УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 03
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом в якому просив
стягнути з відповідача 163 000 грн боргу
за договором позики, три проценти
річних у розмірі 4 890 грн та судові
витрати. В обґрунтування позову
зазначив, що 24 лютого 2012 року він
передав ОСОБА_7 за договором позики 20 000
доларів США. Строк повернення боргу
сторонами не було встановлено. 20 червня
2012 року та 17 серпня 2012 року позивачем
були надіслані на адресу відповідача
вимоги щодо повернення позики протягом
семи днів, проте вимоги позивача до
теперішнього часу не виконані, що
змусило його звернутись до суду з
відповідним позовом.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 грудня
2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що із наданої позивачем розписки
не вбачається існування між сторонами
договору позики.

З таким висновками судів погодитися не
можна з огляду на наступне.

Судами встановлено та вбачається із
матеріалів справи, що відповідно до
розписки, складеної відповідачем 24
лютого 2012 року, вона отримала у
позивача 20 000 доларів США, що
еквівалентно 160 000 грн, для видачі
заробітної плати співробітникам ТОВ
«Аврора АНК» (а. с. 4).

20 червня 2012 року та 17 серпня 2012 року
позивачем були надіслані на адресу
відповідача вимоги щодо повернення
позики протягом семи днів, проте вимоги
позивача залишилися не виконаними.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Відмовляючи у задоволені позову з тих
підстав, що із наданої позивачем
розписки не вбачається існування між
сторонами договору позики, суди в
порушення вимог ст. 215 ЦПК України не
встановили існування будь-яких інших
правовідносин.

При цьому вирішуючи спір, суди не
дослідили ту обставину, на яку в своїх
запереченнях вказувала відповідач, що
розписка нею була складена під впливом
насильства зі сторони позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Таким чином, встановлення вказаної
обставини має значення для визначення
можливості відповідача, як
позичальника, оспорити укладений
сторонами договір позики.

Оскільки суди допустили порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, то оскаржувані
судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 20 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана