Номер провадження: 22-ц/785/8565/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Кварталової А.М., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника Публічного акціонерного
товариства «ВТБ БАНК» (далі - ПАТ «ВТБ
БАНК») - Дразніної М.Є. на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 21 липня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ БАНК» в
особі відділення «Одеська регіональна
дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК» про визнання
недійсним договору оренди (частково),
стягнення заборгованості з орендної
плати, пені, комунальним платежам,
відшкодування моральної шкоди та
зустрічним позовом ПАТ «ВТБ БАНК» до
ОСОБА_3 про зобов'язання прийняти з
оренди частину
офісно-адміністративного комплексу та
підписати акт прийому-передачі з
оренди Об'єкта оренди від 01.11.2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси
звернувся ОСОБА_3 з позовом до ПАТ «ВТБ
БАНК» в особі відділення «Одеська
регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК».
Відповідно до останньої редакції
позовних вимог позивач просив: визнати
недійсним п.9.6. Договору оренди
нерухомого майна від 21 травня 2008 року у
наступній частині: «одностороннє
розірвання цього договору і
одностороння відмова від виконання чи
зміна його умов не допускається за
винятком випадків: дострокового
розірвання цього договору за
ініціативою орендаря, у разі коли у
нього відпала необхідність в оренді
об'єкта оренди»; стягнути з ПАТ «ВТБ
БАНК» на його користь заборгованість у
розмірі 5679937 гривень 78 копійок, яка
складається з: заборгованості по
орендній платі з урахуванням індексу
інфляції в сумі 5352757 гривень 89 копійок;
пені в сумі 253277 гривень 91 копійка;
заборгованості по сплаті комунальних
послуг в сумі 73 901 гривня 98 копійок;
моральну шкоду у розмірі 50000 гривень;
грошову суму на приведення приміщень у
попередній стан у розмірі 1305720 гривень;
грошову компенсацію за те, що
приміщення не будуть
використовуватися на протязі двох
місяців при проведенні ремонту у сумі
963389 гривень 89 копійок; витрати на
правову допомогу у розмірі 10000 гривень;
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 3654 гривні; зобов'язати ПАТ «ВТБ
БАНК» повернути нежитлові приміщення,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
власнику - орендодавцю ОСОБА_3 шляхом
складання відповідного акту
прийому-передачі, згідно договору
оренди нерухомого майна від 21 травня 2008
року, передачею ключів та всіх
документів, що були отримані при
прийомі приміщень в оренду (т.3, а.с.23).

Відповідач ПАТ «ВТБ БАНК» звернувся зі
зустрічним позовом, у якому просив
зобов'язати ОСОБА_3 прийняти у ПАТ «ВТБ
БАНК» з оренди 55/100 частин
офісно-адміністративного комплексу,
загальною площею 1292,2 кв.м., який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і є
предметом Договору оренди нерухомого
майна, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 21.05.2008 року
за реєстровим номером 4233 та підписати
Акт прийому-передачі з оренди Об'єкта
оренди від 01.11.2013 року з подальшою
передачею до ПАТ «ВТБ БАНК»
підписаного ОСОБА_3 акту
прийому-передачі на підтвердження
виконання останнім зобов'язання з
прийняття з оренди об'єкта оренди;
судові витрати по справі покласти на
ОСОБА_3 (т.1, а.с. 170-174).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 21 липня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ БАНК» в особі
відділення «Одеська регіональна
дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК» про стягнення
грошової суми на приведення приміщення
у попередній стан у розмірі 1305720 грн. та
грошової компенсації за те, що
приміщення не будуть
використовуватися на протязі двох
місяців при проведенні ремонту у
розмірі 963389,89 грн. були виділені в
самостійне провадження (т.3, а.с.32-33).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 липня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ БАНК» в особі
відділення «Одеська регіональна
дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК» про визнання
недійсним договору оренди (частково),
стягнення заборгованості з орендної
плати, пені, комунальним платежам,
відшкодування моральної шкоди було
задоволено частково. Визнано недійсним
п.9.6. Договору оренди нерухомого майна
від 21 травня 2008 року у наступній
частині: «одностороннє розірвання
цього договору і одностороння відмова
від виконання чи зміна його умов не
допускається за винятком випадків:
дострокового розірвання цього
договору за ініціативою орендаря, у
разі коли у нього відпала необхідність
в оренді об'єкта оренди». Стягнуто з ПАТ
«ВТБ БАНК» на користь ОСОБА_3
заборгованість у розмірі 5679937 гривень
78 копійок, яка складається з:
заборгованості по орендній платі з
урахуванням індексу інфляції в сумі
5352757 гривень 89 копійок; пені в сумі 253277
гривень 91 копійка; заборгованості по
сплаті комунальних послуг в сумі 73901
гривня 98 копійок. Стягнуто з ПАТ «ВТБ
БАНК» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду
у розмірі 2000 гривень, витрати на
правову допомогу у розмірі 10000 гривень
та витрати по сплаті судового збору у
розмірі 3441 гривня. Зобов'язано ПАТ «ВТБ
БАНК» повернути нежитлові приміщення,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
власнику - орендодавцю ОСОБА_3 шляхом
складання відповідного акту
прийому-передачі, згідно договору
оренди нерухомого майна від 21 травня 2008
року, передачею ключів та всіх
документів, що були отримані при
прийомі приміщень в оренду. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити. Зустрічний позов
Публічного акціонерного товариства
ПАТ «ВТБ БАНК» було залишено без
задоволення (т.3, а.с. 37-46).

31.07.2014 року представник ПАТ «ВТБ БАНК» -
Дразніна М.Є. подала апеляційну скаргу
на вказане рішення суду. В
обґрунтування представник посилається
на порушення норм матеріального та
процесуального права, на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зокрема,
представник посилався на те, що суд
дійшов до взаємовиключних висновків за
суперечливими вимогами ОСОБА_3 до ПАТ
«ВТБ БАНК»: судом одночасно задоволені
вимоги позивача 1) про визнання
недійсним пункту договору оренди, яким
апелянту надано право на односторонню
відмову від договору та яким апелянт
скористався, встановив при цьому в
рішенні, що договір оренди не є
розірваним та стягнувши орендну плату
до дати ухвалення рішення у справі та 2)
про зобов'язання апелянта повернути
орендодавцеві об'єкт оренди. Також
представник посилається на те, що суд
не зазначив в рішенні, в чому виявилось
порушення прав ОСОБА_3 частиною п.9.6
договору оренди, яка була визнана судом
недійсною, та якою нормою закону суд
керувався задовольняючи ці позовні
вимоги. Також представник зазначив, що
суд не звернув уваги на те, що п.12
Договору про внесення змін до договору
оренди від 16.07.2009 року, п.9.6 Договору
оренди був викладений в новій редакції.
З цього моменту пункт 9.6 Договору
оренди від 21.05.2008 року, який суд визнав
недійсним перестав бути чинним. При
цьому п.12 Договору про внесення змін до
договору оренди від 16.07.2009 року, який
містить аналогічні положення про права
апелянта на односторонню відмову від
договору оренди, залишений дійсним,
позовні вимоги про визнання цього
пункту недійсним позивачем не
заявлялися. Крім того, апелянт
зазначає, що п.9.6 договору оренди є
істотною умовою договору оренди і якби
21.05.2008 року під час укладання договору
оренди апелянт та ТОВ «Емералд
Констракшен» не досягли згоди щодо
вимог цього пункту, апелянт не
підписував би даний договір оренди
взагалі, тому в силу вимог ст.217, 638 ЦК
України визнання недійсним п.9.6, який є
істотною умовою договору оренди, буде
мати наслідком визнання недійсним в
цілому договору оренди. Також апелянт
зазначив, що висновок суду про те, що
«п.9.6 договору оренди суперечить
вимогам чинного законодавства України
щодо порядку розірвання договорів», з
урахуванням укладення договору оренди
між двома юридичними особами з
посиланням на ч.1 ст.203, ч.1-2 ст.215 ЦК
України, ст.188, ч.ч.1,3 ст.291 ГК України,
зроблений з порушенням норм
матеріального права, зокрема ст.204, ч.2
ст.215, ч.1 ст.598, 627, 629, ч.ч.1,3 ст.651, ч.2,3 ст.658
ЦК України. Також представник вважає,
що норми ГК України на спірні
правовідносини не поширюються, а права
ОСОБА_3 який не був стороною договору на
момент його укладання не можуть бути
порушені. Також представник апелянта
посилався на пропуск позивачем строку
позовної давності. Крім цього
представник зазначив, що безпідставно
визнавши недійсною частину тексту
пункту 9.6 Договору оренди від 21 травня
2008 року, суд неправомірно задовольнив
вимоги ОСОБА_3 до банку про стягнення
орендної плати, пені, комунальних
витрат за період з жовтня 2013 року по
серпень 2014 року - не надавши оцінку тим
обставинам, що з 01 листопаду 2013 року
договір оренди припинений внаслідок
односторонньої відмови банку від
договору оренди згідно п. 9.6, 9.8 Договору
оренди від 21 травня 2008 року, приміщення
об'єкту оренди звільнені, про що з боку
банку був складений відповідний Акт
повернення майна з оренди. Але позивач
за первісним позовом необгрунтовано
ухилявся від його підписання, що
послужило підставою для звернення
банку з зустрічним позовом до ОСОБА_3 у
цій справі - про зобов'язання прийняти
майно з оренди та підписати
відповідний акт від 01.11.2013 р. (порушення
судом ч. 1 ст. 212 ЦПК України, ч. 3 ст. 651, ч.2
ст. 653, ст. 762, ч. 1 ст. 785, ч. 2 ст. 795 ЦК
України).

Також представник зазначив, що
задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з банку моральної шкоди, суд
не застосував норму законодавства, яка
підлягала застосуванню до даних
правовідносин, а саме п.4 ч.1 ст.611 ЦК
України та також не встановив
наявність противоправної чи
незаконної поведінки банку. Також
представник зазначив, що по вимозі
ОСОБА_3 про зобов'язання банка передати
орендоване приміщення по акту
прийому-передачі відсутнє порушене
право позивача, яке підлягає захисту в
судовому порядку, оскільки саме
позивач не здійснює дій по прийняттю з
оренди об'єкта оренди та відмовляється
підписати відповідний акт
прийому-передачі. Зі змісту позовної
заяви позивача за первісним позовом
вбачається, що вимоги про повернення
об'єкту оренди взагалі не обґрунтовані
жодними підставами. Як слідує з
останніх уточнень до позовної заяви за
підписом представника ОСОБА_3, ОСОБА_6,
від 21 липня 2014 року, уточнення позову
стосувались не тільки збільшення
нарахування орендної плати та інших
платежів, які, на думку позивача за
первісним позовом, необхідно стягнути
з банку, а й доповнення предмету позову
фактично новими додатковими вимогами -
про зобов'язання банку передати ключі
та всі документи, що були отримані при
прийомі приміщень в оренду. Ні з
уточнень до позову, ні з позову не
вбачається про які документи йдеться
мова. Дане питання взагалі не було
предметом дослідження у справі. При
цьому додаткові вимоги ОСОБА_3 до банку
про зобов'язання передати ключі та всі
документи, що були отримані при прийомі
приміщень в оренду не є збільшенням
розміру позовних вимог, а є по суті
зміною предмету позову шляхом
викладення заявлених вимог в новій
редакції. Крім цього, представник
апелянта вважає, що судом
необґрунтовано були задоволені вимоги
ОСОБА_3 до Банку про відшкодування
витрат на правову допомогу у розмірі
10000 грн. та про стягнення з Банку
судових витрат у розмірі 3 441 грн.,
оскільки в матеріалах справи відсутній
розрахунок витрат на правову допомогу,
відсутній договір про надання правової
допомоги. Крім того позивачем ОСОБА_3
судовий збір було сплачено не в повному
розмірі, на що суд першої інстанції
також не звернув уваги.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала подану апеляційну
скаргу. Представники позивача, позивач
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги. По справі
оголошувались перерви, сторонами
додавались письмові пояснення (т.3.
а.с.126), заперечення (т.3, а.с.161-164, т.3, а.с.
170-173) та додаткові матеріали та
розрахунки (т.3, а.с. 130-151, т.3, а.с. 155-156).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково
виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та
задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
через порушення прав позивача
укладеним його правопопередником
пунктом договору оренди, який судом
було визнано недійсним, та
неправомірну односторонню відмову від
виконання умов договору оренди позивач
має право на стягнення заборгованості
з орендної плати, пені, заборгованості
по сплаті комунальних послуг,
компенсації завданої моральної шкоди,
а також понесених затрат на правову
допомогу. В заявку з цим, судом першої
інстанції прийнято рішення про
зобов'язання відповідача повернути
спірні нежитлові приміщення позивачу
шляхом складання відповідного акту
прийому-передачі, згідно договору
оренди нерухомого майна від 21 травня 2008
року, передачею ключів та всіх
документів, що були отримані при
прийомі приміщень в оренду, а в
задоволенні зустрічного позову було
відмовлено.

Разом з тим, з наданої судом
першої інстанцією кваліфікацією
спірних правовідносин та висновками
суду щодо обставин справи колегія
суддів погодитись в повному обсязі не
може виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
21.05.2008 року між ТОВ «Емералд
Констракшен» та ВАТ «ВТБ БАНК» був
укладений договір оренди нерухомого
майна, згідно якого ТОВ «Емералд
Констракшен» передало в строкове
платне користування банку 55/100 частин
офісно-адміністративного комплексу,
загальною площею 1292,2 кв.м., який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
строком на сім років (т.1, а.с. 9-17).
Пунктом 9.3. договору оренди нерухомого
майна від 21.05.2008 року встановлено, що
реорганізація орендодавця чи орендаря,
перехід права власності на об'єкт
оренди третім особам не визнається
підставою для зміни умов чи припинення
дії цього договору. Цей договір
зберігає свою силу для нового власника
(власників) об'єкта оренди (т.1, а.с. 16).

16.07.2009 року між ТОВ «Емералд
Констракшен» та ВАТ «ВТБ БАНК» було
укладено договір про внесення змін до
договору оренди нерухомого майна (т.1,
а.с. 18-20).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_3 набув право власності
на офісно-адміністративний комплекс
загальною площею 2345,00 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до
складу якого входить також об'єкт
оренди, на підставі договору
купівлі-продажу від 25.07.2009 року,
укладеного між ним та ТОВ «Емералд
Констракшен» (т.1, а.с. 21-34).

Спір між сторонами виник, щодо порядку
реалізації права на односторонню
відмову від виконання договору оренди
орендарем та визначення правових
наслідків такої відмови. При цьому
зустрічний позов базувався на тому, що
договір оренди припинив свою дію, а
тому відповідач неправомірно
відмовився від підписання акту прийому
-передачі. Заперечення проти
підписання цього акту прийому-передачі
ґрунтувались на факті завдання шкоди
орендованому майну та спору щодо його
стану. При цьому суд першої інстанції у
відкритому судовому засіданні, яке
відбулось 21.07.14 р. безпосередньо перед
ухваленням рішення по суті заявлених
вимог роз'єднав розгляд позовних вимог,
не врахувавши пов'язаність заявлених
підстав та предмету позову, заперечень
один проти одного, не надавши
відповідного мотивування запереченням
представника відповідача, який
обґрунтовано звертав увагу суду першої
інстанції на не усунення протиріч в
процесуальної позиції представників
позивача (т.3, а.с. 27 оборот) та на
доцільність спільного їх розгляду. На
думку колегії суддів. суд першої
інстанції помилково ухвалою від 21
липня 2014 року виділив позовні вимоги
ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ БАНК» в особі
відділення «Одеська регіональна
дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК» про стягнення
грошової суми на приведення приміщення
у попередній стан у розмірі 1305720 грн. та
грошової компенсації за те, що
приміщення не будуть
використовуватися на протязі двох
місяців при проведенні ремонту у
розмірі 963389,89 грн. в самостійне
провадження (т.3, а.с.32-33). Відповідно
подальший розвиток процесуальної
діяльності апеляційного суду
обмежений звуженим предметом позовних
вимог, правих підстав та меж розгляду
справи судом першої інстанції. З
вказаних міркувань колегія суддів
враховує та надає оцінку лише доводам
апеляційної скарги, які стосуються
того предмету позовних вимог, які стали
предметом судового розгляду.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги
та перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції колегія суддів констатує
порушення вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України,
що у сукупності з невірним
застосуванням норм матеріального
права та невідповідності висновкам
суду обставинам справи є підставою для
скасування прийнятого судового
рішення та прийняття нового судового
рішення в порядку ст.. 309 ЦПК України.
При цьому колегія суддів пов'язана
залишеними між сторонами судом першої
інстанції обсягом позовних вимог та
відповідними підставами позову.

Так, приймаючи рішення по справі та
задовольнивши частково позовні вимоги
та відмовивши в задоволенні зустрічних
позовних вимог суд першої інстанції
дійшов до взаємовиключного правового
висновку щодо чинності договору оренди
нерухомого майна та про зобов'язання
апелянта повернути орендодавцеві
об'єкт оренди (т.3, а.с. 45-46). При цьому
якщо виходити з того, що договір оренди
є чинним, проте було порушено право
орендодавця на отримання орендної
плати, то позивач логічно заявив
позовні вимоги про стягнення
заборгованості. Разом з тим, за логікою
позивача, який сам не допускає
одностороннього розірвання
(припинення) договору оренди, останній
автоматично припинитися не міг, тому
зобов'язати повернути спірній об'єкт,
за користування яким стягуються
грошові кошти, без пред'явлення
позовних вимог про припинення
договору оренди за іншою датою, аніж
визначеною відповідачем по первинному
позову та іншою правовою підставою
(порушення орендарем порядку сплати) є
неможливим та таким, що протирічить
ст.ст. 10,11 ЦПК України.

Вказана процесуальна ситуація є
наслідком невиконання судом першої
інстанції ст.ст. 130 156 ЦПК України,
постанови пленуму ВСУ «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» та не може бути
усунута апеляційним судом Одеської
області через специфіку стадії
апеляційного провадження на якої не
передбачено уточнення підстав та
предмету позову. В судовому засіданні в
суді апеляційної інстанції сторона
позивача наполягала на іншій даті
припинення договору оренди за згодою
сторін, що зафіксовано технічними
засобами фіксації процесу, проте
одночасно підтвердила наявність спору
щодо розміру збитків, завданих
нерухомому майну. Вказана частина
виділених позовних вимог знаходиться
в провадженні Приморського районного
суду м. Одеси (головуючий - суддя Абухів
Р.Д.). Відповідно здійснюючи перевірку
доводів апеляційної скарги, апеляційна
інстанція пов'язана нормами, які
регламентують відповідну процесуальну
діяльність та не може встановлювати в
межах цього провадження факти, що
стосуються іншого провадження, хоча
судом першої інстанції вказане не було
враховано.

Оскільки доводи апеляційної скарги
знайшли своє підтвердження у
відповідній частині, то рішення суду в
частині задоволення позовних вимог
про зобов'язання відповідача ПАТ «ВТБ
БАНК» повернути нежитлові приміщення,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
власнику - орендодавцю ОСОБА_3 шляхом
складання відповідного акту
прийому-передачі, згідно договору
оренди нерухомого майна від 21 травня 2008
року, передачею ключів та всіх
документів, що були отримані при
прийомі приміщень в оренду підлягає
скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК
України з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про невірне
застосування норм матеріального права
при задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним п.9.6. Договору
оренди нерухомого майна від 21 травня 2008
року у наступній частині:
«одностороннє розірвання цього
договору і одностороння відмова від
виконання чи зміна його умов не
допускається за винятком випадків:
дострокового розірвання цього
договору за ініціативою орендаря, у
разі коли у нього відпала необхідність
в оренді об'єкта оренди», то колегія
суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині суд першої інстанції погодився
з позицією позивача щодо його
недійсності, кваліфікувавши його як
такий, що протирічить вимогам закону,
зокрема ч.ч.1, 3, 4 ст. 291 ГК України, ч. 1
ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а
тому визнав відповідну частину
договору недійсною. При цьому суд
першої інстанції не врахував, що ГК
України, не розповсюджується на
відносини за участю фізичних осіб, а
стаття 188 ГК України допускає зміну та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку, якщо інше не
передбачено законом або договором. При
цьому слід розрізняти відмову від
виконання договору (ч. 3 ст. 653 ЦК
України) та його розірвання як наслідок
порушення прийнятих на себе
зобов'язань (ч. 2 ст. 653, ст. 783 ЦК України).
Оскільки нікчемність такого роду
домовленості законом не встановлена,
відповідно п. 9.6. договору слід
визнавати оспорюваним. При цьому про
його наявність в тексті договору було
відомо позивачу з моменту переходу до
нього права власності, тобто з 25.07.2009
року (т.1, а.с. 21-34). Відповідно колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги щодо оцінки вказаної частини
пункту 9.6. як такого, що є недійсним та
порядку обчислення строків позовної
давності (ст.ст. 256, 261 ЦК України) щодо
його оспорення знайшли своє
підтвердження, а тому рішення суду в
цій частині підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення в цій
частині про відмову в задоволенні
відповідних позовних вимог про
визнання недійним частини п. 9.6.
договору.

При цьому відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про стягнення
заборгованості з орендної плати
колегія суддів виходить з наступного.
Позивач обґрунтовуючи позов посилався
на чинність договору оренди через
недійсність пункту договору 9.6. та
неможливість односторонньої відмови
від виконання обов'язків щодо сплати
орендної плати за користування спірним
об'єктом. При цьому позовні вимоги щодо
тлумачення п. 9.6. та п. 20 договору про
внесення змін від 16.07.2009 року у їх
системному зв'язку в порядку ст. 637 ЦК
України позивачем не заявлялись.

Відповідач заперечував чинність
договору оренди вважаючи його
припиненим в зв'язку з односторонньою
відмовою від виконання договору
оренди. При цьому позовні вимоги про
визнання договору оренди припиненим в
зв'язку з наявністю спору щодо його
існування як юридичного факту не
заявляв. Вирішуючи спір по суті суд
першої інстанції не з'ясувавши
специфіку спірних правовідносин,
предмет спірних правовідносин, не
роз'яснив в порядку ст.ст. 10, 11, 130 ЦПК
України необхідність уточнення
фактичних та правових підстав
заявленого первинного позову при
очевидності спірної ситуації. Вказане
право відсутнє у суду апеляційної
інстанції, тому відмовляючи в
задоволенні цих позовних вимог,
апеляційний суд вважає, що стягнення
орендної плати було здійснено не з тих
правових та фактичних підстав, які б
могли мати місце в цій справі. При цьому
припустивши вихід за межи заявлених
позовних вимог в частині тлумачення
окремих умов договору суд першої
інстанції вирішив спір виходячи з
невірно встановлених обставин справи,
та встановивши тлумачення договору та
змін до нього, яке пропонується
сторонами.

Крім того, доводи апеляційної скарги в
частині відсутності законних підстав
для покладення на відповідача
обов'язку щодо відшкодування моральної
шкоди завданої порушенням умов
договору на підставі ст. 611 ЦК України
також знайшли своє підтвердження. За
змістом вказаної статті та
роз'ясненнями Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» відшкодування моральної шкоди
здійснюється в договірних відносинах
лише у випадках якщо воно прямо
передбачено в законі або в договорі.
Ані закон в цій частині, ані договір
таких підстав не містить.

Відповідно колегія суддів скасовує
рішення суду в частині часткового
задоволення позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди та
ухвалює нове рішення в цій частині про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо стягнутих судових витрат, то
задовольнивши позовні вимоги
частково, суд першої інстанції
здійснив стягнення витрат на правову
допомогу в розмірі 10 000 грн., а також
судових витрат у розмірі 3 441 грн. Як
роз'яснив ВССУ в п. 47 постанови «Про
застосування судами законодавства про
судові витрати у цивільних справах»
при стягненні витрат на правову
допомогу слід враховувати, що особа,
яка таку допомогу надавала, має бути
адвокатом (стаття 6 Закону України від 05
липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність") або іншим
фахівцем у галузі права незалежно від
того, чи така особа брала участь у
справі на підставі довіреності, чи
відповідного договору (статті 12, 42, 56
ЦПК). Розмір витрат на оплату правової
допомоги визначається за домовленістю
між стороною та особою, яка надає
правову допомогу. Разом із тим
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлений Законом
України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах". Пленум ВССУ
також звернув увагу в п. 48, що підстави,
межі та порядок відшкодування судових
витрат на правову допомогу, надану в
суді як адвокатом, так і іншим фахівцем
у галузі права, регламентовано у пункті
2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88,
89 ЦПК. Витрати на правову допомогу,
граничний розмір якої визначено
відповідним законом, про що зазначено в
пункті 47 цієї постанови, стягуються не
лише за участь у судовому засіданні при
розгляді справи, а й у разі вчинення
інших дій поза судовим засіданням,
безпосередньо пов'язаних із наданням
правової допомоги у конкретній справі
(наприклад, складання позовної заяви,
надання консультацій, переклад
документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені. Відсутність документального
підтвердження витрат на правову
допомогу, а також розрахунку таких
витрат є підставою для відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
таких витрат.

Між тим, в матеріалах справи відсутній
розрахунок витрат на правову допомогу,
відсутній договір про надання правової
допомоги. Крім того, позивачем ОСОБА_3
судовий збір було сплачено не в повному
розмірі, проте здійснено його
стягнення на користь позивача в
повному обсязі. Відповідно доводи
апеляційної скарги у відповідній
частині знайшли своє підтвердження, а
рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню з
відмовою у стягненні витрат на правову
допомогу та по сплаті судового збору в
порядку ст. 88 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову колегія суддів виходить з того,
що звертаючись з ним до суду відповідач
посилався на те, що відповідно до п.9.1
договору оренди від 21.05.2008 року, даний
договір було укладено строком на сім
років. Обчислення строку договору
оренди починається з моменту
підписання акту прийому-передачі в
оренду. Згідно ч.2 п.14 Договору про
внесення змін від 16.07.2009 року, ч.1 ст.770 ЦК
України, ОСОБА_3 став правонаступником
прав та обов'язків орендодавця - ТОВ
«Емералд Констракшен» за договором
оренди від 21.05.2008 року. 21.06.2011 року Банк
набув право власності на два нежитлові
приміщення за адресою: АДРЕСА_2, тому з
21.10.2013 року в зазначених нежитлових
приміщеннях розпочало свою роботу
Відділення «Одеської регіональної
дирекції» ТОВ «ВТБ БАНК». При цьому
наполягаючи на правомірності своїх дій
відповідач посилався на п.п.9.6., 9.8.
договору оренди від 21.05.2008 року, а тому
вважав правомірним розірвання
договору оренди без звернення до суду
шляхом попередження ОСОБА_3 у письмовій
формі не менш ніж за 2 місяця до дати
дострокового розірвання цього
договору. Механізм розірвання договору
оренди передбачений п.п.2.5., 2.6., 9.6., 9.8
проте в частині його реалізації виник
спір між сторонами. суд першої
інстанції не звернув на це уваги, та не
роз'яснив право сторони на пред'явлення
відповідного позову про визнання
договору припиненим. При цьому ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 21.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
були роз'єднані у різні провадження.
Позовні вимоги про визнання частини
договору оренди від 21.05.2008 року
недійсною; стягнення заборгованості зі
сплати орендної плати, пені,
комунальних послуг; стягнення
моральної шкоди, витрат на правову
допомогу, судового збору; зобов'язання
повернути нежитлові приміщення,
складання акту прийому-передачі,
повернення ключів і документів разом з
вимогами зустрічного позову Банку
залишені у розгляді даного складу суду,
а вимоги про стягнення грошової суми на
приведення приміщень у попередній стан
у розмірі 1.305.720 грн.; грошової
компенсації за те, що приміщення не
будуть використовуватися на протязі
двох місяців при проведенні ремонту, у
сумі 963.389,89 грн., виділені у окреме
провадження. При цьому розділивши
позовні вимоги по первинному позову не
звернув уваги на те, що заперечення
проти підписання акту прийому-передачу
ґрунтується на факті завдання шкоди
орендованому майну під час його
експлуатації, а тому задоволення
позовних вимог в цій частині є
процесуально неможливим з врахуванням
ситуації, яка штучно була створена
судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки, доводи
апеляційної скарги знайшли своє
частково підтвердження, а судом
апеляційної інстанції встановлені
порушення норм матеріального та
процесуального права колегія суддів
задовольняє апеляційну скаргу та
скасовує на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 21 липня 2014
року та приймає нове рішення про
відмову в задоволенні первинних та
зустрічних позовних вимог, роз'яснюючи
право на пред'явлення відповідних
позовних вимог за уточненими
фактичними та іншими правовими
підставами в межах існуючого
провадження або шляхом пред'явлення
нових позовів.

В зв'язку зі скасуванням рішення суду в
повному обсязі окрема ухвала щодо
порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, які мають
наслідком формальне вирішення спору в
суді апеляційної інстанції не
ухвалюється.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, п.п. 3, 4 ч. 1. ст. 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ БАНК» (далі - ПАТ «ВТБ БАНК») -
Дразніної М.Є. на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 21 липня 2014
року - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 липня 2014 року - скасувати,
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ
БАНК» в особі відділення «Одеська
регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК»
про визнання недійсним договору оренди
(частково), стягнення заборгованості з
орендної плати, пені, комунальним
платежам, відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ПАТ
«ВТБ БАНК» до ОСОБА_3 про зобов'язання
прийняти з оренди частину
офісно-адміністративного комплексу та
підписати акт прийому-передачі з
оренди Об'єкта оренди від 01.11.2013 року, -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

А.М.
Кварталова

О.М. Таварткіладзе