Провадження № 2/641/84/2014
Справа № 641/3985/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року

Комінтернівський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого судді - Чайка І.В.,

за участю секретаря- Алієвої І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особа - приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4
про визнання договору дарування
недійсним ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання договору
дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідченого 04.03.2013 року приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 недійсним.

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали та
пояснили, що відповідачка є донькою
позивача, та вони домовилися, що між
ними буде укладено договір дарування
належної позивачу квартири АДРЕСА_1 за
умовою, що позивач та його дружина
залишаться мешкати в квартирі до
смерті, а після смерті останнього з них
- позивача або його дружини, право
власності на квартиру перейде до
відповідачки. Оформленням документів у
нотаріуса займалася відповідачка.
04.03.2013 року батько з донькою прийшли до
нотаріуса, який надав ім для
ознайомлення договір дарування, до
якого не було включено пункту про
постійне мешкання до смерті позивача
та його дружини в квартирі. За
проханням ОСОБА_1 нотаріус включив п. 10
до договору. Зміст договору нотаріус
йому не роз*яснив, Але, коли наступного
дня позивач дома прочитав договір, то
зрозумів, що в договір не включені
істотні його умови, яки були поставлені
ним перед відповідачкою для укладення
договору дарування - що перехід права
власності до відповідачки відбудеться
тільки після смерті позивача та його
дружини. Позивач звернувся до доньки з
проханням розірвати договір дарування
квартири, але вона звинуватила його в
тому, що він бажає залишити квартиру
дружині, а його дружину в тому, що вона
та її діти бажають заволодіти спірною
квартирою. Відповідачка запевнила
батька та його дружину в тім, що вона в
квартирі мешкати не буде, а позивач з
дружиною будуть мешкати в квартирі
постійно до смерті. Позивач вважає, що
зміст укладеного ним правочину
суперечить ст. 203 ЦПК України, так як
він суперечить вимогам закону.
Відповідачка мешкає в Туреччині, де у
неї сім*я. Вона зазначила позивачу, що
коли приїде в Україну, то вони вирішать
питання по квартирі. Відповідачка
звернулася до приватного нотаріуса
ОСОБА_4, який посвідчив її заяву , що
вона сповіщає жінку позивача ОСОБА_5 що
до суду та правоохоронних органів з
питань її виселення або зняття з
реєстраційного обліку зі спірної
квартири звертатися не буде , а також
не буде сама реєструватися в квартирі
протягом її життя та життя батька.
Позивач вважає, що він помилявся щодо
обставин, яки мають істотне значення
при вчиненні правочину, тому укладений
між ним та відповідачкою договір
дарування повинно бути визнано
недійсним.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнала, та
пояснила, що позивач - батько
відповідачки наполягав на укладенні
між ними договору дарування квартири
АДРЕСА_1. Вони разом звернулися до
нотаріуса, який роз*яснив їм про
перехід права власності на квартиру на
відповідачку з моменту укладення
договору. Також нотаріус роз*яснив, що,
якщо позивач бажає, щоб право
власності на квартиру перейшло донці
після його смерті, то треба укласти
інший правочин. Але позивач наполягав
саме на укладенні договору дарування,
поясняючи, що він бажає бути впевненим,
що власницею квартири є саме донька.
Одним побажанням, яке висунув позивач,
було те, що б він та його дружина
залишилися мешкати в квартирі до
смерті. Оскільки таке бажання позивача
не суперечило ч. 1 ст. 725 ЦК України, тому
і було укладено договір дарування з
встановленням обов'язку, та до договору
включено п. 10, відповідно до якого
позивач та його дружина мають право
постійного проживання та реєстрації в
подарованій квартирі. Домовленості між
позивачем та відповідачем про те, що
квартира переходить до відповідачки
лише після смерті позивача та його
дружини, не було. Позивач бажав укласти
саме договір дарування, вчиняв дії щодо
його укладення - отримав витяг з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності на квартиру, замовив
проведення оцінки квартири .
Представник не заперечувала проти
того, що витрати на отримання
документів для укладення договору
дарування здійснювала відповідачка,
так як батько посилався на тяжке
матеріальне становище. Крім того,
квартира, яку позивач подарував
доньці, належала йому також на
підставі договору дарування, тому він
знав про природу такого правочину, як
дарування, та про його наслідки.

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4
у судовому засіданні пояснив, що
пом*ятає і позивача і відповідачку, він
посвідчував договір дарування, згідно
якого позивач подарував відповідачці
квартиру. Вони прийшли до нього разом і
позивач просив укласти саме договір
дарування. До посвідчення договору він
перевірив дієздатність сторін,
встановив намір ОСОБА_1, який бужав
укласти з донькою ОСОБА_3 саме договір
дарування квартири, а не будь-який
інший договір, роз'яснив сторонам
правові наслідки укладання даного
договору, надав договір для
ознайомлення дарувальнику та
обдарованому, після чого ОСОБА_1
попросив внести до договору пункт,
яким встановлювалось, що
зареєстровані в квартирі особи мають
право постійної реєстрації та
проживання в квартирі. За згодою сторін
такий пункт було внесено до договору
дарування. Інших зауважень до договору
дарування ОСОБА_1 не висловлював.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 власноруч підписали
договір дарування. 07 березня 2013року
позивач та відповідачка повернулися до
нотаріуса, та попросили посвідчити
заяву за змістом якої донька- ОСОБА_3
гарантувала виконання п. 10 договору
дарування про надання постійного
проживання та реєстрації
зареєстрованим на день підписання
договору дарування особам, та
сповіщала жінку позивача , що до суду та
правоохоронних органів з питань її
виселення або зняття її з
реєстраційного обліку з квартири
звертатися не буде . Вимоги про
розірвання договору дарування позивач
не висловлював. Нотаріус посвідчив
таку заяву. Нотаріус вважає,що не має
підстав для визнання укладеного ним
договору дарування між сторонами по
справі недійсним.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, представника
відповідача, та третьої особи -
приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4,
допитавши свідків, вивчивши матеріали
справи , суд вважає,що позов не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої
речі укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 725 ЦК України передбачено,
що договором дарування може бути
встановлений обов*язок обдарованого
вчинити певну дію майнового характеру
на користь третьої особи або
утриматися від її вчинення ( передати
грошову суму чи інше майно у власність,
виплачувати грошову ренту, надати
право довічного користування дарунком
чи його частиною, не пред*являти вимог
до третьої особи про виселення тощо).
Дарувальник має право вимагати від
обдарованого виконання покладеного на
нього обов*язку на користь третьої
особи. У разі смерті дарувальника ,
оголошення його померлим , визнання
безвісно відсутнім чи недієздатним
виконання обов*язку на користь третьої
особи має право вимагати від
обдарованого особа, на користь якої
встановлений цей обов*язок.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину. У звязку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно ст.ст.
229 - 233 ЦК України правочин, вчинений
під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(ст. 229 ЦК України) мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним
повинна довести, що така помилка дійсно
мала місце, а також що вона має істотне
значення. Не є помилкою щодо якості
речі неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, доказуванню підлягає наявність
помилки ОСОБА_1 у розумінні правочину,
його наслідків, прав і обов`язків
сторін.

Із договору дарування квартири
від 04 березня 2013 року, укладеного між
ОСОБА_1 та його донькой ОСОБА_3
вбачається, що він підписаний
власноруч дарувальником та
обдаровуваним, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за р. №139. ( а.с.
5-6)

Зі змісту пункту 11 зазначеного
договору вбачається, що вимоги
законодавства щодо змісту й правових
наслідків правочину, що укладався між
сторонами договору, норми ст. 726,727 ЦК
України роз'яснені їм нотаріусом. При
цьому сторони договору стверджували (
п. 9 Договору ), що цей договір не носить
характеру уявного та удаваного
правочину. Крім того, дарувальник
стверджував ( п. 13 Договору ), що
дарування здійснено ним за доброю
волею, без будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального.

Так, із пояснень приватного нотаріуса
ОСОБА_4 вбачається, що перед
посвідченням договору дарування ним
роз`яснювалася ОСОБА_1 природа
правочину та його наслідки, після чого
він, усвідомлюючи безоплатний перехід
до доньки права власності на квартиру,
просив посвідчити договір дарування.

Відповідно до п. 10 договору дарування,
укладеного між сторонами по справі, «
сторони домовилися , що особи,
зареєстровані на момент вчинення
цього договору, мають право постійного
проживання та реєстрації.» ( а.с. 6)

Внесення до договору дарування п. 10 за
пропозицією ОСОБА_1 , підтверджує ту
обставину, що він уважно читав договір,
та маючи мету внести доповнення до
нього, скористався своїм правом, та
тільки після внесення істотних для
нього умов, підписав договір дарування
квартири на користь відповідачки.

Внесення п. 10 до договору дарування
повністю відповідає вимогам ст. 725 ЦК
України.

07 березня 2013 року , то б то через 3 дні
після укладення договору дарування ,
приватний нотаріус ОСОБА_4 посвідчив
заяву ОСОБА_3 , яка прийшла разом з
ОСОБА_1 , про те що вона гарантує
виконання п. 10 договору дарування про
надання постійного проживання та
реєстрації зареєстрованим на день
підписання договору особам, та при
цьому сповіщає ОСОБА_5 - дружину ОСОБА_1,
що до суду та правоохоронних органів з
питань її виселення або зняття з
реєстраційного обліку з квартири
АДРЕСА_1 звертатися не буде, та не буде
особисто реєструватися у
вищезазначеній квартирі протягом
проживання в ній ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( а.с.
8)

Таким чином, при другому відвідувані
нотаріуса, через декілька днів після
укладення договору дарування, ОСОБА_1
не висловлював бажання укласти інший
договір, замість договору дарування,
або розірвати вже укладений договір
дарування , а мав на меті отримання
додаткових гарантій виконання ОСОБА_3
п. 10 вже укладеного на її користь
договору дарування.

Наведене свідчить, що позивач,
звернувшись до нотаріуса з проханням
посвідчити угоду, бажав укласти саме
договір дарування квартири , а не
спадковий договір чи договір
довічного утримання, або заповіт, про
що вказував позивач.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача, що він помилявся
щодо характеру самої нотаріальної дії,
вважаючи, що оформляє спадкови й
договір, не підтверджено будь-якими
доказами, напроти, спростовується
наведеними вище поясненнями нотаріуса
ОСОБА_4, внесенням на прохання позивача
п. 10 до договору дарування, та
присутність разом з донькою у
нотаріуса при складенні та посвідченні
заяви від 07.03.2013 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи спірна квартира належала
позивачу також на підставі договору
дарування, посвідченому 23.03.2002 року
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10, то б
то позивач раніше приймав участь при
укладенні саме договору дарування та
знав наслідки його укладення.

Допитана у судовому засіданні
жінка позивача - ОСОБА_5 пояснила, що зі
слів чоловіка їй стало відомо, що в
березні 2013 року він оформив договір
дарування - подарував своїй донці -
ОСОБА_3 квартиру , в який вони мешкають.
Але, коли він прийшов додому та уважно
прочитав договір, то зрозумів, що
укладено не той правочин, який він
бажав. Він бажав, щоб квартира перейшла
до доньки після їх смерті . Вона вважає,
що він бажав скласти заповіт.

Свідок ОСОБА_11 пояснив у судовому
засіданні, що позивач його товариш, та з
його слів йому відомо, що він бажав ,
щоб після його смерті його квартира, в
який він мешкає, перейшла доньки -
відповідачці по справі. 05.03.2013 року
ОСОБА_1 подзвонив йому та сказав, що
зробив помилку - подарував свою
квартиру донці, що нотаріус йому не
роз*яснив наслідків договору
дарування. ОСОБА_1 хвилювався, що його
та його жінку можуть висилити з
квартири, та казав, що бажав, щоб
квартира перейшла до доньки лише після
його смерті та смерті його дружини.

Допитана у судовому засіданні
свідок ОСОБА_2 - онука позивача та
донька відповідачки дала пояснення, що
дідусь запропонував її матері
подарувати належну йому квартиру,
бажав щоб квартира належала їй ще за
його життя. Грошей у нього не було, тому
він попросив відповідачку нести
витрати по оформленню угоди .
Наступного дня після оформлення угоди
у нотаріуса подзвонив дідусь, та
сказав, що жінка дідуся ОСОБА_5
хвилюється, що її після смерті дідуся
випишуть з цієї квартири. Дідусь
приїхав до них додому та вони з мамою
вирішили скласти документ, яким було
передбачено, що жінка дідуся буде
мешкати в квартирі постійно. 09.03.2013 року
свідок з відповідачкою уїхали до
Туреччини, та після цього дідусь став
дзвонити та пропонувати розірвати
договір дарування, але приїхати мати не
може, так як працює у Туреччині, та
зараз не має можливості нести витрати
на поїздку в Україну.

Таким чином , матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів того, що договір
дарування спірної квартири було
укладено ОСОБА_1 внаслідок помилки, не
підтвердили це і у судовому засіданні
допитані свідки, так як вони не були
присутнім під час укладення договору
дарування, а відомості про намір
позивача їм відомо лише з його слів.

За таких обставин суд
дійшов висновку про те, що позивач не
довів у суді, що договір дарування
квартири вчинено ним під впливом
помилки та у задоволенні позову про
визнання договору дарування недійсним
належить відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3
третя особа - приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Мотивоване рішення виготовлено 20.03.2014
року.

Суддя: І. В. Чайка