У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцева Т.П.,

Карпенко С.О.,
Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради,
про позбавлення батьківських прав, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 її
донька ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_6.
Батьком дитини на підставі ст. 126 СК
України записано ОСОБА_4. У ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_5 померла. Відповідач не
піклується про стан здоров'я свого
сина, його фізичний, моральний та
духовний розвиток. Малолітній ОСОБА_6
мешкає з бабусею та дідусем, які
займаються його вихованням та
утриманням. З огляду на зазначене,
ОСОБА_3 просила позбавити ОСОБА_4
батьківських прав стосовно
малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 вересня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав у
відношенні малолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що відповідач
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, не турбується
про фізичний та духовний розвиток
свого сина.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_6, батьком
якого в свідоцтві про його народження
записаний ОСОБА_4. Дитина проживала з
матір'ю по АДРЕСА_1, де мешкають її
батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (а.с. 3,6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати дитини - ОСОБА_5
померла (а.с. 5).

Малолітній ОСОБА_6 став проживати з
бабусею та дідусем за вищезазначеною
адресою.

Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України
батьки можуть бути позбавлені
батьківських прав у випадках їх винної
поведінки: ухилення від виконання
обов'язків по вихованню дітей, або
зловживання своїми батьківськими
правами, або жорстоким поводженням з
дітьми, або шкідливого впливу на них
своєю аморальною антигромадською
поведінкою, зокрема коли вони є
хронічними алкоголіками або
наркоманами.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони свідомо
не піклуються про фізичний і духовний
розвиток дітей, їх навчання, підготовку
до самостійного життя, хоча мають
реальну можливість для цього.

Відповідно до ст. 165 СК України з
позовом про позбавлення батьківських
прав можуть звернутися: один із
батьків, опікун, піклувальник, особа, в
сім'ї якої проживає дитина; заклад
охорони здоров'я, навчальний або інший
дитячий заклад, у якому вона перебуває;
орган опіки та піклування; прокурор;
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснено, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, не перевірив належним чином
доводів та заперечень відповідача на
спростування факту свідомого
нехтування ним своїми батьківськими
обов'язками та не дав належної оцінки
доказам на їх підтвердження; усіх
фактичних обставин для правильного
вирішення справи не встановив і не
визначився, чи свідомо та умисно ОСОБА_4
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків, чи є доведеними факти
такого ухилення та чи існують
перешкоди у спілкуванні батька з
дитиною та його участі у вихованні та
утриманні сина, про що заявляв
відповідач, заперечуючи проти позову;
не дав оцінки висновку органу опіки та
піклування щодо можливості
попередження відповідача про
необхідність змінення ставлення до
виховання дитини, враховуючи те, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Такі порушення судами норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені
рішення не можуть вважатись законними
і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко А.С. ОлійникСудді:В.І. Амелін