УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 124/1073/14-ц

05.03.2014 року
м. Сімферополь

Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим у складі:

Головуючого судді - Федоренко Е.Р.,

при секретарі - Червяковій Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії
Центрального відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції,
заінтересована особа - ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ
:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на
дії Центрального відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції,
заінтересована особа - ОСОБА_2. Скаргу
мотивовано тим, що рішенням
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 25.04.2013 року було
постановлено рішення, яким з нього на
користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на
утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 600 грн., та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 грн.,
щомісячно, до повноліття дітей. 14.05.2013
року по даним виконавчим листам
державним виконавцем було відкриті
виконавчі провадження. 18.05.2013 року в
рамках виконавчого провадження
державним виконавцем було винесено
постанову про арешт всього рухомого та
нерухомого майна боржника і заборону
його відчуження, зокрема, транспортний
засіб ВАЗ 2171 «Лада-Приора универсал»,
держномер НОМЕР_1, 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами і 1/2
частину земельної ділянки,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Про
винесення цієї постанови державним
виконавцем своєчасно не було
повідомлено боржнику, у зв'язку з чим
вважає, що державним виконавцем було
порушено вимоги статей 25, 31, 57, 74 Закону
України «Про виконавче провадження». З
04.02.2013 року по 30.07.2013 року він не був
працевлаштований і у нього було
відсутнє джерело доходу, але все одно
він постійно намагався за можливістю
сплачувати матеріальну допомогу своїм
дітям, тому не вважає себе злісним і
умисним неплатником аліментів. 28.05.2013
року він несподівано дізнався про дану
постанову. 14.11.2013 року державним
виконавцем Беленко О.М. було винесено
повторну постанову про арешт майна
боржника і заборону його відчуження,
про яку він дізнався лише 31 січня 2014
року у судовому засіданні по іншій
справі. На сьогоднішній день він
відрегулював свої платежі по виплатам
аліментів і заборгованості не має.
Накладаючи арешт на його майно,
державний виконавець не повідомив про
наявність у нього суми боргу. Тому
накладення арешту на його будинок,
земельну ділянку та автомобіль, які
значно перевищують заборгованість по
аліментам, є неправомірним, до того ж
суперечить вимогам ч.2 ст.55 Закону
України «Про виконавче провадження» у
відповідності з якою арешт може бути
накладено лише в межах суми стягнення.
Крім того, ч.2 ст.74 Закону передбачено,
що у разі неможливості стягнення
аліментів із заробітної плати чи інших
доходів боржника протягом трьох
місяців підряд, якщо боржник не працює
і не одержує доходів, стягнення
звертається на майно боржника. За таких
умов вважає, що у державного виконавця
були відсутні підстави для накладення
арешту на квартиру, оскільки боржник
майже кожного місяця здійснював
перерахування аліментів, і на
сьогоднішній день у нього
заборгованість по аліментам відсутня.
Просив поновити строк звернення до
суду, визнати неправомірними та
скасувати постанови державного
виконавця про арешт майна боржника і
заборону його відчуження від 18.05.2013
року і 14.11.2013 року.

В судовому засіданні заявник підтримав
вимоги скарги в повному обсязі з
підстав, викладених у своїй скарзі.

Представник Центрального відділу
державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції АР Крим у судовому засіданні
заперечував проти задоволення скарги
та пояснив, що всі дії по примусовому
виконанню виконавчого провадження про
стягнення з боржника аліментів, в тому
числі по накладенню арешту на майно
боржника та забороні його відчуження,
були законними, здійснювалися в рамках
виконавчого провадження та з
дотриманням положень Закону України
«Про виконавче провадження».

Представник заінтересованої особи -
ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечував проти задоволення скарги,
вважаючи дії державного виконавця по
накладенню арешту майна боржника
правомірними.

Вислухав учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
матеріали виконавчого провадження, суд
знаходить скаргу необґрунтованою та
такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язанні діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Зі змісту статті 11 ЗУ «Про виконавче
провадження» вбачається, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
за заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Зі змісту статті 57 Закону України «Про
виконавче провадження» арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт може бути накладений у
розмірі суми стягнення з урахуванням
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня після її винесення
боржнику та банкам чи іншим фінансовим
установам або органам, що ведуть
Державний реєстр обтяжень рухомого
майна. Постанова державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника може
бути оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що на примусовому
виконанні Центрального ВДВС
Сімферопольського МУЮ знаходиться
виконавчий лист № 2/124/1202/2013, виданий
30.04.2013 року Центральним районним судом
м. Сімферополя АР Крим про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на
утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 600 грн.

18.05.2013 року державним виконавцем
Центрального ВДВС Сімферопольського
МУЮ Беленко О.М., за заявою стягувача,
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження (а.с.6).

14.11.2013 року державним виконавцем
Центрального ВДВС Сімферопольського
МУЮ Беленко О.М., за заявою стягувача,
повторно винесено постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (а.с.8 зв.).

У судовому засіданні державний
виконавець пояснив, що у відповідності
з постановою від 18.05.2013 року в реєстр
обтяжень рухомого майна не було
внесено даних про арешт майна боржника,
тому він повторно виніс постанову про
накладення арешту від 14.11.2013 року.

Суд вважає, що державний виконавець,
накладаючи арешт на майно боржника
своїми постановами від 18.05.2013 року та
від 14.11.2013 року, діяв у відповідності з
вимогами закону, оскільки таке право
державного виконавця передбачено ч.2
ст.25 Закону України «Про виконавче
провадження».

Крім того, суд вважає, що арешт був
накладений у межах розміру суми
стягнення, з урахуванням того, що
аліменти стягнуто щомісячно у розмірі
600 грн., до повноліття дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
та з урахуванням можливого
виконавчого збору, та витрат, які
можуть виникнути у зв'язку з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, у
відповідності до вимог ч.3 ст.57 Закону
України «Про виконавче провадження».

Доводи заявника про те, що у нього була
відсутня заборгованість по аліментам,
тому у державного виконавця були
відсутні підстави для накладення
арешту на його майно, є неспроможними,
оскільки Закон України «Про виконавче
провадження» не передбачає накладення
арешту лише у випадках наявності
заборгованості. Накладення арешту є
правом державного виконавця, яке він
може реалізувати одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Положення ч.2 ст.74 Закону України «Про
виконавче провадження» регулюють
питання звернення стягнення на майно
боржника, тому не застосовуються при
вирішенні питання про накладення
арешту.

За таких обставин суд не знаходить
підстав для визнання неправомірними
постанов державного виконавця про
накладення арешту на майно боржника та
заборону його відчуження.

Враховуючи вищевикладене, у
задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.385, 387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії
Центрального відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції,
заінтересована особа - ОСОБА_2 -
відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Центральний
районний суд міста Сімферополя
Автономної Республіки Крим шляхом
подачі в 5-денний строк з дня
проголошення ухвали апеляційної
скарги. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя:
Е. Р. Федоренко