктів містобудування,
вулиць, проїздів, пішохідних зон,
щільність, поверховість, інші
параметри забудови, містобудівні умови
і обмеження забудови земельних
ділянок; розташування
інженерно-транспортної
інфраструктури; принципи формування
архітектурно-просторової композиції
забудови; інші вимоги, визначені
державними будівельними нормами.

Сесією БМР було прийнято рішення від
10.12.2004р. № 11 з метою збереження
поверхневих водних об»єктів, охорони
їх від забруднення і засмічення
вирішено установити вздовж Азовського
моря, Бердянської затоки, лиманів в
межах міста Бердянська на вільних від
громадської забудови землях
сорокакілометрову прибережну захисну
смугу, але вказане рішення постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 11.08.2010р.
скасовано як незаконне. Проект
землеустрою щодо встановлення меж
прибережних захисних смуг по місту
Бердянську як на момент прийняття
рішення № 11 від 10.12.2004р., так і на
теперішній час не розроблено та не
затверджено.

Але з матеріалів справи вбачається, що
спірна земельна ділянка розташована в
межах двокілометрової зони
прибережної захисної смуги Азовського
моря.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
підлягають обов'язковій державній
експертизі, зокрема і проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок оздоровчого та рекреаційного
призначення.

Така ж вимога передбачена в ст. 118, ч. 4
ст. 123 ЗК України: у разі якщо проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації, погоджений проект
подається Комісією до відповідного
органу земельних ресурсів для
здійснення такої експертизи.

З»ясовуючи питання щодо категорії
земельної ділянки, яка розташована по
АДРЕСА_1, судом повно та всебічно
досліджені та проаналізовані
матеріали справи, та на їх підставі
зроблено обґрунтований висновок, що ця
земельна ділянка належить до категорії
земель рекреаційного призначення.

Зокрема, згідно з Генеральним планом м.
Бердянська, який затверджений рішення
68 сесії БМР У скликання від 25.06.2009р. № 8,
земельна ділянка по АДРЕСА_1
розміщується на території оздоровчих
установ та установ відпочинку та
станом на 31.03.2010р. - прийняття рішення
радою про її передання у власність таке
призначення не змінювалось.

Спірна земельна ділянка знаходиться в
прибережній захисній смузі.

Згідно з Генеральним планом міста
та схеми районного планування
Бердянська коса відноситься до
рекреаційної зони.

Отже, із зібраної технічної
документації на земельну ділянку, яку
ОСОБА_4 обрала для приватизації,
вбачалось вже на момент винесення
оспорюваного прокурором рішення
Бердянською міською радою № 17 від
31.03.2010р., що ця земельна ділянка
розташована в зоні рекреаційного
призначення.

Проте, всупереч ст. 9 ЗУ «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», обов'язкова державна
експертиза землевпорядної
документації цієї земельної ділянки
проведена не була, чим грубо порушено
вимоги чинного земельного
законодавства та не дотримано порядку
набуття права власності на землю.

Спірна земельна ділянка знаходиться в
межах законодавчо визначеної ст. 88 ВК
України двохкілометрової прибережної
захисної смуги від урізу води
Азовського моря.

Так, згідно із ст. ст. 19, 20 ЗК України
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсним рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п.
«а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84
ЗК України, у редакціях на час
виникнення правовідносин, землі під
водними об'єктами, зокрема зайняті
поверхневими водами: водотоками (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) i канали; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок, мopiв i навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на
час виникнення правовідносин,
відповідно до положень ст. 88 ВК України,
Порядку визначення poзмірів i меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою КМУ від 8
травня 1996 року № 486, Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року, розмір
та межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54
Закону України «Про землеустрій»), а
населених пунктів - відповідно до
існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови. При наданні у
користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, мали враховуватися ці
положення щодо меж водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг, а у paзі
відсутності землевпорядної
документації (документації з
землеустрою, проекту землеустрою) та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, збереження водних
об'єктів мало бути досягнуто шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених ст. 88
Водного Кодексу України, та
орієнтовних poзмірів i меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним судом України в
постанові від 21.05.2014 року (справа № 6-16
цс 14) та вислу ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Згідно із ст. 51 ЗК України до земель
рекреаційного призначення належать
земельні ділянки, надані для дачного
будівництва.

Спірна земельна ділянка надавалась
ОСОБА_4 фактично за рахунок земельної
ділянки рекреаційного призначення та
проект землеустрою щодо її відведення
підлягав обов'язковій державній
експертизі землевпорядної
документації, проте остання на
виконання вимог ст. ст. 118 ч. 4 , 123 ЗК
України проведена не була.

Зважаючи на встановлені у судовому
засіданні обставини суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що під час прийняття п.5, 5.15
рішення Бердянської міської ради № 17
від 31.03.2010р. Бердянською міською радою
грубо порушено вимоги чинного на той
час законодавства в частині підстав та
порядку надання земельної ділянки у
власність відповідачу ОСОБА_4, тому
зазначений пункт рішення є незаконним
та підлягає скасуванню, а державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку повинен бути визнаний
недійсним. Також, суд 1 інстанції
прийшов до вірного висновку щодо
незаконності подальшого відчуження
земельної ділянки ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 відповідно до договору
купівлі-продажу від 23.12.2010р., оскільки
ОСОБА_4 незаконно набула земельну
ділянку, тому не набула статусу
власника і не мала права
розпоряджатися земельною ділянкою.

Спірна земельна ділянка розташована в
адміністративних межах м. Бердянська
Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності» з 1 січня 2013
року землі державної та комунальної
власності в Україні вважаються
розмежованими. При цьому землями
комунальної власності відповідних
територіальних громад вважаються
землі, розташовані в межах відповідних
населених пунктів, крім земельних
ділянок приватної та державної
власності.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3
зобов'язаний повернути отриману ним
незаконно земельну ділянку
територіальній громаді м. Бердянська.

Не є переконливими доводи скарги щодо
порушення ст. 45 ЦПК України.

В обґрунтування позову прокурор
посилався на порушення вимог
земельного законодавства з боку органу
місцевого самоврядування - Бердянської
міської ради під час прийняття п. 5, 5.15
рішення № 17 від 31.03.2010 року та на
порушення інтересів держави у сфері
контролю за використанням і охороною
землі як національного багатства, що
свідчить про правомірність звернення
прокурора для захисту інтересів
держави до суду з даним позовом, у якому
прокурор виступав у статусі позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що при вирішенні спору суд
безпідставно не застосував правила ст.
140 ЗК України, не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки вказаною статтею
визначено перелік підстав припинення
права власності на земельну ділянку
для випадків, коли право власності
набуто в передбаченому законом
порядку, а не коли особа набула право на
земельну ділянку на підставі рішення
органу місцевого самоврядування, яке
було прийняте з порушенням вимог
закону.

У даному випадку предметом судового
спору було саме питання законності
передачі у власність земельної
ділянки, а не вилучення ділянки,
набутої на законних підставах.

Прийняття ж рішення про затвердження
проекту землеустрою та передачу у
власність відповідачці ОСОБА_4
земельної ділянки без висновку
державної експертизи зазначеного
проекту землеустрою суперечить
законам України.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що при розгляді справи суд не
застосував як положення ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, так і
наведених у скарзі рішень
Європейського суду з прав людини, не є
обґрунтованими, враховуючи, що
фундаментальним принципом
застосування судового прецеденту є те,
що судове рішення, яке
використовується як прецедент, має
бути ухвалене у спорі, який аналогічний
спору, що фактично розглядається.

Між тим, аналіз та оцінка встановлених
по розглянутій справи обставин
свідчать, що обставини наведених в
апеляційній скарзі рішень, як судових
прецедентів, є різними.

Задовольняючи позов прокурора, суд
правомірно виходив з того, що в силу
приписів ч.2 ст. 19 Конституції України
орган місцевого самоврядування
зобов'язаний діяти лише на підставах та
у спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України, а тому
зобов'язаний виконувати
конституційний припис "право власності
на землю набувається і реалізується
виключно відповідно до закону" і
додержуватися визначеного ЗК України
порядку передачі земельної ділянки у
приватну власність.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду та не
дають підстав вважати, що справа
вирішена неправильно.

Передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі немає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 23 січня 2014 року у цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: