Справа № 565/73/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року
м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд Рівненської
області під головуванням судді Малкова
В.В.

при секретарі судового засідання Бірук
Н.С.

за участю: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань Кузнецовського міського суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
нерухоме майно, -

встановив:

Позивач звернулась в суд з позовом до
відповідача про визнання за позивачем,
відповідачем та їх неповнолітніми
дітьми ОСОБА_4,1998 р.н. і ОСОБА_5, 1999 р.н,
права власності на 1/4 частки житлового
приміщення - квартири АДРЕСА_1 (далі -
спірна квартира). В позові вказує, що
спірна квартира перебуває у приватній
власності відповідача. Проте вказане
майно нажите нею, відповідачем та їх з
відповідачем неповнолітніми дітьми
під час шлюбу між позивачем і
відповідачем за кошти отримані
відповідачем за кредитною угодою,
укладеною з Рівненським регіональним
управлінням Державної спеціалізованої
фінансової установи "Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву". Тому просить визначити
ідеальні частки у спірній квартирі по
1/4 сторонам і їх неповнолітнім дітям на
підставі ст.ст.328, 355, 357 ЦК.

У запереченні відповідач просить
відмовити у задоволенні позову з
наступних підстав. Визнаючи факт
набуття ним спірної квартири під час
шлюбу з позивачем ОСОБА_1, вказує, що
спірна квартира придбана за кредитні
кошти, отриманими ним за кредитною
угодою, також він уклав договір іпотеки
спірної квартири.

Із заперечень третьої особи -
Рівненського регіонального управління
Державної спеціалізованої фінансової
установи "Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву"
(далі- Фонд) слідує, що у задоволенні
позову слід відмовити, оскільки
позивач і відповідач зобов»язані
погашати кредитні кошти, отримані за
кредитною угодою, проте про поділ
обов»язків у позові не йдеться.

Представник органу опіки і піклування
в судове засідання не з»явився, подав
заяву про розгляд справи за його
відсутності та задоволення позову.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримала та просила позов
задоволити, при цьому пояснила, що не
заявляє вимог про поділ спірної
квартири. Також пояснила, що вона,
відповідач і іх неповнолітні діти
постійно проживають у спірній
квартирі. Відповідач не визнає право
власності на спірну квартиру за нею та
їх дітьми, чинить перешкоди у
користуванні квартирою.

Відповідач вимоги позову не визнав з
підстав, вказаних у запереченні. Також
вказав, що він з позивачем і їх
неповнолітніми дітьми постійно
проживають у спірній квартирі. Він не
чинить перешкод позивачу та дітям у
користуванні квартирою.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні у справі докази та
керуючись законом, прийшов до висновку,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

З 22.02.1997 року до 17.10.2011 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується повторним свідоцтвом
про шлюб і рішенням суду про розірвання
шлюбу. Свідоцтвами про народження
підтверджується, що сторони мають двох
неповнолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Під
час перебування в шлюбі з позивачем
відповідач уклав кредитну угоду №30 від
09.10.2003 року. Предметом угоди є отримання
відповідачем кредиту від Фонду на
будівництво (реконструкцію) житла в
місті Кузнецовську Рівненської
області. Сума кредиту становить 138946
гривень, строк погашення кредиту і
сплати процентів до 09.10.2033 року.
Вартість спірної квартири була
зменшена на 25%, згідно п.30 Положення про
порядок надання пільгових
довготермінових кредитів молодим
сім»ям та одиноким молодим громадянам
на будівництво (реконструкцію) і
придбання житла, затв. постановою КМ
України від 29.05.2001 року №548 (далі -
Положення), як особа, яка має двох
неповнолітніх дітей. 20.10.2006 року
відповідач уклав з Фондом договір
іпотеки на забезпечення виконання
кредитної угоди №30 від 09.10.2003 року,
предмет іпотеки - спірна квартира,
вартість предмета іпотеки 145329 гривень.
Позивач не давала нотаріально
засвідченої згоди на укладення
відповідачем договору іпотеки. Витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 19.07.2006 визначено, що
спірна квартира є приватною власністю
відповідача, інших власників немає.
Витягом з Єдиного реєстру заборон
відчуження об»єктів нерухомого майна
спірна квартира обтяжена забороною
відчуження. Як визнали сторони в
судовому засіданні вони та їх
неповнолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5
проживають у спірній квартирі з дня її
придбання по даний час.

За приписами ст.ст.60-63,68 СК, будь-яке
майно (крім речей індивідуального
користування та речей, які виключені з
цивільного обороту), набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження цим майном, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. В судовому
засіданні не добуто доказів про
встановлення між позивачем та
відповідачем домовленостей щодо
реалізації права власності на нерухоме
майно, що є предметом спору. За таких
обставин суд вважає, що спірна квартира
є спільною сумісною власністю позивача
ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2.

Згідно із роз"ясненнями, наведеними у
п.19 і п.22 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 21.12.07 №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" та положеннями ст.ст.69-71 СК,
вимога про поділ майна подружжя може
бути предметом розгляду в суді у разі
недосягнення згоди між дружиною і
чоловіком (колишніми дружиною і
чоловіком) про поділ майна, що є їх
спільною сумісною власністю. Обсяг та
вартість майна подружжя, що підлягає
поділу, має бути вказана у відповідній
заяві. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, за умови виплати
іншому з подружжя грошової компенсації
вартості його частки у спільному майні.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
передбачено, що спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно (частина
четверта статті 355 ЦК), тобто діє
презумпція спільної часткової
власності. Частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом. Отже, якщо розмір часток у
такій власності не було визначено і
учасники спільної власності при
придбанні майна не виходили з рівності
їх часток, розмір частки кожного з них
визначається з урахуванням вкладу
кожного із співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.
Частка суб'єкта права спільної
сумісної власності визначається,
зокрема, при поділі майна, виділі
частки зі спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини.

Виходячи з наведеного, вимога позову
про визнання за позивачем права
власності на 1/4 частку спірної квартири
- майна, що є спільною сумісною
власністю позивача та відповідача,
задоволенню не підлягає. Оскільки
частки у спільній сумісній власності
подружжя є рівними, тому присудження
позивачу лише 1/4 частки спірної
квартири суперечитиме інтересам
позивача; вказана вимога є похідною від
вимоги про поділ спільного майна
подружжя. В свою чергу, вимога про поділ
спільного майна сторін, зокрема
спірної квартири, в позові не заявлена.

У відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як стверджує позивач її з відповідачем
неповнолітні діти також мають право на
1/4 частку кожний у праві власності на
спірну квартиру, оскільки кредит на
придбання житла виданий на придбання
житла для всієї сім»ї ОСОБА_2, тобто з
урахуванням прав також неповнолітніх
дітей позивача і відповідача. Проте
вказане твердження є безпідставним.

У відповідності із п.30 Положення про
порядок надання пільгових
довготермінових кредитів молодим
сім»ям та одиноким молодим громадянам
на будівництво (реконструкцію) і
придбання житла, затв. постановою КМ
України від 29.05.2001 року №548,
позичальник, який не має дітей,
сплачує кредит з відсотковою
ставкою у розмірі 3 відсотки річних
суми зобов'язань за кредитом;
позичальник, який має одну дитину,
звільняється від сплати відсотків за
користування кредитом;
позичальникові, який має двох дітей,
крім того, за рахунок бюджетних коштів
погашається 25 відсотків суми
зобов'язань за кредитом;
позичальникові, який має трьох і
більше дітей, - 50 відсотків суми
зобов'язань за кредитом. Проте саме по
собі зменшення вартості спірної
квартири, придбаної відповідачем за
рахунок позики Фонду, на 25 відсотків
через наявність у сторін двох
неповнолітніх дітей, не є підставою для
визнання права власності на спірну
квартиру за неповнолітніми дітьми
сторін.

Згідно із ст.ст. 173-176 СК, батьки і діти,
зокрема ті, які спільно проживають,
можуть бути самостійними власниками
майна. При вирішенні спору між батьками
та малолітніми, неповнолітніми дітьми,
які спільно проживають, щодо
належності їм майна вважається, що воно
є власністю батьків, якщо інше не
встановлено судом. Майно, придбане
батьками або одним із них для
забезпечення розвитку, навчання та
виховання дитини (одяг, інші речі
особистого вжитку, іграшки, книги,
музичні інструменти, спортивне
обладнання тощо), є власністю дитини.
Майно, набуте батьками і дітьми за
рахунок їхньої спільної праці чи
спільних коштів, належить їм на праві
спільної сумісної власності. Права
батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюються законом.

Доказів набуття права власності на
спірну квартиру за рахунок спільної
праці чи спільних коштів позивача,
відповідача і їх неповнолітніх дітей
суду не наданою.

За таких обставин, слід відмовити через
необґрунтованість і безпідставність у
задоволенні позову в частині вимог про
визнання права власності на 1/4 частку
кожному у праві власності на спірну
квартиру за неповнолітніми дітьми
сторін ОСОБА_5 і ОСОБА_4.

Як передбачено ч.2 ст.6 Закону України
«Про іпотеку» майно, що є у спільній
власності, може бути передане в
іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою усіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт
нерухомості. В свою чергу, позивач
згоди на укладення відповідачем
договору іпотеки не надавала, хоча на
день укладення договору іпотеки частки
у праві спільної власності на спірну
квартиру не було визначене сторонами.
Згідно із ст.9 цього Закону
іпотекодавець має право володіти та
користуватись предметом іпотеки
відповідно до його цільового
призначення, якщо інше не встановлено
цим Законом. Іпотекодавець має право
виключно на підставі згоди
іпотекодержателя, зокрема передавати
предмет іпотеки у наступну іпотеку;
відчужувати предмет іпотеки.

Отже до припинення іпотеки
співвласники спірної квартири не
можуть вільно розпоряджатись
предметом іпотеки, зокрема відчужувати
спірну квартиру, без згоди Фонду.
Співвласники спірної квартири мають як
рівні права щодо володіння і
користування власністю, що є предметом
іпотеки, так і несуть однакові
обов»язки щодо виконання основного
зобов»язання, забезпеченого іпотекою.
Проте розподіл між співвласниками
спірної квартири обов»язків, що
виникли із кредитної угоди та договору
іпотеки, не є предметом спору.

Відповідачем судові витрати по справі
не понесені.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 60-71, 173-176 СК України, ст. ст. 328, 355,
357, 392 ЦК України, ст.ст. 11, 88,212-215 ЦПК
України, суд, -

вирішив :

Відмовити повністю у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається сторонами протягом десяти
днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Рівненської області
через Кузнецовський міський суд.

Головуючий

Повний текст рішення виготовлено і
підписано головуючим 21 березня 2014 року