Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/2117/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Шевчук
А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового
засідання: Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Радомишльського районного
суду Житомирської області від 14 січня
2014 року ,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
Просила визнати відповідача таким, що
втратив право на користування житлом
за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування
позову зазначала, що спірна квартира
належить їй на праві приватної
власності. Відповідач, який є її
колишнім чоловіком, проживає в іншому
житлі, на утримання квартири, в якій
зареєстрований, коштів не надає, чим
порушує її права.

Рішенням Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 14 січня 2014 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.
Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову відмовити. Вважає,
що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що подарував свою частку
спірної квартири синові з умовою, що
він не висуватиме до нього вимоги про
виселення, зняття з реєстрації та не
відчужуватиме її без його згоди;
змушений був залишити житло через
неналежну поведінку позивачки, яка
перешкоджала йому проживати в
квартирі.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Із матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві
власності належить квартира АДРЕСА_1,
що підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав (а.с.14).

Відповідно до довідки приватного
підприємства «Житлоремсервіс-9» від 28
листопада 2013 року №2848 за вище вказаною
адресою зареєстровано три особи:
позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та
їх син ОСОБА_3 (а.с.12).

У судовому засіданні позивачка
пояснила, що просить визнати
відповідача таким, що втратив право
користування спірною квартирою з
підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Сторони є колишнім подружжям (а.с.6).

У 1999 році спірна квартира була
приватизована по 1/3 частці кожним:
ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_2(копія
свідоцтва №1296 про право власності на
житло приєднана до матеріалів справи).
02 грудня 2011 року батьки, тобто ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, подарували свої частки (1/3+1/3=2/3
частки) синові - ОСОБА_3, що
підтверджується договором дарування
частини квартири (а.с.53), а 24 жовтня 2012
року син-ОСОБА_3 подарував спірну
квартиру матері-ОСОБА_1, що
підтверджується договором дарування
квартири (а.с.13).

Виходячи з пояснень позивачки та
роз'яснень, які надані судам у пунктах
34,39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
колегія суддів переконана, що суд
першої інстанції обґрунтовано
застосував до спірних правовідносин
положення ст.405 ЦК України, оскільки
правовідносини виникли між власником
житла та попереднім членом його сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом ( абз.3 п.39
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових
прав»).

У судовому засіданні ОСОБА_2 у своїх
поясненнях ствердив, що не проживає у
спірному житлі з 2009 року. Жодної
причини, яка б обґрунтовувала його
відсутність відповідач не навів. У
зв'язку з такими поясненнями
відповідача колегія суддів акти
обстеження від 30 квітня 2013 року, 15
серпня 2013 року та 28 листопада 2013 року
сприймає критично (а.с.26-28).

Одночасно із актів від 30 квітня 2013 року,
15 серпня 2013 року, 28 листопада 2013 року та
довідки житлової організації від 28
листопада 2013 року №2849 вбачається, що
відповідач за адресою реєстрації не
проживає та витрат на утримання
спірної квартири не несе (а.с.7-10).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як на підставі доказів сторін.
Колегія суддів роз'яснила сторонам, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
та попередила про наслідки ненадання
доказів.

Відповідач ОСОБА_2 ствердив, що має у
подвір'ї спірного будинку гараж, до
якого навідується майже щотижня, але до
спірної квартири він не заходить, бо
чого туди ходити, якщо він живе в іншому
місці.

Таким чином, із 2009 року, тобто більше
одного року відповідач не проживає у
спірному житлі, у цей період із позовом
до суду про вселення не звертався, що
свідчить про втрату ним цікавості до
квартири та відсутність перешкод для
його проживання, а відтак суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про те, що відповідач більше
року не проживає у спірному житлі без
поважних причин та, встановивши такий
факт, законно, з підстав, передбачених
ст.405 ЦК України, обґрунтовано визнав
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування кватирою АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що відповідач подарував свою
частку спірної квартири синові з
умовою, що він не висуватиме до нього
вимоги про виселення, зняття з
реєстрації та не відчужуватиме її без
його згоди не відповідають дійсності,
оскільки жодних застережень із цього
проводу договір дарування частини
квартири від 02 грудня 2011 року не
містить. Навпаки, у пункті 5 договору
вказано, що його укладення не пов'язане
із виконанням обдарованим будь-яких
дій майнового або немайнового
характеру на користь дарувальників на
час укладення договору або в
майбутньому, а в пункті 8 зазначено, що
будь-які попередні домовленості, які
мали місце до укладення цього договору,
і не відображені в тексті, після
підписання договору не матимуть
правового значення.

Решта доводів апеляційної скарги також
не спростовує висновків суду першої
інстанції та додаткового правового
обґрунтування, з огляду на вище
викладене, не потребує.

Рішення законне та обґрунтоване.
Підстав для його скасування та
ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає, а відтак залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 14 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: