Єдиний унікальний номер 223/983/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/629/2014
Головуючий у І інстанції Луньова
О.Г.Єдиний унікальний номер 223/983/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/629/14Категорія
32Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Маширо О.П.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вугледарі
Донецької області на рішення
Вугледарського міського суду
Донецької області від 21 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Вугледарі
Донецької області про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до
відповідача відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вугледарі
Донецької області про відшкодування
моральної шкоди. Посилався на те, що 24
липня 2001 року з ним трапився нещасний
випадок на виробництві внаслідок якого
висновком МСЕК від 28 листопада 2001 року
йому встановлено 100% втрати
працездатності та визнано інвалідом
першої групи. Вважав, що в зв'язку із
втратою працездатності йому заподіяно
моральну шкоду яку оцінив в 100 000 грн. та
просив стягнути з відповідача.

Рішенням Вугледарського міського суду
Донецької області від 21 листопада 2013
року позов ОСОБА_2 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вугледарі
Донецької області про відшкодування
моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з останнього у відшкодування
моральної шкоди 30 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
просить зазначене рішення скасувати,
посилаючись на те, що суд при розгляді
справи порушив і неправильно
застосував норми матеріального і
процесуального права.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явилися, про час
і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, тому суд
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
розглянув справу без їх участі без
здійснення фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного запису
згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, апеляційний
суд вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд повно, всебічно і
об'єктивно перевірив доводи позивача,
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права
і прийшов до обґрунтованого висновку
про те, що позивач має право на
відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
висновком МСЕК від 28 листопада 2001 року
позивачу вперше встановлено втрату 100%
професійної працездатності
безстроково в зв'язку з трудовим
каліцтвом від 25 липня 2001 року (а.с. 6).

В зв'язку з цим право на відшкодування
моральної шкоди виникло у нього
починаючи з 28 листопада 2001 року, тобто
під час дії Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» який встановлював
обов'язок саме Фонду по відшкодуванню
шкоди, завданої працівникові
ушкодженням здоров'я внаслідок
трудового каліцтва чи професійного
захворювання.

Згідно із ст. 58 Конституції України,
Закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Тому дія п. 22 ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007 рік»,
яким зупинено на 2007 рік дію абз. 4 ст. 1,
підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст.
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей, на
правовідносини сторін не поширюється.

З тих самих підстав не поширюється на
правовідносини сторін дія Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 лютого 2007 року № 717-V у частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей.

Із позовної заяви та матеріалів справи
вбачається, що моральні та фізичні
страждання позивач зазнав у зв'язку із
трудовим каліцтвом в результаті якого
втратив працездатність.

Згідно з підп. „е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28
Закону України від 23 вересня 1999 року
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, потерпілому від
нещасного випадку компенсується
моральна шкода за наявності факту
заподіяння цієї шкоди .

Як зазначив Конституційний Суд України
в п. 4.1. свого Рішення від 27 січня 2004 року
по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності
спричинюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
зазнає значно більшої моральної шкоди,
ніж заподіяна працівникові, який не
втратив професійної працездатності.
Відмова потерпілому у праві на
отримання грошової суми за моральну
шкоду від Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
залежно від ступеня втрати професійної
працездатності має обмежувальний
характер. Встановлення Законом (1105-14)
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом
реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим
громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання (стаття 3).

Крім того, ч. 3 ст. 34 цього Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, передбачено, що
висновок МСЕК про встановлення
наявності чи відсутності спричинення
моральної шкоди особам, у яких
встановлено стійку втрату
працездатності внаслідок шкідливих
умов праці, не є обов'язковим, оскільки
спричинення моральної шкоди в таких
випадках є очевидним.

Посилання представника відповідача на
те, що позивачем пропущений трирічний
строк для звернення до суду із даним
позовом є безпідставними, оскільки
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі
заперечував проти визначеного судом
розміру моральної шкоди, посилаючись
на недоведеність факту спричинення
такої шкоди

Проте з такими доводами апеляційної
скарги погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Отже, до юридичних фактів, які має
довести позивач, належить доведення
факту завдання моральної шкоди та
розміру шкоди.

Доведення цих обставин із боку
позивача можливе на підставі доказів,
перелічених у статті 57 ЦПК України. До
таких доказів належить як висновок
експертизи, так і висновки МСЕК, проте
вони не є як єдиним можливим і
достатнім доказом спричинення шкоди,
так і підставою визначення її розміру,
оскільки згідно з частиною другою
статті 212 ЦПК України жоден доказ не має
для суду заздалегідь встановленого
значення.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач надав відповідні докази
завдання йому шкоди, довів цими
доказами певний її розмір і не просив
суд про призначення відповідної
судової психологічної експертизи, а
тому суд першої інстанції не мав
підстав для відмови в позові чи
призначення експертизи з власної
ініціативи, оскільки це не передбачено
положеннями ЦПК України (зокрема
статтями 10, 143 - 145), які мають суто
змагальний характер доказування.

Відповідач, який не погоджувався з
доводами позивача про розмір моральної
шкоди, визначеної позивачем,
відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України не був позбавлений можливості
заявити клопотання про призначення
такої судової експертизи. Проте таким
правом не скористався, а тому доводи
апеляційного скарги щодо
недоведеності факту спричинення
моральної шкоди та її розміру є
безпідставними.

Крім того, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив відповідачеві у
призначенні медико-соціальної
експертизи, оскільки відповідно до
Положення про медико-соціальну
експертизу, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03
грудня 2009 року № 1317, та Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05 червня
2012 року № 420, чинних на час розгляду
справи судом, до обов'язків
медико-соціальних експертних комісій
не відноситься встановлення факту
спричинення потерпілим моральної
шкоди, а отже у суду першої інстанції
були відсутні передбачені законом
підстави для призначення такої
експертизи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано, з
урахуванням ступеню втрати
професійної працездатності, обставин
справи та характеру і обсягу страждань,
яких зазнав позивач, визначив розмір
моральної шкоди в сумі 30 000 грн.

Доводи апеляційної скарги не приводять
апеляційний суд до висновку про
порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які є
підставами до скасування або зміни
оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням зазначеного апеляційний
суд вважає, що рішення суду відповідає
обставинам справи, вимогам ст.ст. 10, 15, 54,
60, 209, 213, 215 ЦПК України, положенням
Цивільного Кодексу та Кодексу законів
про працю України, Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», п. 5 роз'яснень Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», що
містяться в Постанові № 4 від 31 березня
1995 року із змінами, внесеними згідно з
Постановою № 5 від 25 травня 2001 року і
підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України,
апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вугледарі
Донецької області - відхилити.

Рішення Вугледарського міського суду
Донецької області від 21 листопада 2013
року - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді