Дата документу 16.12.2014
Справа №636/1355/14-ц
Провадження №2/636/870/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 грудня 20014 року Чугуївський міський
суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Слурденко О.І., при
секретарі Шиловій І.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в місті Чугуєві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
виселення із будинку за неможливістю
спільного проживання -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом
до відповідачів про виселення із
будинку за неможливістю спільного
проживання. В обґрунтування позову
позивач у позовній заяві вказала та у
судовому засідання разом із своїм
представником пояснили наступне, що
вона є власником будинку АДРЕСА_1
Чугуївського району. Разом з нею
проживають - її рідна дочка ОСОБА_2, з
чоловіком ОСОБА_3 та малолітніми
дітьми. З середини 2012 року з вини
відповідачів між ними стали виникати
постійні сварки та чвари. Її дочка та
зять стали створювати неможливі умови
для спільного проживання, постійно її
оскорбляють нецензурною лайкою,
висловлюють погрози фізичної розправи,
самовільно без її згоди роблять
перепланування будинку та ремонт,
женуть її з власного будинку та
виносять її речі і меблі. Вона
неодноразово зверталася із скаргами до
міліції та селищної ради на
неправомірну поведінку відповідачів,
але працівники міліції кілька разів
виносячи постанови, відмовляли у
порушенні кримінальної справи, селищна
рада взагалі не прийняли до них
будь-яких мір. Посилаючись на норми ЦК
України про захист права власника на
вільне володіння і користуванням своїм
майном та норми Житлового Кодексу
Україні, щодо права власника жилого
будинку на виселення членів його сім'ї
в порядку передбаченому ч. ст.116 цього
Кодексу, просить суд виселити
відповідачів з її будинку без надання
іншого житла.

Відповідачі, представляючи свої
інтереси та інтереси малолітніх дітей
(в період розгляду справи у суді у них
народилася третя дитина), заперечуючи
проти позовних вимог навели наступне.
На весіллі відповідачів позивачка
запропонувала молодим проживати у неї,
оскільки вона одинока і наймолодша
дочка повинна залишитися з матір'ю, щоб
доглядати її та в наступному
успадкувати будинок. Вони хотіли
проживати окремо та бажали придбати
своє житло, і гроші на той момент у них
для цих цілей були. Але мати настояла на
своєму і вони залишилися жити з нею. На
накоплені гроші вони купили вантажний
автомобіль для зайняття
підприємництвом, стали робити ремонт в
будинку. Зробили нове газове опалення,
оштукатурили стіни та оклеїли
шпалерами, відремонтували двері і
вікна, купили меблі. У 2012 році при
народженні у них другої дитини між ними
сталося сварка і мати виселила їх із
будинку у літню кухню, де вони також
зробили ремонт, щоб можна було жити.
Фактично будинок складається із двох
окремих половин, має два окремі входи і
коли вони запропонували матері вибрати
будь-яку з них, вона вибрала більшу, а
вони перейшли жити до меншої. Протягом
усього часу спільного проживання вони
сплачують вартість усіх комунальних
послуг за весь будинок. Причинами
розладу та скандалів вважають характер
позивачки, її постійне бажання
командувати та давати вказівки і
розпорядження, які вони на її думку
повинні виконувати. Вони також
неодноразово зверталися до органів
міліції та селищної ради з приводу
ініціювання позивачкою скандалів та
провокацій сварок. Просять суд
відмовити позивачці у позові, оскільки
не якого іншого житла у них немає, мають
на утриманні трьох малолітніх дітей і
достатньо велику суму грошей вклали у
ремонт та поліпшення стану будинку.

Заслухавши сторони, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
надходить до наступного.

Як вбачається із обставин справи, спір
між сторонами виник на підґрунті
спільного проживання однією сім'єю в
будинку АДРЕСА_1 Чугуївського району.
Будинок на праві приватної власності в
цілому належить позивачці - ОСОБА_1, яка
є рідною матір'ю відповідачки ОСОБА_2.
Відповідач ОСОБА_3 є її зятем, а
малолітні діти її онуками. Тобто спір є
між членами сім'ї власника приватного
будинку.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
користуванням жилими приміщеннями в
будинках належних громадянам на праві
приватної власності (про виселення,
право користування тощо), слід виходити
з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України
про користування жилими приміщеннями в
будинках приватного житлового фонду.

Передбачені ст.ст.150,156,157 ЖК України
правила щодо користування будинком,
встановлення прав та обов'язків членів
сім'ї власника будинку, підстав
виселення членів його сім'ї - не
порушують встановленого нормами ЦК
України права на захист власності
нерухомого майна. Оскільки право члена
сім'ї власника жилого будинку, який не є
співвласником, на користування цим
будинком відповідно до ст.156 ЖК України
обумовлене наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у даному будинку. Тобто до
ст.156 ЖК України члени сім'ї власника
будинку, в тому числі і колишні,
користуються жилими приміщеннями
нарівні з власником. Їх право
користування жилим приміщенням
урегульоване житловим законодавством,
згідно з яким ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9
ЖК України).

Згідно ст.157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною 1 ст.116 цього Кодексу.
Виселення проводиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб проводиться без
надання іншого жилого приміщення

Як роз'яснив у Постанові №2 від 12.04.1985
року (із наступними доповненнями та
змінами) «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» Пленум
Верховного Суду України, при вирішенні
справ про виселення на підставі ст.116 ЖК
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, слід виходити з того,
що при тривалій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Спір між сторонами з приводу порядку
користування та проживання у будинку
виник у 2012 року і ці обставини сторони
не заперечували.

Між сторонами склалися неприязні
стосунки у зв'язку з непогодженням
позивачки на проведення ремонту у
будинку її дочкою та зятем.

Протягом 2012 - 2013 років кожен з них
неодноразово звертався із скаргами
один на одного до Чугуївського РВ ГУМВС
України в Харківській області,
виконкому Малинівської селищної ради,
з приводу звинувачень у порушенні
громадського порядку, висловлюванні
образ у непристойній формі, погроз та
інше. За неодноразовими перевірками
цих скарг працівниками міліції, а також
посадовими особами виконкому
Малинівської селищної ради, будь-яких
порушень громадського порядку чи
скоєння протиправних дій з боку
відповідачів не встановлено. До
прокуратури або суду, сторони з цього
приводу до наступного часу не
зверталися.

Будь-яких заходів громадського впливу
до відповідачів не застосовувалося,
оскільки як пояснив у судовому
засіданні заступник голови
Малинівської селищної ради, для цього
не було жодних підстав.

Судом встановлено, що спірний будинок
має дві фактично ізольовані половини і
може використатися сторонами спільно.

Усі дії відповідачів з ремонту
будинку, направлені на поліпшення його
стану та умов проживання, як ними, так і
самою позивачкою. Будь-якої тривалої
антигромадської поведінки, яка
систематично порушує правила
співжиття і робить неможливим спільне
проживання в одному будинку сторін, з
боку відповідачів не встановлено.

За правилами ч.2 ст.156 ЖК України, за
згодою власника будинку член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згода власника непотрібна.

Як вбачається з письмової відповіді
Малинівської селищної ради на скаргу
позивачки про незаконне вселення до
неї у будинок її дочки та зятя, вони
були зареєстровані у якості жильців з
її згоди, а на вселення їх малолітніх
дітей її згода непотрібна.

На підставі викладеного суд доходить
до висновку про необхідність відмови в
позові позивачу.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214,215,218 ЦПК
України, ст.ст.116,150,156,157 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про виселення із будинку за
неможливістю спільного проживання -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до судової палати
з цивільних справ апеляційного суду
Харківської області шляхом подачі у
10-денний строк з дня його проголошення -
апеляції.

Суддя: