Єдиний унікальний номер 245/400/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/55/2014
Головуючий у 1 інстанції: Сазонова М.Г.
Доповідач : Тимченко О.О
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Шевченко В.Ю.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарях:
Забавіній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Старобешівського районного суду
Донецької області від 27 вересня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, про розподіл майна подружжя
та визнання права власності на
будівельні матеріали ,-

В С Т А
Н О В И В :

Рішенням Старобешівським районним
судом Донецької області від 27 вересня
2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розподіл майна
подружжя та визнання права власності
на будівельні матеріали відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодилась
ОСОБА_1, принесла апеляційну скаргу в
якій ставить питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права,
невідповідальність висновків суду
обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначила, що суд першої
інстанції не зверну уваги на те, що
дійсно правовстановлюючі та дозвільні
документи на спірне домоволодіння
відсутні, але це не є передбаченою
законом підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на будівельні
матеріали. Суд безпідставно
неодноразово відхиляв її клопотання
про призначення по справі судової
будівельно-технічної експертизи.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримали та просили її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
в судовому засіданні заперечували
проти доводів апеляційної скарги
заперечували та просили її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача,
відповідача та їх представників,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав .

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 07 липня 1992 року
та 26 січня 1995 року та з 12 березня 1996 року
по 13 липня 2010 року (а.с. 6-9). 10 березня 1997
року земельна ділянка НОМЕР_1 була
приватизована ОСОБА_2 та йому видано
державний акт на право власності на
землю серія ДН № 0000206, який
зареєстровано у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 206 а (а.с. 4)

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено факту
побудови спірного домоволодіння
подружжям за час шлюбу та за сумісні
кошти, а також які саме будівельні
матеріали були придбані подружжям за
сумісні кошти та у період шлюбу, на
підставі яких дозвільних документів
подружжя розпочало проведення робіт по
возведенню домоволодіння. Також
позивачкою не доведено факт придбання
подружжям або одним із них трьох
металевих баків за час перебування у
шлюбі.

Такі висновки суду першої інстанції є
вірним та ґрунтується на вимогах
діючого на час виникнення спірних
правовідносин законодавства.

Стаття 57 СК України передбачає, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Згідно із ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України та ч. 1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Вимогами ст.60 ЦК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна провадиться з видачею
свідоцтва про право власності.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Позивачкою ОСОБА_1 ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх позовних вимог та доводів
апеляційної скарги в частині того, що
спірне домоволодіння, право власності
на які належним чином не зареєстроване,
було побудовано подружжям спільно під
час шлюбу, які саме будівельні
матеріали та обладнання були придбані
подружжям за сумісні кошти, тому
колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку що доводи
апеляційної скарги в цій частині є
необґрунтованими.

Відповідно до висновки
будівельно-технічної експертизи № 5737/23
від 21 січня 2014 року, проведення якої
призначено судом апеляційної
інстанції за клопотанням позивачки
ОСОБА_1, при візуальним оглядом
встановлено, що домоволодіння НОМЕР_1
має наступні споруди: садовий будинок з
масандрою, з вбудованим у цокольному
поверху гаражу і сараєм; колодязь
водяний; вбиральні; металевими
воротами з хвірткою. Проект на
будівництво відсутній, достовірно
визначити на підставі візуального
огляду повного переліку матеріалів
використаних при будівництві спору
домоволодіння НОМЕР_1 не є можливим,
оскільки певна частина робіт є
скритими. Візуально встановлено, що
садовий будинок побудовано з наступних
матеріалів: стіни з цегли; перекриття
монолітні по металевим бакам; покрівля
шиферна; дерев'яна конструкція даху;
дерев'яні вікна; двері та ворота
металеві. Ворота з хвірткою металеві.
Водяний колодязь виконаний з
залізобетонних колець. Вбиральня
виконана з цегли. Вартість матеріалів,
використаних при будівництві садового
будинку та споруд у домоволодінні
НОМЕР_1 у садовому товаристві
«Металург» на час проведення
експертизи складає 51 841, 38 грн. (а.с. 97-103).

Враховуючи висновки
будівельно-технічної експертизи,
пояснення сторін, доводи та
заперечення сторін, колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що
доводи зазначені у апеляційній скарзі
щодо відмови судом першої інстанції у
призначенні та проведенні по справі
експертизи не можуть бути підставами
для скасування рішення суду, оскільки
на стадії апеляційного провадження
така експертиза була проведена, були
з'ясовані обставини, які мають значення
для справи, але потребують спеціальних
знань у будівельно-технічній галузі,
проте висновок будівельно-технічної
експертизи не може слугувати
беззаперечним доказом на
підтвердження позовних вимог про
розподіл майна подружжя та визнання
права власності на будівельні
матеріали.

Безпідставні доводи апеляційної
скарги позивача і щодо оцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
правова оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи,
як у своїй сукупності, так і кожній
окремо є необґрунтованими і не
ґрунтуються на вимогах закону, не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення про
скасування оскаржуваного рішення, крім
того були предметом дослідження суд
першої інстанції висновки суду не
спростовують.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим.

За своєю формою рішення суду
відповідає вимогам ст.215 ЦПК України.

Суд першої інстанції повно та всебічно
встановив обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, дав їм належну
правову оцінку. Наведені в апеляційній
скарзі доводи не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення про скасування
оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобешівського районного
суду Донецької області від 27 вересня 2013
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: