АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8226/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/991/14
Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.
Доповідач Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді Лобова О.А.,

Суддів Петренка В.М., Акопян В.І.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду
м.Полтави від 10 лютого 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1 про визнання заповіту
недійсним, визнання права власності на
спадкове майно.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду із вказаним позовом,
просила ухвалити рішення, яким визнати
недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений
12 жовтня 2005 року державним нотаріусом
Другої Полтавської державної
нотаріальної контори, на користь
ОСОБА_3 і ОСОБА_4; визнати за позивачкою
право власності на спадкове майно:
частину квартири АДРЕСА_1 і частину
садиби АДРЕСА_2.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що
померлий ОСОБА_5, батько позивачки, з 2003
року постійно проживав з нею, нікуди не
виїздив, отже не міг скласти заповіт у
іншому місці. Окрім того, заповіт
оформлений з порушенням встановленого
законом порядку.

Рішенням Київського районного
суду Полтавської області від 10 лютого
2014 року у задоволенні позову
відмовлено за недоведеністю.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати, справу
повернути на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В обґрунтування вимог
апеляційної скарги зазначено, що суд
неправильно оцінив надані сторонами
докази, внаслідок чого зробив
неправильний висновок про
недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, вислухавши пояснення
осіб, які беруть участь в справі, дійшла
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК
України апеляційний суд за
результатами розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції вправі відхилити апеляційну
скаргу та залишити рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 жовтня 2005 року державним нотаріусом
Другої Полтавської державної
нотаріальної контори посвідчений
заповіт від імені ОСОБА_5 за реєстровим
номером 3-2579, яким спадкодавець заповів
належну йому частину садиби АДРЕСА_2
ОСОБА_3, а належну йому частину квартири
АДРЕСА_1 - ОСОБА_4. Згідно тексту
заповіту він у зв'язку з хворобою
ОСОБА_5 посвідчений на дому - у садибі
АДРЕСА_2.

Згідно довідки Пишненської дільничної
лікарні Зінківського відділу охорони
здоров?я у листопаді 2003 року ОСОБА_2
забрала із вказаного лікувального
закладу до себе додому (АДРЕСА_3) для
догляду батьків ОСОБА_7 і ОСОБА_5

Згідно довідки Київської районної у
м.Полтаві ради від 30 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 перебувала на обліку в УПСЗН
виконкому Київської районої у
м.Полтаві ради і отримувала допомогу з
надання соціальних послуг ОСОБА_5 з 30
січня 2006 року по 16 березня 2013 року.

Рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м.Полтаві ради №69
від 12 березня 2013 року ОСОБА_2 призначена
піклувальником над ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцями
після його смерті, крім осіб зазначених
у заповіті, є ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Усі спадкоємці у встановленому порядку
звернулися до нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції, дослідивши
фактичні обставини справи, перевіривши
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з недоведеності
обставин, на які посилалася позивачка
як на підставу заявленої вимоги.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. Суд може
визнати недійсним заповіт, якщо
встановить, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
(а.с.3 - 6), ОСОБА_2 в обґрунтування
заявленої вимоги посилається на те, що
заповіт не міг бути підписаний її
батьком, оскільки останній постійно
знаходився під її доглядом, його
документи завжди були у неї, нотаріус
при посвідчені заповіту не встановила
особу спадкодавця згідно вимог ст..43 ЗУ
«Про нотаріат».

По суті аналогічні доводи наведені в
апеляційній скарзі ОСОБА_1 -
відповідача по справі, який визнав
позов.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції у повній мірі
дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів і дав
належну оцінку показанням усіх доказів
у їх сукупності.

Відповідно до ст..43 ЗУ «Про
нотаріат» встановлення особи
здійснюється за паспортом
громадянина України або за іншими
документами, які унеможливлюють
виникнення будь-яких сумнівів щодо
особи громадянина, який звернувся за
вчиненням нотаріальної дії (паспорт
громадянина України, паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, дипломатичний чи службовий
паспорт, посвідчення особи моряка,
посвідчення члена екіпажу, посвідка
на проживання особи, яка мешкає в
Україні, національний паспорт
іноземця або документ, що його
замінює, посвідчення інваліда чи
учасника Великої Вітчизняної війни,
посвідчення, видане за місцем роботи
фізичної особи). Посвідчення водія,
особи моряка, інваліда чи учасника
Великої Вітчизняної війни,
посвідчення, видане за місцем роботи
фізичної особи, не можуть бути
використані громадянином України для
встановлення його особи під час
укладення правочинів.

У абзаці шостому пункту 13 глави
другої Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України у
редакції, яка була чинною на час
посвідчення спірного заповіту,
встановлено, що реквізити документа,
за яким встановлено особу громадянина,
записуються нотаріусом у реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій. Ні Закон,
ні Інструкція не містять вимоги про
внесення нотаріусом у текст заповіту
реквізитів документа, що посвідчує
особу заповідача.

У заповіті від 12 жовтня 2005 року
нотаріусом зроблений запис «Особу
заповідача встановлено, дієздатність
перевірено» (а.с.8 зворот). У реєстрі
нотаріальних дій за 2005 рік (реєстровий
номер 3-2579 від 12 жовтня) у четвертій
колонці зазначені реквізити паспорта
громадянина ОСОБА_5 (а.с.66), які
співпадають з реквізитами його
паспорту, зазначеними у довіреності
від 07 травня 2005 року (а.с.90), довіреності
від 11 квітня 2006 року (а.с.91) та
відповідають реквізитам паспорта
ОСОБА_5, наданим у справу (а.с.92).

Таким чином, спірний заповіт
оформлений у відповідності до вимог
закону.

Посилання у позові та в апеляційній
скарзі на неправомірність зазначення у
заповіті та в реєстрі нотаріальних дій
реквізитів посвідчення серії НОМЕР_1,
виданого ОСОБА_5 05 квітня 1995 року (а.с.89)
є безпідставним - у спірному заповіті
реквізити посвідчення зазначені не для
ідентифікації особи заповідача, а для
наведення підстави для звільнення від
сплати державного мита. Лист
Управління праці та соціального
захисту населення Зінківської РДА
№46/05-02 від 15 січня 2014 року (а.с.163) лише
підтверджує факт видачі ОСОБА_5 01 липня
2002 року посвідчення серії НОМЕР_2
(інваліда війни першої групи), проте не
спростовує факт видачі ОСОБА_5 у 1995 році
посвідчення інваліда другої групи
серії НОМЕР_1.

Отже, слід погодитися з висновком суду
першої інстанції про недоведеність
факту фальсифікації документів, що
підтверджували особу ОСОБА_5 під час
посвідчення заповіту.

Твердження позивачки про те, що її
батько не міг та не підписував спірного
заповіту не обґрунтовані належними і
допустимими доказами, зокрема
висновком експертизи. Показання
свідків, інші письмові докази, які
досліджені судом першої інстанції,
підтверджують той факт, що ОСОБА_2
тривалий час піклувалася про свого
батька, він у неї проживав, проте вони
достовірно не спростовують можливість
перебування ОСОБА_5 12 жовтня 2005 року у
садибі АДРЕСА_2 та вчинення ним
оспорюваного заповіту.

Апеляційна скарга не містить нових
засобів доказування, її доводи не
спростовують висновків суду. З огляду
на наведене колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1ст.307, ст.308, ст.315
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м.Полтави від 10 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
О.А. Лобов

Судді:
В.І. Акопян

В.М. Петренко

З оригіналом згідно

Суддя
О.А.Лобов