Справа № 463/1211/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/5022/14 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Монастирецького Д.І., Шеремети Н.О.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2,

представника апелянта- ОСОБА_7,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв»язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків обставинам справи.

Вказує, що акти, які були складені комісією ЛКП «504» про не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1, на думку суду, не є переконливими доказами відсутності відповідачів за зазначеною адресою понад шість місяців, оскільки такі складені зі слів сусідів. Однак, погодитись з такими висновками суду не можна, оскільки факт не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 був встановлений комісією ЛКП «504» та в присутності свідків, що є достатніми, достовірними та належними доказами відсутності та не проживання відповідачів за вказаною адресою понад шість місяців.

Зважаючи на те, що за приписами ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача користуються нарівні з наймачем усіма правами, судом неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення кола осіб, які вправі звертатись із позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, заперечення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_8 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання та про склад сім»ї і прописку №741 від 19.03.2014 року (а.с.3) в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_6, ОСОБА_9 та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Основний квартиронаймач ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно актів, складених комісією ЛКП «504» від 02 серпня 2010 року (а.с.4), 28 жовтня 2010 року (а.с.7), 30 грудня 2013 року (а.с. 6), 03 березня 2014 року (а.с. 5) на момент виходу за адресою АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_4 не проживали в ній з дня їхнього народження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не наведено переконливих доказів того, що відповідачі не проживають та ніколи не проживали в АДРЕСА_1, і окрім того позивачка не будучи основним квартиронаймачем не має права на звернення з таким позовом до суду.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції оскільки суд прийшов до таких без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважав встановленими - недоведені, висновки ж суду обставинам справи не відповідають що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до Конституції України - громадяни мають право на житло. Вказана норма регламентована ст.1 ЖК України

Згідно з положеннями ст.ст. 71, 72 ЖК України особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції цих обставин не з»ясував, не встановив фактичних обставин та дійшов передчасного висновку про недоведеність позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Допущені судом першої інстанції порушення усунуті апеляційним судом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В суді апеляційної інстанції відповідачі не заперечили того, що ніколи постійно не проживали у спірній квартирі, тобто ствердили факт свого непроживання у спірній квартирі понад шість місяців, не обґрунтували поважність причин відсутності в такій. При цьому зазначали, що вони не втратили інтересу до цього житла, оскільки час від часу, приходили в гості до позивачки. В той же час пояснили, що їм ніхто не чинив перешкод у користуванні спірною квартирою, тому вони ніколи не зверталась до компетентних органів із відповідними заявами, постійно проживають в іншому місці, хоча там не зареєтровані, не несуть будь-яких витрат по утриманню спірної квартири, у спірній квартирі їхніх речей немає. Доказів про поважність причин своєї відсутності у спірному житлі понад шість місяців суду не надали.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії актів № 504 від 02 серпня 2010 року , від 03 березня 2014 року, від 30 грудня 2013 року, від 28 жовтня 2013 року, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 дійсно не проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 4-7). Акти складено комісією в присутності сусідів, за належною формою.

Оплату за надання комунальних послуг здійснює позивач ОСОБА_6, що підтверджується відповідними платіжними документами, що знаходяться в матеріалах справи (а.с.9 -13). Цього не заперечують і відповідачі.

Крім того, позивач ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції пояснила, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 не цікавляться квартирою, в квартирі немає їхніх особистих речей. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Так як відповідачі не сплачують зазначені платежі, то комунальні послуги змушені оплачувати вона з дочкою. Перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ні вона, ні її дочка відповідачам не чинили.

Таким чином, встановлено, що відповідачі понад шість місяців без поважних причин не проживають у спірному житлі, тому можуть бути визнані такими, що втратили право користування таким.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин, а відтак і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Внаслідок цього суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати, а саме: 243 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяв та 121 грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314 ч. 2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати, а саме: 243 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяв та 121 грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Монастирецький Д.І.

Шеремета Н.О.