Провадження № 2/369/216/14
РІШЕННЯ

Іменем України

07.03.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді
Волчка А.Я.,

за участю секретаря
Шевчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Тарасівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області про
встановлення факту проживання сім'єю,
визнання спадкоємцем за законом і
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом до
Тарасівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про встановлення факту
проживання сім'єю та визнання
спадкоємцем за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим,
що вона проживала однією сім'єю з
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Проживати однією сім'єю, вести спільне
господарство вони стали з 2006 року за
адресою: АДРЕСА_1.

На думку позивача, про проживання нею
однією сім'єю з померлою ОСОБА_2
свідчить той факт, що вони були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, проживали
спільно, вона доглядала за ОСОБА_2,
здійснювала оплату послуг зв'язку та за
електроенергію, закуповувала ліки та
медпрепарати, готувала їжу, робила
хатні справи, займалась дрібним
ремонтом, прибиранням та інше.

Також позивач стверджувала, що вона
здійснила поховання ОСОБА_2 та провела
поминки після її смерті.

До того ж, вона фактично прийняла
спадщину, оскільки до цього часу
проживає у квартирі померлої за
адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, позивач просила суд: встановити
факт проживання однією сім'єю її та
ОСОБА_2; визнати її спадкоємицею за
законом п'ятої черги ОСОБА_2, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В подальшому позивач збільшила обсяг
своїх вимог та уточнила їх, остаточно
просила суд: встановити факт
проживання однією сім'єю її та ОСОБА_2 з
2006 року до дня смерті ОСОБА_2; визнати її
спадкоємицею за законом п'ятої черги
ОСОБА_2, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року;
визначити їй додатковий строк,
достатній для подання заяви про
прийняття спадщини.

У судові засідання представник
позивача з'являвся, позов у
першопочатковій редакції підтримав,
просив задовольнити його в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві, після
збільшення позовних вимог ні позивач,
ні її представник в судове засідання не
з'явились, представник позивача
звернувся до суду із заявою про
слухання справи у його відсутність,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі.

Відповідач в судове засідання свого
представника не направив, до
збільшення позивачем позовних вимог
звертався до суду із заявою про
слухання справи у відсутність
представника Тарасівської сільської
ради, в подальшому після збільшення
позивачем позовних вимог в судові
засідання свого представника не
направляв, про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, причини неявки свого
представника та позицію щодо позову
суду не повідомив.

У судовому засіданні 17.02.2014 року
попереджена про кримінальну
відповідальність за надання
неправдивих показів та приведена до
присяги свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що
вона являється сусідкою позивач та
померлої ОСОБА_2, з останньогю вона
тісно спілкувалась, часто ходила до неї
в гості, їй відомо, що позивач проживала
з 2006 року сім'єю із ОСОБА_2 та її сином
ОСОБА_2, з яким вона перебуала у
фактичних шлюбних відносинах, за
адресою: АДРЕСА_1, згодом син ОСОБА_2
помер, але позивач продовжувала жити
сім'єю з ОСОБА_2 до дня смерті останньої.

У судовому засіданні 17.02.2014 року
попереджений про кримінальну
відповідальність за надання
неправдивих показів та приведений до
присяги свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що
він тісно спілкувався з померлою
ОСОБА_2, за життя ОСОБА_2 та позивач
спільно позичили у нього гроші у сумі 10
000 грн., які на сьогодні йому до кінця не
було повернуто, на даний час кошти йому
повертає позивач, йому відомо що
приблизно з 2006 року позивач та ОСОБА_2
проживали спільно сім'єю.

Заслухавши покази свідків, повно та
всебічно дослідивши матеріали справи,
письмові докази у їх сукупності, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від
09.11.2012 року.

З огляду на Витяги зі спадкового
реєстру № 33477331 від 13.03.2013 року, № 36471116
від 29.01.2014 року та лист Першої Київської
обласної державної нотаріальної
контори № 111/01-16 від 29.01.2014 року спадкова
справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_2 не була заведена.

Постановою державного нотаріуса
Першої Київської обласної державної
нотаріальної контори за № 154/01-31 від
05.02.2014 року було відмовлено ОСОБА_2 у
прийнятті заяви про прийняття спадщини
за законом після ОСОБА_2, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Причиною такої
відмови нотаріуса став той факт, що
заяву про прийняття спадщини було
подано з пропуском визначеного
законодавством строку для подачі таких
заяв та не додано доказів, які б
підтверджували факт проживання однією
сім'єю із спадкодавцем.

З урахуванням змісту листа виконкому
Тарасівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 26 від 05.02.2014 року, за адресою:
АДРЕСА_1, були зареєстровані та
проживали: ОСОБА_2 - власник (померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року), ОСОБА_7 - син власника
(помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року).

Відповідно до розписки, копія якої
знаходиться в матеріалах справи, 08.03.2008
року позивач та померла ОСОБА_2
позичили у ОСОБА_4 10 000 грн. і
зобов'язувались віддати до 08.03.2010 року.

Згідно з актом депутата Тарасівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 04.02.2014
року позивач та ОСОБА_2 з 2006 року по день
смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 року вели
спільне господарство та проживали
спільно сім'єю.

З огляду на відмітки у паспорті
позивача вона з 06.10.1981 року
зареєстрована АДРЕСА_2.

Зважаючи на встановлені обставини, суд
вважає за необхідне проаналізувати
наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України
проголошено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Громадяни для
задоволення своїх потреб можуть
користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об'єктів з
наступним повним відшкодуванням їх
вартості допускається лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

У відповідності до ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

У ст. 1217 ЦК України передбачено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Зважаючи на ст. 1218 ЦК України, до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці
за законом одержують право на
спадкування почергово. Кожна наступна
черга спадкоємців за законом одержує
право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України У п'яту
чергу право на спадкування за законом
мають інші родичі спадкодавця до
шостого ступеня споріднення включно,
причому родичі ближчого ступеня
споріднення усувають від права
спадкування родичів подальшого
ступеня споріднення. Ступінь
споріднення визначається за числом
народжень, що віддаляють родича від
спадкодавця. Народження самого
спадкодавця не входить до цього числа.
У п'яту чергу право на спадкування за
законом одержують утриманці
спадкодавця, які не були членами його
сім'ї. Утриманцем вважається
неповнолітня або непрацездатна особа,
яка не була членом сім'ї спадкодавця,
але не менш як п'ять років одержувала
від нього матеріальну допомогу, що була
для неї єдиним або основним джерелом
засобів до існування.

У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

З огляду на ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини. Якщо
виникнення у особи права на
спадкування залежить від неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
іншими спадкоємцями, строк для
прийняття нею спадщини встановлюється
у три місяці з моменту неприйняття
іншими спадкоємцями спадщини або
відмови від її прийняття. Якщо строк, що
залишився, менший як три місяці, він
продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її. За письмовою згодою
спадкоємців, які прийняли спадщину,
спадкоємець, який пропустив строк для
прийняття спадщини, може подати заяву
про прийняття спадщини нотаріусу за
місцем відкриття спадщини. За позовом
спадкоємця, який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий
строк, достатній для подання ним заяви
про прийняття спадщини.

З урахуванням ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Зважаючи на рекомендації, викладені у
п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду
України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»,
при вирішенні спору про право на
спадщину осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини
(четверта черга спадкоємців за
законом), судам необхідно враховувати
правила частини другої статті 3 СК
України про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом. До спадкоємців
четвертої черги належать не лише жінка
(чоловік), які проживали однією сім'єю
зі спадкодавцем без шлюбу, таке право
можуть мати також інші особи, якщо вони
спільно проживали зі спадкодавцем,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, зокрема,
вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші
особи, які взяли до себе дитину як члена
сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК
України не стосуються дітей,
влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі
будинки сімейного типу. До числа
спадкоємців четвертої черги не входить
особа, яка хоча і проживала спільно зі
спадкодавцем, але перебувала у
зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
Проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу не є підставою для
виникнення в них права на спадкування
за законом у першу чергу на підставі
статті 1261 ЦК України.

З огляду на позицію, зазначену у п. 24
згаданої Постанови Пленуму Верховного
суду України, особа, яка не прийняла
спадщину в установлений законом строк,
може звернутися до суду з позовною
заявою про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини
відповідно до частини третьої статті
1272 ЦК України. Зазначене положення
застосовується до спадкоємців, в яких
право на спадкування виникло з
набранням чинності зазначеним
Кодексом. Суди відкривають провадження
в такій справі у разі відсутності
письмової згоди спадкоємців, які
прийняли спадщину (частина друга
статті 1272 ЦК), а також за відсутності
інших спадкоємців, які могли б дати
письмову згоду на подання заяви до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини. Відповідачами у такій справі
є спадкоємці, які прийняли спадщину.
При відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини. При розгляді цих справ слід
перевіряти наявність або відсутність
спадкової справи стосовно спадкодавця
у державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини, наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. За наявності у спадковій
справі заяви спадкоємця про відмову
від права на спадщину його вимоги про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають. Визначаючи спадкоємцеві
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини, суд не повинен
вирішувати питання про визнання за ним
права на спадщину. Спадкоємець після
визначення йому додаткового строку для
прийняття спадщини має право прийняти
спадщину в порядку, установленому
статтею 1269 ЦК України, звернувшись в
нотаріальну контору, після чого
вважається таким, що прийняв спадщину.
Повторне визначення судом додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини одним і тим же спадкоємцем
законодавством не передбачено.
Вирішуючи питання про визначення особі
додаткового строку, суд досліджує
поважність причини пропуску строку для
прийняття спадщини. При цьому
необхідно виходити з того, що поважними
є причини, пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій. У
резолютивній частині рішення суд
повинен вказати відповідно певний
період часу з моменту набрання судовим
рішенням законної сили, протягом якого
спадкоємець може подати заяву про
прийняття спадщини, а не конкретну
календарну дату, до якої спадкоємець
може подати заяву про прийняття
спадщини. Додатковий строк, достатній
для подання заяви про прийняття
спадщини, не може перевищувати
шестимісячного строку, встановленого
статтею 1270 ЦК України для прийняття
спадщини.

З урахуванням думки, висвітленої у
листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ 16.05.2013 року №
24-753/0/4-13, при вирішенні спору про право
на спадщину осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини,
судам необхідно враховувати правила ч.
2 ст. 3 України про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності ЦК України (п. 21 ППВСУ від 30
травня 2008 року № 7). До числа
спадкоємців четвертої черги не входить
особа, яка хоча і проживала спільно зі
спадкодавцем, але перебувала у
зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
Зазначене положення поширюється щодо
осіб - чоловіка або жінки, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, але перебувають в іншому
зареєстрованому шлюбі; проте не
поширюється щодо інших осіб, які
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою, але проживали однією
сім'єю зі спадкодавцем на інших
засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 234 ЦПК України визначено, що
судом може бути встановлено факти, що
мають юридичне значення, тобто такі, що
мають значення для охорони прав та
інтересів особи або створення умов
здійснення нею особистих немайнових чи
майнових прав або підтвердження
наявності чи відсутності
неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України у разі
наявності спору про право,
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно розглядатися у
порядку позовного провадження.

У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України
у судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

З урахуванням проаналізованих
правових норм в розрізі встановлених
обставин у справі суд приходить до
наступних висновків.

Викладені у позові обставини щодо
постійного проживання позивача зі
спадкодавицею однією сім'єю з 2006 року у
розумінні ст. 3 СК України повністю
знайшли своє підтвердження в ході
розгляду справи показами свідків,
актом депутата від 04.02.2013 року,
розпискою про отримання спільно у борг
грошових коштів, так як з вказаного
вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно
проживали разом з 2006 року до дня смерті
останньої, були пов'язані спільним
побутом, мали при цьому спільні права
та обов'язки. Вказане є підставою для
задоволення позову у частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю.

Щодо вимоги позивача визнати її
спадкоємцем п'ятої черги спадкування
за законом, то суд у цій вимозі змушений
відмовити, оскільки згідно зі ст. 1265 ЦК
України спадкоємцями п'ятої черги
можуть бути лише родичі померлого та
його утриманці, проте суду не було
надано доказів родинних зв'язків
позивача та ОСОБА_2, а також перебування
ОСОБА_1 на утриманні спадкодавиці.

Більш того, встановлення вище
вказаного факту проживання спільно
сім'єю позивача з ОСОБА_2 з 2006 року,
тобто понад 5 років на момент відкриття
спадщини, автоматично відносить її до
спадкоємців четвертої черги
спадкування за законом, що виключає
встановлення їй статусу спадкоємця
п'ятої, тобто нижчої, черги спадкування
за законом.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про визначення
їй додаткового строку для подачі заяви
для прийняття спадщини, то тут суд
визнає, що строк пропущений нею з
об'єктивних причин, оскільки у неї
через відсутність родинних зв'язків
були відсутні докази для закликання до
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_2, звернення до нотаріуса не дало
б ніяких результатів, що і
підтверджується змістом постанови
державного нотаріуса про відмову у
вчиненні нотаріальних дій від 05.02.2014
року.

Зважаючи на існування вказаної
постанови державного нотаріуса, суд
вважає, що позивач у даному випадку не
зможе без встановлення додаткового
строку на прийняття спадщини
реалізувати своє право спадкоємця на
спадкове майно, гарантоване їй ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст. 41 Конституції України, ст. 321, ч. 5 ст.
1268 ЦК України, і отримати свідоцтво про
право на спадщину за законом, навіть
при встановленні факту проживання
однією сім'єю зі спадкодавцем, оскільки
на даний час минуло більше шести
місяців з моменту смерті ОСОБА_2, а вона
офіційно не була зареєстрована за
місцем останнього проживання
спадкодавиці. На цій підставі суд,
виходячи із того, що позивач
відноситься до спадкоємців четвертої
черги спадкування за законом і
виникнення у неї права на спадкування
залежить від неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за законом 1-3 черг, а також зі змісту ч. 2
ст. 1270 ЦК України, вважає за необхідне
визначити їй додатковий строк для
прийняття спадщини у 3 місяці.

А отже, з урахуванням викладеного, а
також того, що не було встановлено
наявність інших спадкоємців ОСОБА_2, в
тому числі спадкоємців за законом
першої, другою та третьої черг, суд
приходить до висновку про можливість
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Зважаючи на вищенаведене, беручи до
уваги рекомендації Верховного суду
України, викладені у Постановах
Пленуму № 5 від 31.03.1995 року «Про судову,
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» та
№ 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику
у справах про спадкування», а також
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, висвітлених у листі 16.05.2013 року №
24-753/0/4-13, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 13, 41
Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 321, 1217,
1218, 1258, 1264, 1265, 1268, 1270, 1272 ЦК України, ст. 3
СК України, ст.ст. 4, 10, 15, 60, 209, 212-215, 234-235,
256 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Тарасівської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області про встановлення
факту проживання сім'єю, визнання
спадкоємцем за законом і визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини - задовольнити
частково.

Встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006 року до дня
смерті ОСОБА_2.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для
подання заяви про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_2 у 3 (три) місяці,
починаючи з дня набрання законної сили
даного рішення.

У решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Києво-Святошинський районний суд
Київської області шляхом подання
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.

СУДДЯ

А.Я.Волчко