Центрально-Міський районний суд м.
буд.111 м. м. Макіївка Донецька область
Справа № 270/5058/13-ц
Провадження № 2/270/100/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 року

Центрально-Міський районний суд міста
Макіївки Донецької області в складі:

Головуючого судді
Мащенко С. В.

при секретарі
Мізерній О. В.

за участю:

позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
приміщення суду в місті Макіївці
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 "Про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням" та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
"Про усунення перешкод в користуванні
жилим приміщенням та про вселення", -

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 "Про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням", на
обґрунтування якої зазначено, що
позивач мешкає у квартирі АДРЕСА_1, -
власником якої він є згідно договору
купівлі - продажу від 18 жовтня 2005 року.
Відповідач ОСОБА_3 була членом його
сім'ї. Рішенням суду від 10 грудня 2012
року їх шлюб розірвано, а сама вона
виїхала з цієї квартири, зібравши всі
свої речі. Зазначив, що перешкод у
користуванні житлом він їй не чинить,
замки на вхідних дверях не змінював.
Оскільки відповідач зараз не є членом
його сім'ї, то вона не має права
користуватися його квартирою нарівні з
ним. Крім того, у квартирі ОСОБА_3 не
проживає більше року, не несе витрати з
оплати комунальних послуг, не здійснює
поточні та капітальні ремонти
квартири. Договору найму цієї квартири
з нею він не укладав. Комітетом
самоорганізації населення «Дружний»
23.08.2013 року у присутності сусідів
ОСОБА_4, який проживає в квартирі
АДРЕСА_2, і ОСОБА_5, який проживає в
квартирі АДРЕСА_3, складено акт про не
проживання відповідача за спірною
адресою з 26 квітня 2012 року. Реєстрація
ОСОБА_3 в його квартирі чинить йому
перепони у розпорядженні своїм майном
в повному обсязі. Просив визнати
ОСОБА_3, 1981 року народження, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, розташованим за адресою:
АДРЕСА_1.

28 листопада 2013 року до суду надійшла
зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 "Про усунення перешкод у праві
користування жилим приміщенням та про
вселення", в якому відповідач за
основним позовом зазначила, що 18 жовтня
2005 року за час їх з ОСОБА_1 шлюбу вони на
ім'я позивача за основним позовом за
спільні кошти придбали згідно договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Макіївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1. 29.11.2005 року цю власність було
зареєстровано в КП «Бюро технічної
інвентаризації міста Макіївки»,
реєстровий номер 12400688. На час звернення
із позовом до суду у цій спірній
квартирі зареєстровані: вона, ОСОБА_1 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, опікуном якого
призначена вона на підставі рішення
виконавчого комітету Макіївської
міської Ради від 12.12.2012 року. Наприкінці
квітня 2012 року вона разом з маленькою
дитиною ОСОБА_7 була вимушена виїхати з
цієї квартири у зв'язку із тим, що 20
квітня 2012 року ОСОБА_1 завдав їй
тілесних ушкоджень, про що нею подано
заяву до Центрально-Міського РВ
Макіївського МУ ГУМВС України в
Донецькій області. Однак, не дивлячись
на зазначені обставини, вона здійснює
платежі за утримання будинку та
прибудинкової території на
розрахунковий рахунок КСОН «Дружний».
Зазначила, що ОСОБА_1 замінив замки на
вхідних дверях у квартиру, тому вона не
має вільного доступу для проживання в
ній. Також в неї немає доступу й до
своїх особистих речей та речей дитини.
За цим фактом 21 жовтня 2013 року нею також
було подано заяву до
Центрально-Міського РВ Макіївського МУ
ГУМВС України в Донецькій області.
Вважає, що відповідач порушує її права
і перешкоджає їй у користуванні
житловим приміщенням, у зв'язку з чим
просила зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди у користуванні нею спірною
квартирою шляхом вселення її в
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
свої позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та надав пояснення,
аналогічні змісту позовної заяви, тоді
як зустрічний позов відповідача ОСОБА_3
не визнав повністю та просив відмовити
їй у його задоволенні. Крім того,
зазначив, що квартиру АДРЕСА_1, - він
придбав за гроші батька, який продав
належну їм обом квартиру на
мікрорайоні «Сонячний» міста Макіївки
Донецької області та оформив її на своє
ім'я. Із цієї квартири ОСОБА_3 виїхала
разом зі своїми речами 22 квітня 2012 року,
після чого він одразу наступного дня
змінив замки, а потім й вхідні двері.
Незважаючи на це, вона 26 квітня 2012 року
ще раз проникла у житло за своїми
речами. Вказав, що цей позов для нього
вартий, оскільки він має
заборгованість по сплаті за комунальні
послуги та квартиру плату близько 2000
гривень. Підтвердив, що на кануні
виїзду відповідача із його квартири,
він дійсно мав з нею конфлікт на ґрунті
перебування той у стані алкогольного
сп'яніння, оскільки вона випивала із
сусідкою, а їх дитина була голодна та
холодна, тому він вдарив їй по обличчі.
Зазначив, що ключі від нового замку
ОСОБА_3 він не давав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала,
вказавши, що підтримує свій зустрічний
позов, який й просить задовольнити
повністю, відмовивши позивачу за
основним позовом у задоволенні його
позову у повному обсязі. Підтвердила,
що дійсно вони з позивачем перебували у
зареєстрованому шлюбі, який вже
розірвано. За час цього шлюбу вони
придбали квартиру АДРЕСА_1. В цій
квартирі вони мешкали разом із
маленькою дитиною, опікуном якої був
позивач. Напередодні її виїзду із
квартири ОСОБА_1 вчинив сварку, побив її
на очах дитини, тому вона вимушена була
переїхати у інше житло. Потім вона
переоформила на себе й опікунство, про
що Макіївська міська рада прийняла
відповідне рішення, позбавивши цього
права позивача. Зазначила, у спірній
квартирі досі знаходяться їх із
дитиною речі, які вона не може забрати,
так як позивач змінив замки на дверях,
не надавши їй до цього часу нові ключі.
У подальшому ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилась, скористалась правом,
наданим їй частиною 1 статті 38
Цивільного процесуального кодексу
України щодо прийняття участі у
цивільній справі через свого
представника за довіреністю.

Представник відповідача за основним
позовом ОСОБА_2, що діяла на підставі
довіреності, первісні позовні вимоги
не визнала повністю й просила
відмовити у їх задоволенні, в той же час
зазначила, що зустрічний позов
підтримує у повному обсязі й просить
його задовольнити. Крім того,
представник повністю підтримала всі
обставини, викладені у зустрічній
позовній заяві, додавши, що виїзд її
довірителя із спірної квартири був
вимушений, оскільки позивач вчинив
бійку та завдав той тілесні ушкодження,
що стало приводом до звернення у
відповідні органи внутрішніх справ.
Вказала, що це житло було придбане за
час шлюбу позивача із відповідачем, а
тому на законних підставах належить їм
у рівних частках як спільне сумісне
майно подружжя. Оскільки ОСОБА_3
потребує на цю квартиру, то вона й
сплачує відповідні комунальні платежі,
хоча позивач цього не робить.
Підтвердила, що дійсно після зміни
замків ОСОБА_1, ключів від вхідних
дверей квартири її довіритель не має.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 у
судовому засіданні пояснила, що вона є
сусідкою, теж мешкає у будинку АДРЕСА_1
та підтримує дружні стосунки із ОСОБА_3.
Знає, що спірна квартира була придбана
за час шлюбу на спільні кошти, а ремонт
подружжя робило власноручно й на кошти
батьків. Вказала, що на власні очі
бачила, як відповідач не могла
потрапити до квартири зібрати речі,
оскільки замки на вхідних дверях було
змінено. Зазначила, що позивач дійсно
неодноразово застосовував до дружини
насилля, внаслідок чого вона одного
разу особисто возила її до лікарні.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 у
судовому засіданні пояснила, що вона є
матір'ю відповідача за основним
позовом. У квітні 2012 року їй подзвонила
донька та попросила забрати її з
дитиною до себе. Вона приїхала на
спірну адресу та допомогла ОСОБА_3
зібрати незначну кількість речей у
сумку, решта залишилась у квартирі.
Оскільки відповідач побив її дитину,
вона допомогла їй звернутися до
міліції із відповідною заявою.
Зазначила, що спірна квартира була
придбана подружжям за час шлюбу на
спільні гроші. Не заперечувала, що
частина грошей на її придбання
надійшла від продажу квартири, що
знаходилась у власності батька
позивача та була розташована на
мікрорайоні «Сонячний», однак решта
коштів на придбання квартири та ремонт
в ній - це гроші, які заробляло подружжя
або утримувало у подарунок.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 у
судовому засіданні пояснив, що мешкає
по сусідству із позивачем та
відповідачем у цій справі. ОСОБА_3 не
бачить у їх квартирі близько року,
тобто з 2013 року, а мабуть й ще раніше з
квітня - травня 2012 року. Напередодні
того, як відповідач перестала
з'являтись вдома, між подружжям сталася
сварка. Зазначив, що підписував акт про
те, що відповідач дійсно не мешкає, але
до квартири із комісією не ходив, ні з
ким нічого не обговорював, просто
позивач із відповідними паперами
прийшов до нього та попрохав все
підписати, що він і зробив,
підтвердивши факт дійсного не мешкання
у спірній квартирі ОСОБА_3

Повно та всебічно з'ясувавши всі
обставини справи, на які сторони
посилались як на підставу своїх вимог
та заперечень, перевіривши їх доказами,
що досліджені у судовому засіданні й
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, а саме:
вислухавши пояснення сторін у справі,
представника відповідача за основним
позовом, допитавши свідків та
дослідивши матеріали справи, що
містять письмові докази, - суд вважає,
що у задоволенні первісних позовних
вимог ОСОБА_1 слід відмовити, а
зустрічні позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Так, у ході розгляду справи в межах
заявлених вимог та зазначених і
доведених обставин, судом встановлені
такі факти та відповідні їм
правовідносини, що мають значення для
вирішення справи за суттю.

Як убачається з договору
купівлі-продажу від 18.10.2005 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Макіївського міського нотаріального
округу Донецької області ОСОБА_6,
ОСОБА_1 купив у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1
/а. с. 6/.

Згідно витягу з Державного реєстру
правочинів № 1615605 від 18.10.2005 року,
приватний нотаріус ОСОБА_6 о 12 годині 41
хвилину 18.10.2005 року зареєструвала
правочин /договір купівлі-продажу/
відповідно до вимог діючого цивільного
законодавства /а. с. 11/.

З Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 9107471 від
29.11.2005 року убачається, що КП "БТІ міста
Макіївки" 29.11.2005 року під реєстровим №
12400688 в реєстровій книзі № 220 /номер
запису 45128/ зареєструвало право
приватної власності ОСОБА_1 на квартиру
АДРЕСА_1, - на підставі договору
купівлі-продажу № 3013 від 18.20.2005 року /а.
с. 10/.

З відомостей, що містяться у домовій
книзі, вбачається, що у житлі,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_1 з 31.01.2006 року та
ОСОБА_3 з 07.11.2006 року /а. с. 7 - 8/.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду міста Макіївки
Донецької області від 10.12.2012 року шлюб,
зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, 13
вересня 2004 року Макіївським міським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Донецького обласного управління
юстиції, актовий запис № 1044, розірвано
/а. с. 12/.

Згідно акту від 23.08.2013 року, складеного
головою КСОН «Дружний» Горягіною З. Ф. у
присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
громадянка ОСОБА_3 не проживає з 26
квітня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 /а. с.
13/.

З довідки ПП «Макринок-Сервіс» № 1365 від
07.11.2013 року убачається, що ОСОБА_3
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, - та
має склад сім'ї: особа, що опікується,
ОСОБА_7, 2010 року народження, та колишній
чоловік ОСОБА_1, 1974 року народження /а. с.
36/.

Відповідно до рішення Виконавчого
комітету Макіївської міської Ради від
12.12.2012 року № 1476, ОСОБА_1 звільнено від
виконання обов'язків опікуна відносно
малолітнього ОСОБА_7 та призначено
опікуном ОСОБА_3 /а. с. 38 - 39/.

Згідно копій квитанцій, наданих
відповідачем ОСОБА_3, остання
здійснювала погашення заборгованості
за оплату квартирної плати, а також
поточні платежі з неї за лютий, квітень,
травень, червень, вересень 2013 року
шляхом внесення грошових сум на
рахунок ПП «Макринок-Сервіс» за
особовим рахунком НОМЕР_1, який
відкритий за адресою: АДРЕСА_1 /а. с. 40 -
42/.

З наданих позивачем ОСОБА_1 копій
квитанцій убачається, що останній в
червні, серпні та в листопаді 2013 року на
рахунок ПрАТ «Макіївкагаз» вносив
плату за використаний природний газ за
особовим рахунком НОМЕР_2 та у вересні
2012 року - плату за користуванням
електроенергію за особовим рахунком
НОМЕР_3, які відкриті за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до постанови дільничного
інспектора Центрально-Міського РВ
Макіївського МУ старшого лейтенанта
міліції Бекалюка О. В. від 03.05.2012 року, у
порушенні кримінальної справи за
заявою ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 за
статтями 296 і 129 Кримінального кодексу
України відмовлено /а. с. 43/.

Як убачається з висновку за
матеріалами, зареєстрованими у журналі
єдиної реєстрації заяв та повідомлень
про скоєні кримінальні правопорушення
та інші події № 7160 від 21.10.2013 року,
матеріали перевірки за фактом,
зареєстрованим у журналі єдиного
обліку заяв та повідомлень про скоєння
кримінальних правопорушень та інших
подій Центрально-Міського РВ
Макіївського МУ ГУМВС України в
Донецькій області під № 7160 від 21.10.2013
року, вважаються розглянутими та
підлягають списанню в наряд, у зв'язку
із відсутності необхідності відкриття
кримінального провадження за заявою
ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 /а. с. 44/.

З копії розписки ОСОБА_3 від 26.11.2012 року
убачається, що остання забрала свій та
дитячий одяг у ОСОБА_1, з яким не
проживає з 26 квітня, за адресою:
АДРЕСА_1, - де раніше проживала з дитиною
та чоловіком ОСОБА_1 Претензій не має.

Під час вирішення спірних
правовідносин суд виходить з того, що
їх правове регулювання здійснюється
нормами Конституції України та
Цивільного кодексу України.

Так, з огляду на положення статті 47
Конституції України кожен громадянин
має право на житло.

Більш того, нормами права, які
містяться у статті 47 Конституції
України, гарантовано, що ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до положень частини
четвертої статті 311 Цивільного кодексу
України фізична особа не може бути
виселена або іншим чином примусово
позбавлена житла, крім випадків,
встановлених законом.

Виходячи з положень частини першої
статті 379 Цивільного кодексу України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

У свою чергу, квартира як об'єкт права
власності визнається ізольованим
помешканням в житловому будинку,
призначене та придатне для постійного
у ньому проживанні /частина перша
статті 382 Цивільного кодексу України/.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 під час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем ОСОБА_3 придбав шляхом
укладання відповідного договору
купівлі - продажу від 18.10.2005 року
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно до положень частини першої
статті 328 Цивільного кодексу України
укладений позивачем ОСОБА_1 договір
купівлі - продажу є однією з підстав
виникнення у особи права власності.

При цьому, суд враховує, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом
/частина третя статті 368 Цивільного
кодексу України/.

З положень частини першої статті 70
Сімейного кодексу України убачається,
що розмір часток дружина та чоловіка у
майні, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, є рівним,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої
статті 63 Сімейного кодексу України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Крім того, норми права, які містяться у
частині першій статті 68 Сімейного
кодексу України визначають, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Таким чином, незважаючи на те, що
позивач ОСОБА_1 виступив покупцем
спірної квартири та на його ім'я було
зареєстровано право власності на це
нерухоме майно, відповідач ОСОБА_3 має
право на частку у ньому та користуванні
ним.

З огляду на положення частини першої
статті 12 та частини першої статті 319
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень частини третьої
статті 319 Цивільного кодексу України
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства /частина третя статті 319
Цивільного кодексу України/.

У свою чергу, положення частини другої
статті 13 Цивільного кодексу України
наголошують на тому, що при здійсненні
своїх прав особа зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб, завдати
шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Крім того, не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах /частина третя статті 13
Цивільного кодексу України/.

При цьому, вирішуючи спірні
правовідносини, суд враховує
роз'яснення, наданні надані у пункті 39
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, про те,
що члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону /особистий сервітут, частина
перша статті 405 Цивільного кодексу
України/. Суди повинні мати на увазі, що
таким законом не може бути Житловий
кодекс УРСР, а застосуванню підлягають
норми, передбачені главою 32 Цивільного
кодексу України. З урахуванням
зазначеного суди повинні виходити з
того, що стосовно права членів сім'ї
власника житлового приміщення на
користування ним підлягають
застосуванню положення статті 405
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до положень цієї норми
права /частини першої статті 405
Цивільного кодексу України/ члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Положеннями частини другої статті 405
Цивільного кодексу України
передбачено, що член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Таким чином, виходячи з наведених вище
положень чинного законодавства
України, право користування
відповідача ОСОБА_3 житлом у вигляді
квартири АДРЕСА_1 є беззаперечним та
таким, що гарантоване їй законом.

Крім того, суд враховує, що позивач
ОСОБА_1 створював відповідачу ОСОБА_3
перешкоди у користуванні спірним
житлом, а саме: змінив замки на вхідних
дверях, влаштовував сварки, у зв'язку з
чим перебування з ним у одному
приміщенні було неможливим.

У свою чергу, суд також приймає до
уваги, що відповідач ОСОБА_3, незважаючи
на те, що забрала у листопаді 2012 року
свої особисті речі із спірної квартири
не втратила інтересу до цього житла, бо
у період з лютого 2013 року по вересень 2013
року продовжувала оплачувати
заборгованість з квартирної плати та
вносити відповідні поточні платежі.

Таким чином, на підставі досліджених
доказів та наведених норм права суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 "Про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням" слід відмовити, а
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 "Про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням та про вселення"
підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у
задоволенні первісного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3 "Про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням", задовольняючи повністю
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 "Про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням та про вселення", суд
вважає за необхідне вирішити згідно
підпункту 6 частини першої статті 214
Цивільного процесуального кодексу
України питання про розподіл між
сторонами по справі судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини першої
статті 88 Цивільного процесуального
кодексу України, стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Частини 1 та 2 статті 79 Цивільного
процесуального кодексу України
роз'яснюють, що судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати і
звільнення від сплати встановлюються
законом.

Таким законом є Закон України «Про
судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року, що
набрав чинності з 01.11.2011 року й
встановлює правові засади справляння
судового збору, платників, об'єкти та
розміри ставок судового збору, порядок
сплати, звільнення від сплати та
повернення судового збору.

Стаття 1 зазначеного Закону України
визначає, що судовий збір - це збір, що
справляється на всій території України
за подання заяв, скарг до суду, а також
за видачу судами документів і
включається до складу судових витрат.

Як зазначає абзац 1 частини 1 статті 3
цього ж Закону України судовий збір
справляється за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством України.

Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2
статті 4 Закону України «Про судовий
збір» (із змінами та доповненнями) за
подання до суду позовної заяви
немайнового характеру справляється
судовий збір у сумі, що дорівнює 0,1
розміру мінімальної заробітної плати.

При цьому частина 1 цієї ж статті
передбачає, що судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява подається до
суду.

Із зазначеним зустрічним позовом
ОСОБА_3 звернулась до суду у 2013 році.

Як убачається з доданих до матеріалів
справи квитанцій, позивачем сплачено
судовий збір за подачу позовної заяви
немайнового характеру у розмірі 229,40
гривень /а. с. 26/.

Мінімальний розмір заробітної плати на
2013 рік встановлений Законом України
«Про державний бюджет України на 2013
рік» № 5515-VІ від 06 грудня 2012 року, стаття
8 якого визначає, що з 01.01.2013 року
мінімальна заробітна плата у місячному
розмірі встановлена в сумі 1147,00
гривень.

Тому за подання до суду у 2013 році
позовної заяви немайнового характеру
справляється судовий збір у розмірі
114,70 гривень.

Відтак, ухвалюючи рішення, суд дійшов
до висновку про необхідність відмовити
у задоволенні первісного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3 "Про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням" та задовольнити повністю
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 "Про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням та про вселення".

З огляду на наведене на користь
відповідача (позивача за зустрічним
позовом) з відповідача ОСОБА_1 слід було
б стягнути судові витрати в сумі 114,70
гривень, що складаються з судового
збору за подання до суду позовної заяви
немайнового характеру, однак
звертаючись до суду ОСОБА_3 не вимагає
відшкодування понесених нею судових
витрат, а тому вони не стягує їх на її
користь.

Таким чином, з огляду на наведені норми
закону, проаналізувавши всі наявні і
досліджені у судовому засіданні докази
у їх сукупності, суд доходить до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача ОСОБА_1 та неможливість
задоволення його позову, тоді як
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
знайшли своє підтвердження в ході
з'ясування обставин справи та
перевірки їх доказами й підлягають
задоволенню повністю шляхом
зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоду
в користуванні ОСОБА_3 квартирою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1, - і
вселення її у неї.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 47 Конституції України,
статтями 12, 13, 311, 316, 319, 328, 368, 379, 382, 395, 401,
405 Цивільного кодексу України, статтями
60, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України,
статтею 8 Закону України «Про державний
бюджет України на 2013 рік» № 5515-VІ від 06
грудня 2012 року, Законом України «Про
судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року,
Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,
статтями 4, 8, 10, 11, 58, 60, 61, 76, 79, 88, 158, 208, 209,
212 - 215, 218, 223, 228, 232, 233, 292, 294, 296 Цивільного
процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 "Про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням" відмовити повністю.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 "Про усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням та про
вселення" задовольнити повністю.

Зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоду в
користуванні ОСОБА_3 квартирою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Центрально-Міський районний суд міста
Макіївки шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, з дня
отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано, а у разі її подання - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини рішення
було ухвалено, складено шляхом
комп'ютерного набору та підписано
суддею у нарадчій кімнаті 23.06.2014 року.

Повний текст рішення було виготовлено
та підписано суддею 01.07.2014 року з
урахуванням приписів частини 3 статті 70
Цивільного процесуального кодексу
України.

Суддя:
С. В. Мащенко