Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької
В.С., Кафідової О.В.,

Ступак О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Рівненській області, сектора
медичного забезпечення управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Рівненській області, третя особа -
ОСОБА_4, про визнання незаконними дій
щодо визначення розміру премії,
зобов'язання провести донарахування
належних сум премій, компенсації за
невикористані дні щорічної відпустки,
стягнення середньої заробітної плати
за час затримки виплати розрахункових
коштів з 26 січня 2012 року до дня
фактичного розрахунку, відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи неодноразово
уточнювала, змінювала та остаточно
просила визнати незаконними дії
відповідачів щодо визначення та
виплати їй премії за період з вересня
2011 року до січня 2012 року
включно; зобов'язати відповідачів
провести донарахування та виплату
належних їй сум премій за період з
вересня 2011 року до 25 січня 2012 року
включно у сумі 4 091 грн 15 коп., провести
нарахування та виплату компенсації за
невикористані 10 календарних днів
щорічної відпустки за час роботи з 11
квітня 2000 року до 25 січня 2012 року у сумі
1 408 грн 40 коп., а також провести
донарахування і виплату до заробітної
плати надбавки за вислугу років за 2010
рік у сумі 1 286 грн 70 коп. та за 2011 рік - у
сумі 1 212 грн 25 коп.; стягнути з
відповідачів безпідставно утриману
заробітну плату за січень 2012 року у
сумі 255 грн 89 коп.; стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 26 січня 2012
року до дня фактичного розрахунку
(станом на 20 січня 2014 року) у розмірі
102 469 грн 65 коп.; стягнути на
відшкодування моральної шкоди 5 тис.
грн та судові витрати у справі. Свої
вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що з
11 квітня 2000 року вона перебувала з
управлінням Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області
(далі - УМВС України в Рівненській
області) у трудових відносинах,
працюючи заступником начальника
лікарні з поліклінічного розділу
роботи; наказом від 25 січня 2012 року № 80
її звільнено з роботи на підставі п. 3 ч.
1 ст. 40 КЗпП України. На порушення вимог
ст. 110 КЗпП України при виплаті
заробітної плати ОСОБА_3 не надавалися
повідомлення із розрахунком належних
до виплати сум заробітної плати, тому
їй не було відомо, чи правильно
нараховується заробітна плата, доплати
і надбавки до неї та щомісячні премії.
Крім того, на порушення вимог ст. 116 КЗпП
України у день звільнення та в
подальшому відповідачі не надали їй
відомостей про нараховані суми,
належні при звільненні. Так у кінці
травня 2013 року від співробітників
позивач довідалася про те, що в.о.
завідувача сектора медичного
забезпечення управління Міністерства
внутрішніх справ України в Рівненській
області (далі - СМЗ УМВС України в
Рівненській області) ОСОБА_4
безпідставно зменшив їй розмір
щомісячних премій. Водночас при
звільненні їй не була виплачена
грошова компенсація за невикористані
дні щорічної відпустки за весь час
роботи.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від
05 березня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано незаконними дії відповідачів
УМВС України в Рівненській області та
СМЗ УМВС України в Рівненській області
щодо визначення та виплати ОСОБА_3
премії за період з вересня 2011 року до
січня 2012 року включно.

Зобов'язано УМВС України в Рівненській
області провести донарахування та
виплату належних ОСОБА_3 сум премій за
період з вересня 2011року до 25 січня 2012
року включно у сумі 4 091 грн 15 коп.

Зобов'язано УМВС України в Рівненській
області провести нарахування та
виплату компенсації за невикористані
ОСОБА_3 дні щорічної відпустки, котра
належала їй за час роботи з 11 квітня
2000 року до 25 січня 2012 року,
зокрема за 10 календарних днів у сумі
1 408 грн 40 коп.

Зобов'язано УМВС України в Рівненській
області провести ОСОБА_3
донарахування та виплату до заробітної
плати надбавки за вислугу років за 2010
рік у розмірі 1 286 грн 70 коп., а за 2011 рік -
у розмірі 1 212 грн 25 коп., а всього - 2 498
грн 95 коп.

Стягнуто з УМВС України в Рівненській
області на користь ОСОБА_3
безпідставно утриману заробітну плату
за січень 2012 року у розмірі 255 грн 89 коп.

Стягнуто з УМВС України в Рівненській
області на користь ОСОБА_3
середню заробітну плату за час
затримки виплати розрахункових коштів
з 26 січня 2012 року до дня фактичного
розрахунку, станом на 04 березня 2014 року
у розмірі 108 835 грн 50 коп.

Стягнуто з УМВС України в Рівненській
області та СМЗ УМВС України в
Рівненській області солідарно на
користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування
моральної шкоди.

Стягнуто з УМВС України в Рівненській
області в прибуток держави судові
витрати у справі у розмірі 1 170 грн 90 коп.

Допущено негайне виконання рішення у
частині виплати заробітної плати за
один місяць у розмірі 4 415 грн 02 коп.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 24 квітня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, у задоволенні
зазначених позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню
з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у період
із квітня 2000 року до 25 січня 2012 року
працювала на посаді заступника
начальника лікарні з поліклінічного
розділу роботи при УМВС України в
Рівненській області, повний розрахунок
з нею проведено 31 січня 2012 року і спору
між сторонами стосовно розміру
належних при звільненні сум не було.

Звертаючись у серпні 2008 року з позовом
до суду, ОСОБА_3 зазначала, що
відповідач не виплатив їй грошову
компенсацію за всі невикористані нею
дні щорічної відпустки за 2011 рік та 2012
рік, проте 08 жовтня 2012
року уточнила ці вимоги, зазначивши, що
нею не було використано 5 календарних
днів відпустки за 2011 рік та 2 дні - за 2012
рік (а. с. 63).

У заяві про зміну позовних вимог,
поданій до суду 21 жовтня 2013 року (а. с. 87),
ОСОБА_3 вже вимагає провести
нарахування та виплату за всі
невикористані нею дні щорічної
відпустки за період з 11 квітня 2000 року
до 25 січня 2012 року, не вказуючи при
цьому кількості днів відпустки і
періоду такого невикористання (а. с. 139).

25 листопада 2013 року у новій заяві про
зміну позовних вимог ОСОБА_3 вказує про
нарахування та виплату за 10
календарних днів щорічної відпустки,
яка належала їй за час роботи з 11 квітня
2000 року до 25 січня 2012 року (а. с. 139-146).

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав
та обов'язків, визначених у статті 27
цього Кодексу, позивач має право
протягом усього часу розгляду справи
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитися від позову, а
відповідач має право визнати позов
повністю або частково.

До початку розгляду судом справи по
суті позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що суд першої інстанції всупереч ст. 31
ЦПК України після початку розгляду
справи у вересні 2013 року протягом
жовтня 2013 року - до березня 2014 року брав
до розгляду численні позовні заяви про
зміну предмета позову і ухвалив
незаконне рішення про задоволення всіх
цих вимог.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано
виходив з того, що фактично позовні
вимоги зводяться до правильності
оплати праці, яка, на думку позивача,
під час її роботи невірно оплачувалася,
а саме: зменшено розміри щомісячних
премій та не виплачено грошової
компенсації за невикористані дні
відпустки.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, апеляційний суд
дійшов правильного висновку про те, що
відпустки позивачу протягом часу її
роботи надавалися з дотриманням вимог
Закону України «Про відпустки» та
положень КЗпП України, відповідно до
яких щорічна основна відпустка
надається працівникові за
відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору, а такий робочий рік у
позивача розпочався з 11 квітня 2000 року.

Апеляційний суд дійшов правильного
висновку про недоведеність та
безпідставність позовних вимог про
виплату грошової компенсації за
невикористані дні відпустки в 2000 році,
оскільки матеріали справи не містять
доказів щодо невикористання позивачем
13 днів відпустки в цей період.

Водночас апеляційний суд обґрунтовано
не погодився з висновками суду першої
інстанції про безпідставність
зменшення премій позивачу, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України від 07
листопада 2007 року № 1294 «Про
упорядкування структури та умов
грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу та деяких інших
осіб» умови оплати праці державних
службовців та інших працівників
бюджетної сфери визначаються
відповідно до умов оплати праці
працівників апарату органів державної
виконавчої влади, установ, закладів та
організацій відповідних галузей
бюджетної сфери.

Такі умови визначено як Законом
України «Про оплату праці», так і
постановою Кабінету Міністрів України
від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату
праці працівників на основі Єдиної
тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів
з оплати праці працівників установ,
закладів та організацій окремих
галузей бюджетної сфери» (із змінами,
внесеними протягом 2002-2011 років), п. 4
якої надано право керівникам бюджетних
установ, закладів та організацій в
межах фонду заробітної плати,
затвердженого в кошторисах доходів і
видатків, затверджувати порядок і
розміри преміювання працівників
відповідно до їх особистого внеску в
загальні результати роботи у межах
коштів на оплату праці.

Так премія позивачу у період її роботи
на посаді заступника начальника
лікарні з поліклінічного розділу
роботи при УМВС України в Рівненській
області виплачувалася з дотриманням
вказаних нормативних актів відповідно
до Положення про преміювання керівних,
наукових, науково-педагогічних
працівників і фахівців, керівних
працівників, технічних службовців і
робітників, які не мають звань рядового
і начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженого
наказом УМВС від 01 квітня 2008 року № 160;
встановлений наказами керівника
установи розмір нарахованих і
отримуваних щомісячних премій
ОСОБА_3 не оспорювався.

Правильним є також висновок суду
апеляційної інстанції про відсутність
підстав для застосування до спірних
правовідносинах ст. 117
КЗпП України, оскільки всі нараховані
позивачеві суми виплачено їй при
звільненні.

Разом з тим апеляційний суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог про стягнення на
користь позивача безпідставно
утриманих при звільненні грошових
коштів у сумі 255 грн 89 коп., враховуючи
відомості, які зазначені в акті ревізії
фінансово-господарської діяльності
СМЗ УМВС України в Рівненській області
за період з 01 червня 2009 року до 31 грудня
2011 року, проведеної Державною
фінансовою інспекцією в Рівненській
області, а також похідної від
вищезазначених позовних вимог вимоги
про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення в цій справі,
апеляційний суд повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. 316
ЦПК України, підстави для скасування
рішення відсутні, а наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - залишенню без змін,
з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді: В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

І.М. Фаловська