АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/1553/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 645/8423/13
Категорія: про право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової Г.І.,
Бородіна М.М.

при секретарі Старіковій
К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна
подружжя, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка звернулася до суду із
вищевказаним позовом, в остаточно
уточненій редакції якого просила в
порядку поділу майна подружжя визнати
за нею право власності на гаражний бокс
НОМЕР_2 в ГК «Кіровець», що розташований
у АДРЕСА_1, м'який куточок, ДВД плеєр,
телевізор «Самсунг», мікрохвильову піч
«Самсунг» - всього майна на загальну
суму 21 370 гривень, визнати за
відповідачем ОСОБА_4 право власності на
телевізор «Соні», телевізор ЗД «Ел
Джі», шафи - купе - 2 шт., пральну
машинку, комп'ютер, принтер «Самсунг»,
сканер, холодильник «Стенол», кухонний
гарнітур та кухонний м'який куточок,
дзеркала, відеоспостереження (домофон),
вхідні броньовані двері, вікна зі
склопакетами - всього на загальну суму
64 246 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_4
на її користь грошові кошти у сумі 169 438
грн., з яких 120 000 грн. - половина
накопичених спільно набутих сімейних
коштів, 28 000 грн. - половина вартості
спільно придбаного автомобіля ДЕО
«Ланос», державний номерний знак
НОМЕР_1, 2007 року випуску, 21 438 грн. -
грошова компенсація за різницю між
перевищенням вартості майна, що
залишається в користуванні
відповідача, а також стягнути судові
витрати у розмірі 3570 грн., з яких 1570 грн.
? частина судового збору, 2000 грн. - ?
частина витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що вона з відповідачем знаходиться
у зареєстрованому шлюбі, в період якого
було придбане майно, яке зазначено у
позові та яке просить поділити
позивачка. У лютому 2013 року після
тривалої сварки позивачка вимушено
пішла з дому та оселилася в квартирі
своєї матері за адресою: АДРЕСА_1. Усі
речі, а також все майно, що було набуто в
шлюбі, залишилося в квартирі чоловіка.
За час спільного проживання з
відповідачем, і позивачка і її чоловік
працювали, але подружжю також
допомагала мати позивачки - ОСОБА_6, яка
проживає окремо, веде господарство, має
город 0,27 га, здає в оренду земельну
ділянку 2,5 га, крім того матір позивачки
отримує дохід, оскільки займається
зціленням, у зв'язку з чим, у подружжя,
за допомогою матері, були накопичені
кошти в розмірі 240 000 грн., які
залишилися за місцем мешкання
відповідача, які ОСОБА_7 також
просить поділити порівну.

На підставі викладеного позивачка
звернулася до суду із відповідним
позовом.

У судовому засіданні позивачка та її
представники ОСОБА_8, ОСОБА_3,
підтримали позовні вимоги, та просили
суд про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_4. позовні вимоги
визнав частково, посилаючись на те, що
погоджується сплатити половину
вартості автомобілю ДЕО «Ланос»,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року
випуску, який був придбаний в період
шлюбу в сумі 28 000 грн., в решті позовних
вимог просив відмовити. У судовому
засіданні ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_9 пояснювали, що позовні вимоги,
крім стягнення вартості ? автомобіля є
необґрунтованими, оскільки під час
шлюбу ними як подружжям не купувалося
майно, про яке зазначає позивачка. При
цьому відповідач погодився, що
подружжям було придбано гараж НОМЕР_2 в
ГК „Кіровець".

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 20 грудня 2013 року позов
задоволено частково: здійснено поділ
майна подружжя, що є спільною сумісною
власністю та визнано за ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 - за кожним право власності на 1/2
частину цегляного гаражу НОМЕР_2,
загальною площею 19 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (гаражний
кооператив „Кіровець"), стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 половину
вартості спільного придбаного
автомобілю ДЕУ „Ланос", державний
номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску в
сумі 28 000 грн., в решті
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 -
відмовлено. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 відмовлено в
повному обсязі. Вирішене питання про
розподіл судових витрат.

Із зазначеним рішенням позивач не
погодилася та її представник ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, у якій
зазначив, що рішення суду першої
інстанції незаконне, необґрунтоване та
підлягає скасуванню, а також просив
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, перевіривши матеріали
справи в порядку, передбаченому
статтею 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
огляду на таке.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
перебували у шлюбі, який був
зареєстрований 05.08.2006 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд з посиланням на ст.ст. 60, 61, 69,
70 СК України, виходив із того, що
спільним майном подружжя є цегляний
гараж НОМЕР_2 в ГК «Кіровець», що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, а
також автомобіль «ДЕО Ланос»,
державний номерний знак НОМЕР_1, який на
час розгляду справи проданий.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається із приписів ст.60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із роз'ясненнями п.п.22, 24, 25
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», до складу
майна, що підлягає поділу, включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї. Вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин
четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути ідеально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи встановлені обставини по
справі, зважаючи на згоду чи незгоду
кожного з подружжя на поділ майна в
натурі чи отримання грошової
компенсації, часткового визнання
позовних вимог відповідачем, районний
суд дійшов обґрунтованого висновку про
присудження кожному із сторін по ?
частині гаража, а також стягнення на
користь позивачки 28 000 гривень в якості
грошової компенсації за проданий
автомобіль «ДЕО Ланос».

Судова колегія вважає, що правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд першої інстанції
застосував закон, який їх регулює.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову про поділ майна, яке
залишилось в квартирі відповідача,
судова колегія вважає, що судом вірно
застосовані правила ст.60 ЦПК України та
зроблений висновок щодо недоведеності
позивачкою вимог в цій частині,
оскільки нею не надано суду будь-яких
об'єктивних та беззаперечних доказів
наявності конкретного майна та
придбання його саме в період
перебування у шлюбі з відповідачем.

Доводи апелянта щодо надання стороною
позивача належних доказів з приводу
наявності в квартирі відповідача
шафи-купе, що була придбана у шлюбі,
судова колегія не може прийняти до
уваги, так як така довідка надана
представником ОСОБА_2 вже під час
розгляду справи апеляційним судом та
судом першої інстанції оцінена бути не
могла.

Погоджується судова колегія також і з
висновком суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні вимог
про поділ грошових коштів, що могли
бути накопичені у шлюбі, так як доказам
по справі в цій частині дана об'єктивна
оцінка і зроблений вірний висновок.

Разом із тим, судова колегія не може
погодитись із рішенням суду в частині
відмови в стягненні витрат на правову
допомогу.

З урахуванням наявних у справі доказів,
правил розрахунку витрат на правову
допомогу, передбачених ст.88 ЦПК України
та Законом України N 4191-VI від 20.12.2011 року
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», судова
колегія вважає, що рішення районного
суду в цій частині має бути змінена, а
вимога про стягнення витрат на правову
допомогу підлягає частковому
задоволенню пропорційно до
задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За зазначених обставин, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції зміні в частині
розміру стягнення з ОСОБА_4 витрат на
правову допомогу.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
303, 304, 309, 313, 314 ЦПК України, судова
колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 20 грудня 2013 року змінити,
скасувавши його в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1000
(одну тисячу) гривень витрат на правову
допомогу.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -