Справа № 442/6149/13
Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/479/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді
Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю представника ДКП
«Стебниктеплокомуненерго» - Дудки М.М.,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державного комунального підприємства
«Стебниктеплокомуненерго» на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 02 жовтня 2013 року
у справі за позовом Державного
комунального підприємства
«Стебниктеплокомуненерго» до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
теплопостачання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 02 жовтня 2013
року у задоволенні вищезазначеного
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ДКП
«Стебниктеплокомуненерго».

Апелянт не погоджується з рішенням
суду першої інстанції та вважає, що
воно ухвалене з порушенням норм
діючого законодавства України.

Апелянт вважає, що суд не дав належної
оцінки рішенню Міжвідомчої комісії,
яким відповідачу надано дозвіл на збір
необхідних даних для виготовлення
проектної документації, а не дозвіл на
виконання робіт з відключенням його
квартири від централізованого
опалення.

Апелянт стверджує, що відповідач не
отримав дозвіл Комісії на проведення
робіт по відключенню його квартири від
системи централізованого опалення,
тому відключення його квартири від
системи централізованого опалення є
самовільним, що підтверджується актом
від 22.01.2010 року.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не дав належної оцінки
Рішенню виконкому Стебницької міської
ради від 21.03.2007р. №73, яким затверджено
План із схемою перспективного розвитку
системи централізованого
теплопостачання м. Стебник.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Загальними засадами цивільного
законодавства серед іншого є
справедливість, добросовісність та
розумність (п. 6. ч. 1. ст. 3 ЦК України).

Цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки - установлено
статтею 11 ЦК України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 14 ЦК
України, цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства. Особа не може бути
примушена до дій, вчинення яких не є
обов'язковим для неї.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 ЦК
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 ЦК України.

Спеціальним законом, який регулює
суспільні відносини, що є предметом
судового спору є Закон України "Про
житлово-комунальні послуги". Цей Закон
визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону,
житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг.
Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, власники, виробники,
виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги").

Відповідно до частини першої статті 4
зазначеного Закону, законодавство
України у сфері житлово-комунальних
послуг базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому
такому праву прямо відповідає
визначений пунктом 5 частини третьої
статті 20 цього Закону обов'язок
споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Окрім того, відповідно до абз. 6 статті 19
Закону України "Про теплопостачання"
споживач повинен щомісячно
здійснювати оплату теплопостачальній
організації за фактично отриману
теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними
загальними нормами ЦК України та
спеціальними нормами закону споживачі
зобов'язані оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

З урахуванням наведеного, ДКП
"Стебниктеплокомуненерго", звертаючись
до суду з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості за
теплопостачання та мотивуючи позов
тим, що надає останньому за місцем його
проживання послуги з теплопостачання,
зобов'язано було довести, що позивач
надав відповідачу послуги із
теплопостачання, а отримані послуги
відповідач не оплатив.

Проте, позивачем не доведено, а судом не
здобуто доказів надання позивачем
послуг із теплопостачання у розмірі та
у строки, наведені в позові.

Навпаки, суду представлені докази, й ці
докази підтверджуються представником
позивача та відповідачем, що
відповідач був відімкнутий від системи
центрального теплопостачання
позивача. Так, у матеріалах справи
міститься копія Акту від 22 січня 2010
року (а.с. 28), складеного КП "МВУЖКГ" про
відсутність батарей опалення у
квартирі відповідача. Також у
матеріалах справи наявна копія листа
КП "Міське виробниче управління
житлово-комунального господарства" від
27 січня 2010 року № 47 (а.с. 29), адресованого
ДКП "Стебниккомуненерго" про те, що у
квартирі відповідача відсутні батареї
центрального опалення, про що
складений акт. Листом також
повідомляється позивача, що зі сторони
КП "МВУЖКГ" нарахування по тепловій
енергії проводитися не буде.

Проте, позивач стверджує, що оскільки
відповідачем не було дотримано вимог
Порядку відключення окремих житлових
будинків від мереж централізованого
опалення та постачання гарячої води
при відмові споживачів від
централізованого теплопостачання,
затвердженого наказом Міністерства
будівництва, архітектури та
житлово-комунального господарства
України, від 22 листопада 2005 р. N 4 із
змінами і доповненнями, внесеними
наказом Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 6 листопада 2007 року N 169, то у
відповідача існує обов'язок сплатити
заборгованість.

Вказана правова позиція позивача є
хибною та суперечить положенням
наведених вище статей 3, 11, 14, 509
Цивільного кодексу України та статей 1,
3, 4, 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", статті 19
Закону України "Про теплопостачання".

Порушення, допущені відповідачем при
відключенні від мереж
централізованого опалення та
постачання гарячої води можуть бути
підставою для позову про припинення
дії, яка порушує право, відновлення
становища, яке існувало до порушення,
відшкодування збитків тощо, та не
можуть бути підставою для стягнення
вартості послуг із теплопостачання за
відсутності доказів надання таких
послуг.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що у задоволенні позову
належить відмовити.

Доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на законі та на висновки
суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

За наведених вище обставин, колегія
доходить висновку, що суд першої
інстанції дав належну оцінку всім
обставинам і доказам у справі в їх
сукупності та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні й
апеляційну скаргу на оскаржуване
рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
комунального підприємства
«Стебниктеплокомуненерго» відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 02 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.