Єдиний унікальний номер 245/754/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/777/2014
Головуючий в I інстанції: Сазонова М.Г.
Суддя доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Жданової В.С.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Щербюк Ю.В.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Старобешівського районного суду
Донецької області від 25 листопада 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта», Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Насолода», про стягнення матеріальної
та моральної шкоди, спричиненої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Старобешівського районного
суду Донецької області від 25 листопада
2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ВАТ НАСК «Оранта», ТОВ
«Насолода», про стягнення матеріальної
та моральної шкоди, спричиненої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодився
позивач ОСОБА_1 приніс апеляційну
скаргу в якій просив рішення суду
скасувати та передати справу на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої
інстанції відповідно до ст.33 ЦПК
України може бути ініціатором
залучення до участі до справи
співвідповідача від чого він ухилився.
Також суд першої інстанції допустив
помилку у посиланні та застосуванні
положень ст.ст.1187, 1191 ЦК України до
спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги підтримав,
просив її задовольнити.

Представник відповідача ТОВ
«Насолода» в судовому засіданні
заперечував проти доводів апеляційних
скарг та просив її відхилити.

Представник відповідача ВАТ НАСК
«Оранта» в судове засідання не
з'явився, про час ті місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
від нього надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності ( а.с.67).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
представника ВАТ НАСК «Оранта»,
оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2
ЦПК України неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
дослідивши матеріали цивільної справи,
колегія суддів апеляційного суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, апеляційний суд
виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що 12
лютого 2013 року приблизно о 15 годині 40
хвилин водій ОСОБА_2 керуючи
автомобілем «ГАЗ-3307» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись
по вул. Московській у смт. Новий Світ
Старобешівського району Донецької
області, яка є другорядною по
відношенню до вул. Комсомольська,
виїхав на проїзну частину останньої та
скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2106»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_1, чим допустив
порушення вимог п.п. 10.1, 16.11 Правил
дорожнього руху України. Вироком
Старобешівського районного суду
Донецької області від 08 серпня 2013 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
кримінального правопорушення в
пред'явленому обвинуваченні за ст.286 ч.1
КК України та призначено покарання у
вигляді штрафу у дохід держави без
позбавлення права керування
транспортними засобами (а.с. 4). На час
вчинення дорожньо-транспортної
пригоди між ОСОБА_2 та ТОВ «Насолода»
укладено цивільно-правовий договір № 1
від 01 лютого 2013 року (а.с. 23-24), предметом
якого є що за дорученням замовника (ТОВ
«Насолода») виконавець (ОСОБА_2) бере на
себе зобов'язання виконати роботи з
перевезення вантажів, у строк,
зазначений в маршрутних листах.
Виконавець виконує роботу на
автотранспортному засобі замовника -
«ГАЗ-3307» державний реєстраційний номер
НОМЕР_1. 08 травня 2012 року між ТОВ
«Насолода» та ВАТ НАСК «Оранта»
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № 93/236-12, строк дії
з 16 травня 2012 року по 15 травня 2013 року
включно, предметом якого є страхування
майнових інтересів страхувальника
відносно транспортних засобів
зазначених у додатку 1 до договору (а.с.
30-39), також було укладено договір (поліс
№ АВ/7522491) обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, відповідно до якого
забезпеченим транспортним засобом є
автомобіль «ГАЗ-3307» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, строк дії з
16 травня 2012 року по 15 травня 2013 року
включено (а.с. 40). Також судом
встановлено та не заперечувалось
сторонами, що позивач не звертався до
страховика із заявою про виплачу
страхового відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції
виходив з того, що вина водія ОСОБА_2 у
вчиненні даної дорожньо-транспортної
події є встановленою та не підлягає
доказуванню, а звертаючись до суду з
позовом ОСОБА_1 вимог про відшкодування
до винної особи, яка на відповідній
правовій підставі володіла
транспортним засобом на час
дорожньо-транспортної пригоди, тобто
до водія ОСОБА_2 не пред'явив, а суд
самостійно не має повноважень
відповідно до ст.33 ЦПК України
проводити заміну неналежного
відповідача або залучення
співвідповідача. Крім того, об'єктивно
встановлено та не заперечується
сторонами, що позивач не звертався до
страхової компанії із заявою про
виплату страхового відшкодування,
тобто порушення його прав, з боку
страхової компанія де була
застрахована цивільно-правова
відповідальність ТОВ «Насолода», як
власника наземного транспортного, не
було.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтуються на вимогах матеріального
та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що правовідносини, які виникли між
учасниками дорожньо-транспортної
пригоди регулюються Главою 82 ЦК
України «Відшкодування шкоди» та
положеннями Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК
України, джерелом підвищеної небезпеки
є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Згідно роз'яснень п.6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», особою, яка
зобов'язана відшкодувати шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки,
є фізична або юридична особа, що на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору (контракту) і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно
(частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Судом встановлено, що 12 лютого 2013 року ,
в момент ДТП, ОСОБА_2, як фізична особа,
надавав послуги ТОВ «Насолода» з
перевезення вантажу, згідно
цивільно-правового договору
укладеного між сторонами, на
вантажному автомобілі товариства ГАЗ
3307, держномер НОМЕР_1, та у трудових
відносинах з ТОВ «Насолода» не
перебував, що підтверджено
цивільно-правовим договором ( а.с.23),
актом приймання виконаних робіт
( а.с. 83), подорожним листом від 12.02.
2013 р. ( а.с.84) та пояснення представника
ТОВ «Насолода», який пояснив, що у разі
службової необхідності вони залучали
до виконання обов'язків водіїв, осіб
яки не перебували з ними у трудових
відносинах з якими і укладались
цивільно-правові договори, саме такою
особою і був ОСОБА_2

Згідно з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем не надано суду належним
та допустимих доказів на підтвердження
того, що водій ОСОБА_2 перебував з ТОВ
«Насолода» у трудових (службових)
відносинах, тому висновок суду про
відмову у задоволені позовних вимог
про стягнення з ТОВ «Насолода»
матеріальної та моральної шкоди є
вірним.

Статтею 979 ЦК України визначено,
що за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

08.05.2012 року було укладено договір
№ 93/236-12 між ВАТ НАСК «Оранта» та ТОВ
«Насолода» про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Також 08.05.2012 року між ВАТ НАСК
«Оранта» та ТОВ «Насолода» було
укладено поліс № АВ/7522491 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів. Строк дії з 16.05.2012
року до 15.05.2013 року включно.

Як вбачається із матеріалів
справи, 14.02.2013 року відповідач ТОВ
«Насолода», як страхувальник подав до
страхової компанії повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду. Позивач
до страховика НАСК «Оранта» із заявою
про страхове відшкодування не
звертався та не надав жодних
документів, якіб підтверджували факт
ДТП, відомості про особу винну в ДТП та
інші.

Згідно ст. 35 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" для отримання страхового
відшкодування потерпілий чи інша
особа, яка має право на отримання
відшкодування, протягом 30 днів з дня
подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву
про страхове відшкодування з
додатками.

Тому висновки суду першої інстанції,
щодо відмови в задоволені позовних
вимог про стягнення матеріальної та
моральної шкоди з ВАТ НАСК «Оранта» є
вірними.

Відповідно до ч. 1 ст.1194 ЦК України,
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням), тому висновок суду
першої інстанції про неможливість
відповідачів нести солідарну
відповідальність також є вірними.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що доводи апеляційної скарги
відносно неправильного застосування
судом першої інстанції норм
матеріального є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції
положень ст.33 ЦПК України та не
залучення з власної ініціативи в
якості співвідповідача винної у
дорожньо-транспортній пригоді особу -
водія ОСОБА_2 є необґрунтованими та не
основаними на положеннях
цивільно-процесуального
законодавства.

Так у ч.1 ст.33 ЦПК України, визначено, що
суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

Крім того, суд першої інстанції,
роз'яснював ОСОБА_1 його права як
позивача у справі передбачені ст.ст.27, 31
ЦПК України, тобто право на звернення
до суду з клопотанням у порядку ст.33 ЦПК
України також було роз'яснено, що
вбачається з журналу судового
засідання від 15 жовтня 2013 року (а.с. 26), в
якому було роз'яснено права сторін у
справі та вчинено відповідну
процесуальну дію, але ОСОБА_1 так і не
звертався до суду першої інстанції з
клопотанням про залучення до участі у
справі в якості співвідповідача
ОСОБА_2, а суд апеляційної інстанції в
межах своїх повноважень, не має права
залучити таку особу до участі у справі
на стадії апеляційного розгляду,
навіть зі згоди осіб, які беруть участь
у справі. Це пов'язано з дією засадничих
принципів цивільного процесу
(диспозитивність, змагальність тощо).
Крім того, апеляційний суд не повинен
повністю підміняти собою суд першої
інстанції, оскільки він не є судом
першої інстанції, а незалученні особи
були б позбавлені повноцінного суду
першої інстанції з його правами та
обов'язками, процедурою розгляду
справи в суді першої інстанції та
можливістю апеляційного оскарження
ухваленого судового рішення.

Суд першої інстанції повно та всебічно
встановив обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, дав їм належну
правову оцінку. Наведені в апеляційній
скарзі доводи не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення про скасування
оскаржуваного рішення. Рішення суду є
законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не впливають
на висновки суду та не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального законодавства, що
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.18
постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобешівського
районного суду Донецької області від 25
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з дня її проголошення, може бути
оскаржена в касаційного порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяті днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: