У х в а л а

17 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 жовтня 2013 року у справі за
позовом Головного управління юстиції у
м. Києві в інтересах громадянина
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії ОСОБА_5
до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки і
піклування Святошинської районної в м.
Києві державної адміністрації, про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Головне управління
юстиції у м. Києві в інтересах
громадянина Сполученого Королівства
Великої Британії та Північної Ірландії
ОСОБА_5 звернулось до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що 10 квітня
2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (відповідач)
уклали шлюб у відділі реєстрації актів
цивільного стану Солом'янського
районного управління юстиції у м.
Києві. ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шеффілд, Тріо
Рут Уолк (Великобританія) у подружжя
народився син - ОСОБА_8. Неповнолітня
дитина разом з батьками постійно
мешкала у Великобританії за адресою:
АДРЕСА_1. У квітні 2012 року родина
поїхала до України з метою
відвідування родичів відповідача. У
той же час, їхня родина мала намір
повернутися до постійного місця
проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012
року (на цю дату у них були заброньовані
квитки). ОСОБА_5 повернувся до
Великобританії раніше цієї дати,
оскільки стосунки з батьками
відповідачки не склалися. 22 квітня
2012 року ОСОБА_3 разом із дитиною до
Великобританії не повернулися, а
згодом в телефонній розмові вона
повідомила, що не зможе повернутися,
оскільки має проблеми зі здоров'ям і це
перешкоджає перельоту. Позивач вважав,
що така ситуація заздалегідь була
спланована відповідачем і намірів
повертатися разом з їхньою спільною
дитиною вона не мала. Отже, відповідач
самостійно змінила місце проживання
неповнолітньої дитини і визначила її
нове місце проживання в Україні без
усної, чи письмової згоди на це
позивача. Незаконне утримання
позбавляє його права на піклування про
дитину.

З урахуванням цих обставин, позивач
просив визнати незаконним утримання на
території України неповнолітньої
дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
відповідачем, повернути
неповнолітнього ОСОБА_8 до місця
постійного проживання у
Великобританії за адресою: АДРЕСА_1, у
разі якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку - зобов'язати
ОСОБА_3 передати неповнолітню дитину
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_5,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1, для
забезпечення повернення дитини.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 5 червня 2013 року у задоволенні
позову Головного управління юстиції у
м. Києві в інтересах ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
3 вересня 2013 року рішення районного
суду скасовано й ухвалено нове рішення
у справі про задоволення позову.
Визнано незаконним утримання на
території України неповнолітньої
дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3.
Зобов'язано ОСОБА_3 повернути
неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
до Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії за
адресою: АДРЕСА_1, або передати
неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
батьку ОСОБА_5, який приїде в Україну,
щоб забрати дитину в присутності
представника служби дітей. Витрати
пов'язані з поверненням дитини до
Великої Британії покладено на ОСОБА_5. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
рішення апеляційного суду м. Києва
від 3 вересня 2013 року залишено без змін.

У лютому 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
з підстав неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме ст. ст. 3, 12, 13 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, п. 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1956 року, ст. 16
Закону України «Про охорону
дитинства».

До заяви про перегляд судових рішень як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, додано копії: ухвали
Верховного Суду України від 27 січня 2010
року у справі про повернення
неповнолітньої дитини; ухвали
Верховного Суду України від 31 березня
2010 року у справі про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини;
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 4 липня 2012 року у
справі про повернення неповнолітньої
дитини до місця її постійного
проживання; постанови Верховного Суду
України від 25 грудня 2013 року у справі
про забезпечення повернення дитини до
Республіки Кіпр.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

У п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» роз'яснено, що заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах із підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК,
може бути подана за сукупності таких
умов: судом (судами) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ неоднаково застосовано одні й ті
самі норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції. Неоднакове застосування
одних і тих самих норм матеріального
права полягає, зокрема: у різному
тлумаченні судами змісту і сутності
правових норм, що призвело до різних
висновків про наявність чи відсутність
суб'єктивних прав та обов'язків
учасників відповідних правовідносин; у
різному застосуванні правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням юридичної сили цих
правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах. Під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.
Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Одночасно із змісту заяви та долучених
до неї копій ухвали Верховного Суду
України від 27 січня 2010 року, ухвали
Верховного Суду України від 31 березня
2010 року, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 липня 2012 року на які
здійснюється посилання як на приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права судом касаційної
інстанції, не вбачається неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права. Зокрема, судові
рішення судів касаційної інстанції
ухвалені у справах, в яких предмет
спору, підстави позову та зміст
позовних вимог не є тотожним, та в
справах за різних встановлених судами
фактичних обставин.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» роз'яснено, що судовими
рішеннями, на які заявник посилається
на підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
можуть бути рішення:

- Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ;

- Вищого адміністративного суду
України;

- Вищого господарського суду України;

- Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України, ухвалені як
судом касаційної інстанції;

- апеляційних судів загальної
юрисдикції, як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України щодо
забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ" від 22 лютого 2007 року N
697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов'язковою є
умова, щоб цими рішеннями, які набрали
законної сили, вирішено спір по суті, та
в них судом (судами) касаційної
інстанції неоднаково застосовано одні
й ті самі норми матеріального права.

Постанова Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року ухвалена не як судом
касаційної інстанції, а, відтак, не є
судовим рішенням, на яке заявник може
посилатися на підтвердження підстави
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права.

За таких обставин, неоднакового
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права не відбулось, а
тому у допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Головного управління юстиції у м. Києві
в інтересах громадянина Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа - орган опіки і піклування
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії, за заявою ОСОБА_3
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013
року, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С.
Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська