22-ц/775/1300/2014(м)
Головуючий у І інстанції Сєлін Є.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Ткаченко Т.Б.,

Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Докучаєвського міського суду
Донецької області від 10 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4
до публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, треті особи:
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів
недійсними та за зустрічним позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про стягнення неустойки,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом
посилаючись на те, що 14 січня 2014 року
вона уклала угоду з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 про завдаток
на купівлю виробів предметом якої є
виготовлення та встановлення
металопластикових вікон, вартістю 13 410
грн., у розстрочку на 12 місяців. Цього ж
дня нею був підписаний кредитний
договір № 401575097 та договір
індивідуального номеру замовлення б/н
та сплачений завдаток у розмірі 50 грн.
Пізніше, ознайомившись детально зі
змістом договорів з'ясувала, що за
користування кредитними коштами вона
має сплатити не обумовлену раніше суму
у розмірі 13 410 грн., а набагато більшу - 17
166 грн. 03 коп. Тому наступного дня вона
звернулась до ОСОБА_5 з вимогою
розірвати договір. Отримавши відмову,
направила письмові заяви на адресу
останньої та публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» в яких просила
вважати укладені договори недійсними,
які також задоволені не були. Тому
просила визнати зазначені договори
недійсними, оскільки перед укладанням
кредитного договору її в письмовому
вигляді не ознайомлено із умовами
надання кредиту, у порушенні умов
договору індивідуального номеру
замовлення їй до теперішнього часу не
встановлені металопластикові вікна.
Крім того, вважала, що з боку банку мала
місце омана, оскільки її запевняли у
безпроцентному наданні кредиту та не
було враховано, що окрім пенсії на
дитину-інваліда та аліментів вона
інших доходів не має.

Під час розгляду справи в травні 2014
року фізична особа-підприємець ОСОБА_5
звернулась із зустрічним позовом до
ОСОБА_8, в якому просила стягнути з
останньої суму неустойки за договором
оскільки позивачка не виконала
передбачений договором обов'язок
прийняти виготовлені вікна, а тому
зобов'язана сплатити пеню у розмірі 0,1%
від вартості договору за кожен день
прострочення.

Рішенням Докучаєвського міського суду
Донецької області від 10 червня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ПАТ «Альфа-Банк» та
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про
визнання договорів недійсними
відмовлено.

Зустрічний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про
стягнення неустойки задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 суму неустойки
в розмірі 1 408 грн. 05 коп., судовий збір в
розмірі 243 грн. 10 коп., а разом - 1 651 грн. 15
коп. У задоволенні вимоги про стягнення
витрат на правову допомогу відмовлено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 на користь держави недоплачену
суму судового збору у розмірі 50 коп.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове про задоволення позову, а
в задоволенні зустрічного позову
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, не відповідність
висновків суду обставинам справи, які
неповно з'ясовані та недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явилися, про час
і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином
телефонограмою (а.с. 124), тому суд
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
розглянув справу без їх участі без
здійснення фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного запису
згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
письмові матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивача, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
позивачкою та відповідачами були
укладені договори кредиту та
виготовлення вікон, які відповідають
вимогам чинного законодавства і
підстави для визнання їх недійсними
відсутні.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Як встановлено судом першої інстанції,
14 січня 2014 року ОСОБА_8 та фізична
особа-підприємець ОСОБА_5 уклали угоду
про завдаток на купівлю виробів, за
умовами якої сторони підтвердили
серйозність своїх намірів на
виготовлення металопластикових вікон,
на виконання чого ОСОБА_8 передала, а
ОСОБА_5 отримала завдаток у розмірі 50
грн. (а.с. 15).

Цього ж дня, ОСОБА_8 та фізична
особа-підприємець ОСОБА_5 уклали
договір індивідуального номеру
замовлення б/н, за яким остання взяла на
себе обов'язок виготовити та передати
позивачці у власність ПВХ конструкції,
загальною площею 9,732 м2, а позивачка, в
свою чергу, зобов'язалась оплатити
ОСОБА_5 вартість виробів у сумі 13 410 грн.
(а.с. 16-17).

Перед підписанням цього Договору, між
сторонами було погоджено розмір, колір,
профіль матеріалу, а також
конфігурація та комплектація ПВХ
конструкцій, про що складено зокрема
Лист замовлення, який підписано
замірювачем та ОСОБА_8

У цей же день, ОСОБА_8 та публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк»
уклали кредитний договір № 401575097, за
умовами якого банк надав позивачці
кредит у розмірі 13 410 грн., шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на поточний рахунок фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, а ОСОБА_8
зобов'язалася повернути публічному
акціонерному товариству «Альфа-Банк»
кредит місячними платіжами в строк до 15
січня 2016 року та сплатити банку
відповідні проценти і комісії (а.с. 18-19).

Публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк» виконало свої
зобов'язання за кредитним договором,
перерахувавши на поточний рахунок
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 кошти
у розмірі 12 069 грн. (а.с. 24-25, 27).

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі наслідки
правочину, які насправді наступити не
можуть.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка посилалася на те, що при
укладанні кредитного договору її було
введено в оману, оскільки представник
банку завірив її про безвідсотковість
кредиту та перед укладенням цього
договору її у письмовому вигляді не
було повідомлено про кредитні умови та
не було враховано ті обставини, що вона
ніде не працює, має на утриманні двох
неповнолітніх дітей, один з яких є
інвалідом з дитинства, окрім пенсії на
цю дитину та аліментів, інших доходів
не має.

Як вбачається із спірного кредитного
договору, в ньому зазначені сума та
валюта кредиту, процентна ставка за
користування кредитом, тип процентної
ставки, дата остаточного повернення
кредиту. Сукупна вартість кредиту з
урахуванням вартості усіх супутніх
послуг, а також порядок повернення
кредиту, сплати процентів за його
користування та інших платежів за цим
договором визначені у Додатку № 1 до
цього договору, який є його невід'ємною
частиною та який також підписаний
позивачкою, отже суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що позивачка була
повідомлена про умови надання кредиту
та про його абсолютне подорожчання, а
тому доводи апеляційної скарги в цій
частині є безпідставними.

Відповідно до а.а. 1, 2, 3 ч. 6 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
споживач має право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин. Перебіг
цього строку розпочинається з моменту
передачі споживачеві примірника
укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється
письмовим повідомленням, яке споживач
зобов'язаний подати особисто чи через
уповноваженого представника або
надіслати кредитодавцю до закінчення
строку, зазначеного в абзаці першому
цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення
договору про надання споживчого
кредиту споживач повинен одночасно
повернути кредитодавцю кошти або
товари, одержані згідно з договором.

З відповіді публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» від 21 лютого 2014
року № 14378-23.1-б/б вбачається, що
позивачка зверталася до банку з
письмовими повідомленнями про
відкликанням своєї згоди на укладання
кредитного договору. Проте у
розірванні кредитного договору їй було
відмовлено через неповернення банку
кредитних коштів (а.с. 24).

Між тим доводи апеляційної скарги щодо
незастосування судом першої інстанції
положень ч. 6 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» є
безпідставними, оскільки позивачка в
своїх позовних вимогах просила визнати
кредитний договір недійсним і питання
про його розірвання у судовому порядку
не ставила.

З тих самих підстав не підлягають
задоволенню доводи скарги і щодо
безпідставної відмови у визнанні
недійсним договору на виготовлення ПВХ
конструкцій з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5, оскільки
фактично позивачка посилалася на
підстави розірвання цього договору, в
той час коли просила визнати його
недійсним з підстав, передбачених
ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України.

Пунктом 1.2. договору від 14 січня 2014 року
на виготовлення ПВХ конструкцій
передбачений обов'язок позивачки
оплатити та прийняти готові Вироби за
невиконання якого передбачена пеня в
сумі 0,1% від вартості договору за кожний
день прострочення (п. 4.3 договору).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
суду першої інстанції підтвердила
відмову позивачки від отримання
виготовлених ПВХ конструкцій, які їй
були доставлені за місцем проживання 13
лютого 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 ЦК України
замовник зобов'язаний прийняти роботу,
виконану підрядником відповідно до
договору підряду, оглянути її і в разі
виявлення допущених у роботі відступів
від умов договору або інших недоліків
негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

Доказів обґрунтованості причин
відмови у прийнятті виготовлених за
договором ПВХ конструкцій позивачкою
суду не надано.

Таким чином апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано
задовольнив зустрічний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 та стягнув на
її користь з позивачки пеню за
невиконання своїх обов'язків за
договором.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що з'ясувавши в
достатньо повному об'ємі обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку, суд першої
інстанції ухвалив рішення, що
відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
зазначені висновки суду не
спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів в
їх сукупності, керуючись законом.

При вирішенні справи судом першої
інстанції правильно застосовані норми
матеріального права, порушень норм
процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Докучаєвського міського суду
Донецької області від 10 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді