21 березня 2014 року м.
Мукачево Справа №303/1501/14-ц
Номер рядка стат. звіту - 43
Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Цульбі О.В.
розглянувши у судовому засіданні в
місті Мукачево матеріали цивільної
справи
за позовом ОСОБА_1 в особі представника
до відповідача ОСОБА_3
треті особи без самостійних вимог на
стороні відповідача:
(1) Мукачівський міський сектор
Головного управління державної
(2) товариство з обмеженою
відповідальністю «І.Т.В. СЕРВІС Плюс»
про усунення перешкод у користуванні
майном, шляхом визнання таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку,
ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою, яка
знаходиться по АДРЕСА_1
(надалі - Квартира), шляхом визнання
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив
право користування житлом, яке
розміщене за вищевказаною адресою та
зняття відповідача з реєстраційного
обліку в Мукачівському міському
секторі головного управління
державної міграційної служби України.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
позивачу на підставі свідоцтва від
01.03.1993, на праві приватної власності
належить Квартира. У вказаній Квартирі
зареєстрований відповідач ОСОБА_3, який
фактично ніколи у ній не проживав та не
проживає на даний час, про що свідчить
Акт мешканців будинку, затверджений
службовими особами третьої особи (2).
Реєстрація відповідача у Квартирі,
призводить до певних труднощів
позивача при сплаті комунальних послуг
та оформленні інших юридичних
Представник позивача, на підставі
поданої ним письмової заяви від 21.03.2014,
підтримавши позовні вимоги, просив суд
розглянути справу без його участі та
участі позивача. Проти ухвалення
заочного рішення по справі не
Належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи відповідач та
представники третіх осіб в судове
засідання не з'явилися, тому, за згодою
представника позивача, суд ухвалює
рішення при заочному розгляді справи,
що відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Дослідивши подані по справі
доказові матеріали, суд констатує
наступне.

Згідно з даними свідоцтва про право
власності від 01 березня 1993 року та
довідки Мукачівського
міжрегіонального бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
від 06.04.2005, Квартира належить на праві
приватної власності позивачу (а.с. 5).

За інформацію, яка міститься в
наявних у матеріалах справи копій
будинкової книги та листа начальника
Мукачівського МВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області від 13.03.2014 (а.с. 7-9,
14) у Квартирі зареєстровані: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Із акту складеного мешканцями будинку
АДРЕСА_2, що засвідчений уповноваженими
особами ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс»
вбачається, що ОСОБА_3 з 2005 року по
теперішній час не проживає у квартирі
АДРЕСА_3 вищевказаного будинку (а.с. 9).

Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи та вимоги
позивача за предметом позову суд
виходить з наступного.

При вирішені спору за предметом позову
суд виходить з того, що згідно зі ст. 1
Цивільного процесуального кодексу
України завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі
порушення цивільного права чи
інтересу, у особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення та від наявності між
сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу
України право на захист особа здійснює
на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV
передбачено, що «при розгляді справ
суди застосовують Конвенцію та
практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових
зобов'язань держави, положень ст. 8
Конституції та Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція), яка відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Конституції

ратифікована Законом від 17 липня 1997 р.
№ 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», дотримання принципу
верховенства права є однією з підвалин
демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції «Захист
власності» передбачено, що «Кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності
кожної фізичної і юридичної особи,
неурядової організації й групи
приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1
Першого протоколу до Конвенції в
повній мірі кореспондуються і приписи
частин першої та другої ст. 321
Цивільного кодексу України, якими,
зокрема передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316
Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу
України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання. Це означає, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист
права власності, закон надає власнику
право вимагати усунення будь-яких
порушень його права, хоч би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та ст. 150 Житлового
кодексу України, та передбачають
правомочності щодо використання житла
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх
відповідності вказаним вище
положенням національного та
міжнародного законодавства свідчать
про те, що реєстрація та фактичне
проживання відповідача у Квартирі, за
умови документально підтвердженого
права власності позивача на Квартиру
порушує її право на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, яке є абсолютним, непорушним та
гарантованим законом.

Отже, вимоги позивача у повній мірі
відповідають законодавчо
встановленому способу захисту
позивачем свого порушеного права
(ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України),
яке не визнається відповідачем.

З набуттям позивачем по даній справі
права власності на Квартиру, ОСОБА_1 має
право на власний розсуд розпоряджатися
своєю власністю згідно з положеннями
ст. 318 Цивільного кодексу України, в
тому числі і щодо вирішення питань
стосовно можливості проживання в
квартирі інших осіб.

Волевиявлення власника майна за
предметом позовних вимог спрямоване на
зняття відповідача з реєстраційного
обліку та визнання його такими, що
втратив право користування жилим
приміщенням. Такі вимоги слід вважати
правомірними, оскільки вони в повній
мірі узгоджується з тими
правомочностями, які передбачається
цивільно-правовим інститутом права
приватної власності (ст.ст. 316, 318
Цивільного кодексу України).

При вирішенні даного спору, суд також
враховує позицію Верховного Суду
України, яка викладена в постанові від
16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38,
ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ
МВС України в Полтавській області про
усунення перешкод у користуванні
власністю. Так в вказаному судовому
акті, Верховний Суд України вказав, що
аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного
кодексу України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь - яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Частиною другою ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення.

Вказана позиція Верховного Суду
України є обов'язковою для суду першої
інстанції, при розгляді даної справи,
оскільки фактичні обставини по ній, у
повній мірі відповідають обставинам по
справі, яка переглядалася Верховним
Судом України в порядку, передбаченому
пунктом 1 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Таким чином, матеріалами справи
встановлено, що підстав для збереження
за відповідачем права на проживання в
Квартирі, передбачених вищевказаними
нормами, немає, а тому він немає права
на проживання в ній і підлягає визнанню
судом таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням.

Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
передбачено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою
або померлою), свідоцтва про смерть.

З урахуванням вказаної норми
Закону, у задоволенні позовних вимог
про зняття з реєстрації місця
проживання відповідача слід відмовити,
оскільки така вимога, на думку суду,
окремого вирішення у даному випадку не
потребує, так як задоволення
попередньої - є достатньою підставою
для зняття відповідачів з реєстрації у
Квартирі на підставі ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

Судові витрати по справі у сумі
243,60 грн. підлягають віднесенню на
відповідача відповідно до частини
першої статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України.

З урахуванням вищенаведеного, позов
підлягає задоволенню частково.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України,
ст.ст.10, 14, 57-60, 88, 169, 212-215, 223, 224-228, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1
задоволити частково.

2. Усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні майном, шляхом визнання
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_3,
Закарпатської області.

3. У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2,
АДРЕСА_3, код НОМЕР_1) суму 243,60 грн.
(двісті сорок три гривні 60 коп.) у
відшкодування судових витрат.

5. Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Суддя
/підпис/ В.В.
Кость

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
цивільній справі №2/303/1154/2014, яке
зберігається в Мукачівському
міськрайонному суді Закарпатської
області.

Суддя
В.В. Кость