Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3638//14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 25 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного
підприємства «МПП «Вибір» про визнання
правочину недійсним, повернення майна,
набутого за недійсним правочином, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, який в процесі розгляду
справи уточнив до ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ПП «МПП «Вибір» про визнання
правочину недійсним, повернення майна,
набутого за недійсним правочином.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що автомобіль «Skoda Super В», 2006
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 є предметом спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
набутий під час перебування ним у шлюбі
з відповідачем ОСОБА_6

16 січня 2013 року ОСОБА_6 видала
довіреність на право вчинення кола дій
з управління та розпоряджання цим
транспортним засобом, в тому числі на
право його продажу, відповідачеві
ОСОБА_4, який є їх зятем.

Відповідач ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 30
січня 2013 року уклав з третьою особою -
ПП «МПП «Вибір» договір комісії, за
яким доручив вчинити необхідні для
продажу даного транспортного засобу
дії. В цей же день ПП «МПП «Вибір» як
комісіонер вчинив відчуження
автомобіля на підставі довідки-рахунку
відповідачу ОСОБА_3

Всупереч вимог сімейного
законодавства про те, що подружжя
розпоряджається спільним сумісним
майном за взаємною згодою, відповідач
ОСОБА_6 в особі свого представника
ОСОБА_4 передала без його згоди, як її
чоловіка, за оплатним договором
предмет їх спільної сумісної власності
відповідачу ОСОБА_3, яка є матір'ю
відповідача ОСОБА_4

Враховуючи наведені обставини, просив
визнати недійсними: договір комісії
від 30 січня 2013 року, укладений між
ОСОБА_6 в особі ОСОБА_4 та ПП «МПП
«Вибір»; договір купівлі-продажу
автомобіля Skoda SuperB, 2006 року випуску,
кузов № НОМЕР_2, державний
реєстраційний номер НОМЕР_3 від 30.01.2013р..
укладеного між ПП «МПП «Вибір» та
ОСОБА_3; довідку-рахунок серії ДП1 №915337
від 30.01.2013 року на автомобіль марки Skoda
SuperB, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3,
яка видана ПП «МПП «Вибір». Визнати
власником автомобіля марки Skoda SuperB, 2006
року випуску, кузов № НОМЕР_2, державний
реєстраційний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_6,
яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язати ОСОБА_3 передати автомобіль
Skoda SuperB, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3
ОСОБА_6 разом з ключами від автомобіля
та свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу. Судові витрати
по розгляду справи покласти на
відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року
позов задоволено.

Визнано недійсним договір комісії від
30 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_6 в
особі ОСОБА_4 і ПП «МПП «Вибір».

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля «Skoda Super В»,
2006 року випуску, кузов № НОМЕР_4,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
від 30 січня 2013 року, укладений між ПП
«МПП «Вибір» як комісіонером та ОСОБА_3

Визнано ОСОБА_6 власником автомобіля
«Skoda Super В», 2006 року випуску, кузов №
НОМЕР_4, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_6
автомобілья «Skoda Super В», 2006 року випуску,
кузов № НОМЕР_4, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, подали апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на те, що
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, висновки суду не
відповідають обставинам справи і
наданим доказам, рішення ухвалено з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, оскільки судом
не взято до уваги, що позовні вимоги
ОСОБА_5 не доведені, судом не вірно
застосовані норми ст. 216, 1011 ЦК України,
та відсутні підстави для застосування
ст. 65 СК України. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_5
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з того, що
розпорядження одним з подружжя
предметом спільної сумісної власності
подружжя без згоди іншого є таким, що
суперечить вимогам закону, а тому дає
підстави для звернення до суду за
захистом свого порава. Дійшовши
висновку про порушення права позивача,
визнав недійсним договір
купівлі-продажу, який втілений в певну
форму - довідку-рахунок серії ДПІ З 915337
від 30.01.2013 року, та повернув автомобіль
власнику.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та
згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п. 8
постанови № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст.
203 ЦК України є: особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає,
як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі у контрагентів та
визначенні умов договору тощо.

Свобода договору полягає у вільному
виявленні волі сторін на вступ у
договірні відносини. Волевиявлення
учасників договору передбачає
відсутність жодного тиску з боку
контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі.

Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 15 травня 1982
року (а.с. 14). За час знаходження у у
шлюбі, 20 грудня 2006 року, подружжя набуло
право власності на автомобіль «Skoda Super
В», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, власником
якого зареєстрована ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 21.12.2006 року
(а.с. 8).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них на мав
з поважних причин (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба і т. і.) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а за змістом ч. 1 ст.
61 СК України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Виходячи з наведених положень
сімейного законодавства, все набуте
під час шлюбу майно незалежно від
фінансових внесків подружжя є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та на спірний автомобіль
розповсюджується режим спільної
сумісної власності подружжя.

За довіреністю від 16.01.2013 року, яка
посвідчена нотаріально, ОСОБА_6
уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_7 бути її
представниками з питань розпорядження
належним їй автомобілем «Skoda Super В», 2006
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 (а.с. 8). Однак, згода іншого
з подружжя відсутня.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно застосував норми ст. 65 СК
України, відповідно яких дружина та
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про
те, що договір з відчуження
транспортного засобу є договором, що
виходить за межі дрібного побутового,
тому в силу згаданих положень
сімейного і цивільного законодавства
його укладення потребує згоди другого
подружжя, а недотримання цих вимог
закону є підставою для визнання
правочину недійсним як такого, що не
відповідає положенням закону.

Правильний висновок суду і відносно
того, що довідка-рахунок за якою
здійснено відчуження автомобіля є
різновидом правочину, тому додатково
визнавати недійсність довідки-рахунку,
на підставі якої здійснена державна
реєстрації транспортного засобу, не
вбачається необхідним.

Оскільки, автомобіль неправомірно
вийшов із володіння ОСОБА_6, він
підлягає поверненню власнику
автомобіля.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення, оскільки при його
ухваленні судом дотримані норми
матеріального та процесуального права.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди апелянта з
висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою та не спростовують висновків
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: