Номер провадження 22-ц/775/1160/2014
Головуючий в 1 інстанції: Ільяшевич О.В.
Доповідач: Космачевська Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року

Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді: Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В.,
Безрученко Ю.О.,

при секретарі: Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовом Слов'янського
міжрайонного прокурора в інтересах
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 10 грудня 2013
року позов Слов'янського міжрайонного
прокурора в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення -
задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні
власністю шляхом виселення ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 з домоволодіння, розташованого
по АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові
витрати.

З вказаним рішенням суду не погодилася
ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
Слов'янського міжрайонного прокурора в
інтересах ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги зазначає, що рішення є
незаконним та необґрунтованим з тих
підстав, що задовольняючи позов, суд не
прийняв до уваги всі доводи
відповідача та неналежним чином оцінив
докази, надані позивачем. Також,
апелянт вважає, що судом безпідставно
не застосовано строк позовної давності
до вимог позивача та не вказані
підстави відмови у його застосуванні.
Не зазначено з наданням якого іншого
житлового приміщення виселено
відповідачів, оскільки в рішенні не
сказано, що виселення здійснено без
надання іншого житлового приміщення,
безпідставно не прийняте до уваги
висновок третьої особи - органу опіки
та піклування Слов'янської міської
ради про неможливість виселення
неповнолітньої ОСОБА_3

Представник позивача з доводами
апеляційної скарги не погодився,
просив її відхилити та залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду
відповідач не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить отримання ним
телефонограми.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить отримання ним
телефонограми.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджено матеріалами справи, що
рішенням Слов'янського міського суду
від 11 вересня 1995 року визнано за ОСОБА_4
право власності в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_5 на ? частку
житлового будинку АДРЕСА_1 та виділено
їй ізольовану частку будинку, що
складається з кухні площею 9,2 кв.м,
житлової кімнати площею 6,1 кв.м, синив
площею 7, 7 кв.м, сараю Б, вбиральні Е, ?
частини огорожі та ? частини колодязя.
Ухвалою Донецького обласного суду від
02 листопада 1995 року вказане рішення
суду залишено без змін (а.с. 39-41). На
підставі цього рішення вона 19 січня 1996
року зареєструвала своє право
власності на ? частку спірного
домоволодіння (а.с. 40, 56).

Із інвентарної справи №363 видно, що на
підставі рішення виконкому
Слов'янської міської ради від 15 лютого
1996 року №59/2 був проведений розподіл
спірного будинку із утворенням
ізольованого приміщення (а.с. 51, 171). Із
довідки №23/69-с від 12 січня 2012 року,
вбачається що землекористувачем ?
частки земельної ділянки, розташованої
по АДРЕСА_1, є ОСОБА_4, а іншої ? частки
земельної ділянки - ОСОБА_6, але
документи, що посвідчують право
власності (користування) земельною
ділянкою відсутні (а.с. 58).

З вищенаведеного вбачається, що на час
вселення відповідачів ОСОБА_4 була
власником ? частини спірного будинку і
тому на законних підставах вселила
свою доньку та онуку, відповідачів по
справі, в належну їй частину будинку.

Відповідно до постанови Президії
Донецького обласного суду від 27
березня 1996 року рішення Слов'янського
міського суду від 11 вересня 1995 року та
ухвала Донецького обласного суду від 02
листопада 1995 року були скасовані, а
справу було направлено на новий
розгляд (а.с. 9-10). У зв'язку з цим було
поновлено право власності на жилий
будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Відповідно рішення Слов'янського
міськрайонного суду від 16 травня 2012
року, залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 20 червня 2012 року, було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання недійсною заяви про
відмову від спадщини, частково
недійсними договорів дарування,
частково недійсними свідоцтв про
прийняття спадщини.

З витягу про державну реєстрацію прав
нерухомого майна, право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_2 02 березня
2011року (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що відповідачі були
членами сім'ї колишнього власника ?
частки спірного житлового будинку
ОСОБА_4, договірні відносини з
позивачем ОСОБА_2, як новим власником
будинку, відсутні. Тому у зв'язку із
припиненням права власності ОСОБА_4 на ?
частину будинку відповідачі втратили
право користування цим будинком,
оскільки їх права похідні від прав
колишнього власника будинку, членами
сім'ї якого вони були.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним, відповідає фактичним
обставинам справи та ґрунтується на
вимогам закону.

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються нормами
Цивільного кодексу України та
Житлового кодексу України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 26 постанови від
01 березня 2013 року №3 "Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ" також роз'яснив, що право
власності на майно, на речове право на
чуже майно, захист цих прав регулюються
цивільним законодавством, і власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном (стаття 391
ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно

до угоди з власником.

Стаття 405 ЦК України регламентує
поняття житлового сервітуту колишніх
членів сім'ї та

підстави збереження житлових прав цих
осіб, члени сім'ї власника житла
зберігають право на користування цим
житлом саме на період, коли
зберігається право власності певної
особи на це житло.

З аналізу правових норм, які регулюють
об'єм житлових прав члена сім'ї
колишнього

власника вбачається, що право члена
сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Тобто виникнення
права членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, відповідно -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком; в разі
припинення сімейних відносин з
власником будинку колишні члени його
сім'ї втрачають право користування
займаним ними жилим приміщенням при
зміні власника будинку (квартири).

Що стосується доводів апеляційної
скарги про безпідставне неприйняття
висновку органу опіки та піклування, в
цій частині апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції правильно не
прийняв до уваги висновок органу опіки
та піклування щодо неможливості
виселення з житлового приміщення по
АДРЕСА_1 неповнолітньої, оскільки право
неповнолітньої особи на користування
даним житловим приміщенням є також
похідним від права її матері, на яку у
відповідності до норм чинного
сімейного законодавства покладається
обов'язок щодо утримання, піклування та
створення належних умов існування
неповнолітньої дитини.

Апеляційний суд також визнає
безпідставними доводи скарги щодо
неможливості виселення відповідачів
без надання іншого жилого приміщення.
Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Діючим законодавством не
передбачено надання громадянам іншого
жилого приміщення у разі усунення
перешкод у здійсненні власником права
користування та розпорядження своїм
майном шляхом виселення.

Що стосується доводів скарги про не
застосування строків позовної
давності, апеляційний суд вважає цей
довід безпідставним тому, що до
теперішнього часу існує порушення
права позивача, і відповідачі не
оспорюють факту реєстрації та мешкання
в спірному житловому будинку.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які виникли
між сторонами, дав їм належну оцінку і
обґрунтовано задовольнив позов,
оскільки виходячи з норм цивільного
законодавства України у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.
Порушень судом першої інстанції при
розгляді цієї справи вимог
матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів не
встановлено, тому підстав для
задоволення апеляційної скарги і
скасування судового рішення не
вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 10 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: