Справа № 0904/1276/12
Провадження № 22-ц/779/609/2014
Головуючий у 1 інстанції Мельник І. І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Васильковського В.М., Меленко О.Є.

секретаря
Мельник О.В.,

з участю:
апелянта - ОСОБА_2 та

її
представника - ОСОБА_3;

позивача - ОСОБА_4, відповідачів:

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 на рішення
Галицького районного суду від 26 грудня
2013 року -

в с т а н о в и л а :

У червні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив позов
до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа
без самостійних вимог відділ
паспортної та міграційної роботи
Галицького РВ УМВС про виселення з
будинку та зняття з реєстрації. В
подальшому позивач уточняв позовні
вимоги і просив визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
житлом та зняти їх з реєстрації.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що
після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, вона
та їх спільні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у
травні 2011 року забрали свої речі з
будинку АДРЕСА_1, належного йому на
праві власності на підставі договору
дарування, та перейшли проживати у інше
житло. Посилаючись на те, що
відповідачі понад один рік не
проживають у даному будинку, просив
позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду від
26 грудня 2013 року позов задоволено.
Постановлено визнати ОСОБА_2, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування житловими приміщеннями в
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1,
який належить на праві особистої
власності ОСОБА_4 та зняти їх з
реєстрації у вказаному будинку.

Не погоджуючись із даним рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, у якій посилається на
невідповідність висновків суду,
зокрема, щодо втрати нею права
користування жилим будинком,
обставинам справи, а також на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Судом не було
враховано того, що позивач протягом 28
років не заперечував проти проживання
відповідачів у будинку, не звертався до
правоохоронних органів про порушення
ними правил співжиття, а тому, на його
думку, у позивача не було підстав для
виселення відповідачів із належного
йому будинку. Натомість, вказує
апелянт, позивачем створювалися
перешкоди у проживанні відповідачів,
які виражалися у спричинені сварок між
подружжям. Також апелянт зазначає, що
судом при розгляді справи було
допущено порушення норм
процесуального законодавства.
Вважаючи рішення суду незаконним та
необґрунтованим, представник ОСОБА_2
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_2,
її представник та відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з
мотивів, наведених у ній. ОСОБА_2,
зокрема, пояснила, що вона у лютому 2012
року виїжджала у Польщу, і з того часу у
спірний будинок після припиненням
сімейних відносин з ОСОБА_4 вже не
поверталась. Питання про вселення вона
не ставила, оскільки їй достатньо бути
зареєстрованою у згаданому будинку.
Повідомила апеляційному суду, що її в
даний час цікавить тільки вирішення
спірного питання щодо компенсації
належної їй частини коштів, витрачених
за період перебування в шлюбі з ОСОБА_4
на спорудження літньої кухні.

ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги
заперечив, зазначивши, що він був проти
розірвання шлюбу з ОСОБА_2 Однак, вона
орієнтовно в травні або червні 2012 року
забрала з будинку свої речі, і з того
часу в спірному будинку не проживає,
хоч у цьому він їй перешкод не чинив.
Вважаючи рішення в даній справі
законним і обгрунтованим, просив
залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, представника ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з таких
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 понад один
рік не проживають у належному йому на
праві власності будинку по АДРЕСА_1,
оскільки утворили свої сім'ї. Тому вони
втратили право користування житловими
приміщеннями даного будинку і
підлягають зняттю з реєстрації. З таким
висновком суду погоджується і колегія
суддів.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які
тривалий час не користуються спірним
будинком, оскільки після утворення
своїх сімей проживають в інших місцях,
рішення про визнання їх втратившими
право користування жилим будинком в
апеляційному порядку не оскаржили.
Тому в цій частині рішення перегляду не
підлягає.

Висновок суду першої інстанції про
втрату ОСОБА_2 права користування
названим жилим будинком, на думку
колегії суддів, є правильним. Адже,
по-перше, з матеріалів справи
вбачається, що до розірвання між ОСОБА_2
та ОСОБА_4 шлюбу рішенням Галицького
районного суду від 24 листопада 2011 року
(копія - а.с.10) спірний жилий будинок
належав ОСОБА_7 (матері позивача). Однак,
14 грудня 2011 року ОСОБА_7 подарувала цей
будинок сину - ОСОБА_4 (копія договору
дарування - а.с.4). За змістом положень
ст.156 Житлового Кодексу України
припинення права власності особи на
будинок припиняє і право членів її
сім'ї на користування цим будинком.
Така позиція підтверджена, зокрема, в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 травня 2011 року
за позовом ОСОБА_8 та в інших ухвалах
ВССУ. Отже, після укладення згаданого
договору дарування право користування
ОСОБА_2 спірним будинком було
припинено.

По-друге, навіть якщо б право ОСОБА_2 на
користування будинком після укладення
згаданого договору дарування від 14.12.2011
року і не було припинено, то суд першої
інстанції обґрунтовано вважав, що
ОСОБА_2 втратила право користування
спірним будинком. Адже, письмовими
доказами, які містяться в справі
доведено, що ОСОБА_2 до пред'явлення до
неї відповідного позову не проживала у
спірному жилому будинку більше одного
року. Цей факт доведено, зокрема, актами
комісії (а.с.108-111,114).

Крім того, в засіданні апеляційного
суду ОСОБА_2 не заперечувала, що з
березня 2012 року виїжджала у Польщу,
однак до бувшого чоловіка у згаданий
вище будинок більше не поверталась,
проживала на Україні в іншому місці.

В п.10 постанови Пленуму Верховного суду
України №2 від 12.04.1985 року з наступними
змінами "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового Кодексу України" вказано, що
у справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням,
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності, зокрема (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї) суд може
продовжити пропущений строк.

З цього приводу колегія суддів
констатує, що будь-яких об'єктивних
відомостей про те, що ОСОБА_4 вчиняв
щодо відповідачки неправомірні дії,
які б перешкоджали їй у користуванні
будинком, суду не надано. Звертає на
себе увагу й та обставина, що ОСОБА_2
ніколи не пред'являла вимоги про
усунення перешкод та вселення у
спірний будинок. До того ж, в засіданні
апеляційного суду вона зазначила, що в
даний час її цікавить не можливість
користування будинком, а тільки
збереження її реєстрації за названою
адресою та вирішення майнового спору з
бувшим чоловіком.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 спочатку у червні 2012 року
пред'явив позов про виселення з
будинку. Дана справа місцевим судом
тривалий час не розглядалась. В
подальшому, у зв'язку із зміною
обставин, ОСОБА_4 29.11.2013 року шляхом
подачі відповідної заяви змінив
предмет позову, заявивши вимогу про
визнання позивачів такими, що втратили
право користування будинком (копія
заяви - а.с.119). Таким чином, позивач
скористався правом на зміну предмету
або підстави позову, наданим ч.2 ст.31 ЦПК
України. Саме названу вимогу позивача
про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування належним
йому будинком, розглядав суд, надавши
сторонам перед цим передбачений
законом достатній строк для захисту
прав та законних інтересів. Тому
посилання представника ОСОБА_2 на
порушення судом вимог норм
процесуального законодавства України
є безпідставним. Якщо ж і вважати зміну
позовних вимог в даному випадку
порушенням ст.31 ЦПК України, то, на
думку колегії суддів, це не може бути
підставою для задоволення апеляції,
оскільки у ч.2 ст.308 ЦПК України вказано,
що не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних тільки формальних міркувань.

Приймаючи до уваги вище наведене,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції рішення в даній справі
ухвалив з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта висновків суду не
спростовують. Тому підстав для
скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
відхилити, а рішення Галицького
районного суду від 26 грудня 2013 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
В.М.
Васильковський

О.Є. Меленко