Провадження № 2/127/669/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14.03.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого -
судді Бессараб Н. М.,

при секретарі
Демидюк А.О.,

за участю:
представника позивача ОСОБА_1,

представника
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, за участю третьої особи
Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк" про визнання припиненими
основного зобов'язання та іпотеки,
визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року до Вінницького
міського суду Вінницької області
звернувся ОСОБА_3 в особі представника
ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4, третя особа
без самостійних вимог ПАТ «ОТП Банк», у
якому просив суд визнати припиненим
зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним
договором №СМ-001/103/2005 від 14.09.2005 року,
укладеним між ним та АКБ
«Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк» та за договором відступлення
права вимоги від 12.07.2013 року, укладеним
між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 з 10.40 год.
26.07.2013 року; визнати припиненою іпотеку
нерухомого майна, а саме пункту
сервісного обслуговування
автомобілів, який складається з
приміщень літ. «А» - авто мийка, І поверх
- приміщення АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,0531 га за цією ж адресою
згідно договору іпотеки №GSM-001/103/2005 від
14.09.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та
АКБ «Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк» та за договором відступлення
права вимоги від 12.07.2013 року, укладеним
між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 з 10.40 год.
26.07.2013 року; визнати право власності
ОСОБА_3 на пункт сервісного
обслуговування автомобілів, який
складається з приміщень літ. «А» - авто
мийка, І поверх - приміщення АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0531 га за цією
ж адресою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
14.09.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк
Україна» та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір №СМ-001/103/2005. Цього ж
дня в забезпечення виконання кредитних
зобов'язань між цими ж сторонами був
укладений договір іпотеки, посвідчений
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
відповідно до якого ОСОБА_3 було
передано в іпотеку належне позивачу
майно, а саме: пункт сервісного
обслуговування автомобілів, який
складається з приміщень літ. «А» - авто
мийка, І поверх - приміщення АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0531 га за цією
ж адресою.

Правонаступником АКБ
«Райффайзенбанк Україна» є ПАТ «ОТП
Банк».

23.07.2013 року з листа ПАТ «ОТП Банк»
від 23.07.2013 року ОСОБА_3 стало відомо, що
між банком і ОСОБА_4 12.07.2013 року було
укладено договір про відступлення
права вимоги за договором кредиту
№СМ-001/103/2005 від 14.09.2005 року та
аналогічний договір за іпотечним
договором. В цей же день, 23.07.2013 року,
представником ОСОБА_3 та одночасно
поручителем за кредитним договором
ОСОБА_5 було надіслано новому кредитору
ОСОБА_4. за вказаною в повідомленні
старим кредитором адресою, з
пропозицією надіслати їй банківські
реквізити для погашення залишку по
кредитному договору в сумі 11 828,16
доларів США. Також із новим кредитором
зв'язувались телефоном представники
позивача з пропозицією надати свої
реквізити для погашення
заборгованості, проте новий кредитор
під час зустрічі від надання такої
інформації відмовився мотивуючи
бажанням отримати задоволення своїх
вимог виключно за рахунок іпотечного
майна.

Незважаючи на штучні перешкоди,
які створював новий кредитор у
погашенні перед ним заборгованості,
26.07.2013 року о 09.30 год. ОСОБА_5 як
поручитель за кредитним договором
перерахувала на банківський рахунок
нового кредитора суму заборгованості,
яка існувала на момент переходу до
нього прав нового кредитора, що
підтверджується платіжним дорученням.

В зв'язку з цим позивач вважає, що
26.07.2013 року зобов'язання за кредитним
договором було припинено шляхом
повного його виконання, а іпотека була
припинена того ж дня в момент
припинення основного зобов'язання.
27.07.2013 року ОСОБА_4 повідомив
представника власника нерухомого
майна про те, що він є новим власником
даного майна внаслідок реєстрації
державним реєстратором за новим
кредитором права власності на іпотечне
майно.

Позивач вважає, що оскільки
основне зобов'язання припинено
виконанням ще до моменту реєстрації
права власності на спірне майно, тому
дане нерухоме майно вибуло з його
власності незаконно. Також позивач
вважає себе власником майна у зв'язку з
припиненням основного зобов'язання,
проте таке його право не визнається
відповідачем, який також вважає себе
власником.

В судовому засіданні
представники позивача заявлений позов
підтримали повністю, надали пояснення
аналогічні змісту позовної заяви,
просили позов задовольнити.

Також представник позивача
ОСОБА_1 наголошувала, що 23.07.2013 року
позивач отримав від ПАТ «ОТП Банк» лист
про уступку 12.07.2013 року права вимоги за
кредитним та іпотечним договорами від
14.09.2005 року, в якому була вказана
заборгованість в загальній сумі 11 828,16
доларів США, а старий кредитор ПАТ «ОТП
Банк» пеню ОСОБА_3 не нараховував і не
повідомляв позивача про нарахування
пені.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
в судовому засіданні заявлений позов
не визнали, просили відмовити в його
задоволенні, надали суду письмові
заперечення, які приєднані до
матеріалів справи (а.с. 46-49, 108-114).

Представник третьої особи ПАТ «ОТП
Банк» в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, просив відмовити в їх
задоволенні, також надав письмові
заперечення, які приєднані до
матеріалів справи (а.с. 99-101).

Заслухавши пояснення
представників позивача, відповідача і
його представника, представника
третьої особи та дослідивши матеріали
справи, суд встановив такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14.09.2005 року
між Акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» (далі АКБ
«Райффайзенбанк Україна») та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір
№СМ-001/103/2005, відповідно до умов якого
банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит
у розмірі 152 000,00 доларів США, зі сплатою
процентів за користування кредитом 13%
річних, з терміном повернення кредиту
не пізніше 14.09.2012 року (а.с. 87-94).

Для забезпечення повного і
своєчасного виконання ОСОБА_3 боргових
зобов'язань за вказаним вище кредитним
договором від 14.09.2005 року, того ж дня між
АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3
був укладений договір іпотеки
№PSM-001/103/2005, посвідчений приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
відповідно до якого ОСОБА_3 було
передано в іпотеку належне йому майно,
а саме пункт сервісного обслуговування
автомобілів, який складається з
приміщень літ. «А» - автомийка, І поверх
- приміщення АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,0531 га за цією ж адресою
(а.с. 95-98), а також між АКБ
«Райффайзенбанк Україна» і ОСОБА_5 був
укладений договір поруки (а.с. 17-18).

В подальшому, правонаступником
усіх прав та обов'язків АКБ
«Райффайзенбанк Україна» стало
Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк», що не оспорюється сторонами.

12.07.2013 року між первісним
кредитором ПАТ «ОТП Банк», яке є
правонаступником усіх прав та
обов'язків АКБ «Райффайзенбанк
Україна» та новим кредитором -
громадянином ОСОБА_4, було укладено
договір про відступлення права вимоги
за кредитним договором №СМ-001/103/2005 від
14.09.2005 року, відповідно до якого
первісний кредитор ПАТ «ОТП Банк»
передає у повному обсязі, а новий
кредитор ОСОБА_4 приймає на себе у
повному обсязі право вимоги, що
належить первісному кредитору за
кредитним договором №СМ-001/103/2005 від
14.09.2005 року, а саме первісний кредитор
передає новому кредитору право вимоги
виконання боржником боргових
зобов'язань за кредитним договором в
розмірі 11 828,16 доларів США (а.с. 21).

Того ж дня, 12.07.2013 року, між
первісним кредитором ПАТ «ОТП Банк»,
яке є правонаступником усіх прав та
обов'язків АКБ «Райффайзенбанк
Україна» та новим кредитором -
громадянином ОСОБА_4 укладено договір
про відступлення права вимоги за
договором іпотеки №PSM-001/103/2005 від 14.09.2005
року, посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_7, за умовами якого новому
кредитору переходять всі права
первісного кредитора як сторони
договору забезпечення, включаючи, але
не обмежуючись, право звернути
стягнення на заставне майно (а.с. 22).

Крім того, 15.07.2013 року між первісним
кредитором ПАТ «ОТП Банк», яке є
правонаступником усіх прав та
обов'язків АКБ «Райффайзенбанк
Україна» та новим кредитором -
громадянином ОСОБА_4, було укладено
додаткову угоду №1 до договору про
відступлення права вимоги за кредитним
договором №СМ-001/103/2005 від 14.09.2005 року,
відповідно до якої сторони виклали,
зокрема, п. 1, 2 договору в новій
редакції:

1. В порядку та на умовах, визначених цим
договором, первісний кредитор передає
у повному обсязі за ціну, встановлену п.
3 цього договору, а новий кредитор
приймає на себе у повному обсязі право
вимоги, що належить первісному
кредитору за кредитним договором
№СМ-001/103/2005 від 14 вересня 2005 року,
укладеним між первісним кредитором та
громадянином ОСОБА_3, а саме: первісний
кредитор передає новому кредитору
право вимоги виконання боржником
боргових зобов'язань за кредитним
договором, які включають у себе суми
несплаченого тіла кредиту, несплачених
відсотків, штрафних санкцій
передбачених договором та законом.

2. З цього договору випливає, що новий
кредитор займає місце первісного
кредитора в усіх без виключення
зобов'язаннях, правах та обов'язках, що
виникли у первісного кредитора, на
підставі кредитного договору, в обсязі
та на умовах, що існують на момент
укладення цього договору у відношенні
боржника у тому числі на застосування
фінансових санкцій завданих
порушенням боржником договірних
зобов'язань, в тому числі, але не
обмежуючись цим, і права на досудове
врегулювання заборгованості шляхом
прийняття у власність предмета
іпотеки.

З пояснень представників
позивача суд встановив, що 23.07.2013 року з
листа ПАТ «ОТП Банк» від 23.07.2013 року
ОСОБА_3 стало відомо, що між банком і
ОСОБА_4 12.07.2013 року було укладено
договір про відступлення права вимоги
за договором кредиту №СМ-001/103/2005 від
14.09.2005 року та аналогічний договір за
іпотечним договором. В цей же день,
23.07.2013 року, представником ОСОБА_3 та
одночасно поручителем за кредитним
договором ОСОБА_5 було надіслано новому
кредитору ОСОБА_4. за вказаною в
повідомленні старим кредитором
адресою, з пропозицією надіслати їй
банківські реквізити для погашення
залишку по кредитному договору в сумі 11
828,16 доларів США. Також із новим
кредитором зв'язувались телефоном
представники позивача з пропозицією
надати свої реквізити для погашення
заборгованості, проте новий кредитор
під час зустрічі від надання такої
інформації відмовився мотивуючи
бажанням отримати задоволення своїх
вимог виключно за рахунок іпотечного
майна.

З метою погасити кредитну
заборгованість перед новим кредитором
ОСОБА_4, 26.07.2013 року грошові кошти в сумі
95685,00 грн. були внесені ОСОБА_5 на
поточний рахунок о 10.19 год. і кошти в
сумі 95200,00 грн. були списані з поточного
рахунку ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_4 в АТ
«Златобанк» 26.07.2013 року о 10.42 год., що
підтверджується платіжним дорученням
№1 від 26.07.2013 року, випискою по рахунку
ОСОБА_5, листом Вінницького відділення
№1 ПАТ «Сбербанк Росії» (а.с. 38-39, 80).

Однак згідно платіжного
доручення №2 від 29.07.2013 року ОСОБА_4
перерахував 95200,00 грн. на рахунок ОСОБА_5
як безпідставно перераховані кошти
(а.с. 56).

Також судом встановлено, що на
реалізацію права нового кредитора
ОСОБА_4 на звернення стягнення на
предмет іпотеки у позасудовому порядку
24.07.2013 року державними реєстраторами
Державної реєстраційної служби
України Дурицькою М.Є. і Корюк Т.В. на
підставі договору іпотеки №PSM-001/103/2005,
посвідченого приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та договору про
відступлення права вимоги від 12.07.2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 було
здійснено реєстрацію права власності
за ОСОБА_4 на об'єкти нерухомості: пункт
сервісного обслуговування
автомобілів, який складається з
приміщень літ. «А» - авто мийка, І поверх
- приміщення АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,0531 га за цією ж адресою
(а.с. 9-12).

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ЦПК
України).

В ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України вказано, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити грошові кошти) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено,
що зобов'язання припиняється частково
або в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

За змістом ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Визначення загальних умов належного
виконання зобов'язань встановлюють
ст.ст. 526-545 ЦК України, аналіз котрих
дозволяє зробити висновок, що
зобов'язання мають виконуватися: 1) щодо
належного предмету зобов'язання; 2)
належними сторонами; 3) у належний
строк; 4) у належному місці; 5) належним
способом (і з належним оформленням).

Предмет виконання - це певні
матеріальні або духовні блага, в
зв'язку зі створенням або передачею
яких було встановлене зобов'язання. У
предметі виконання виражаються
найбільш істотні обов'язки боржника з
належного виконання договірного
зобов'язання.

Належними мають бути суб'єкти
виконання. Боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна зі
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК
України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України належне
виконання означає також виконання у
встановлений строк (термін).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання (певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія, що
має юридичне значення), то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений
термін його виконання (певний момент у
часі, із настанням якого пов'язана дія
чи подія, що має юридичне значення), то
воно підлягає виконанню у цей термін.
Зобов'язання, строк виконання якого
визначений вказівкою на подію, яка
неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо договором не встановлений строк
його виконання, або якщо він визначений
лише моментом до запитання, то згідно з
ч. 2 ст. 530 ЦК України кредитор має право
вимагати виконання, а боржник -
виконати зобов'язання в будь-який час.

За змістом ст. 532 ЦК України для того,
щоб виконання вважалося належним,
треба, щоб воно відбулося у належному
місці, яке визначається договором або
актами цивільного законодавства. Воно
може також випливати зі суті
зобов'язань чи звичаїв ділового
обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 532 ЦК безумовна перевага
у визначенні місця виконання надається
договору між сторонами.

Зокрема, у разі, коли місце виконання
зобов'язання не встановлено у договорі,
виконання провадиться: за грошовим
зобов'язанням - за місцем проживання
кредитора, а якщо кредитором є юридична
особа, - за її місцезнаходженням на
момент виникнення зобов'язання.

Зобов'язання має виконуватися належним
способом і з належним оформленням.

Ця вимога означає, що зобов'язання має
виконуватися боржником шляхом
вчинення дій, що становлять його зміст.
При цьому боржник має право виконати
свій обов'язок шляхом внесення
належних з нього кредиторові грошей
або цінних паперів у депозит нотаріуса
в разі: а) відсутності кредитора або
уповноваженої ним особи в місці
виконання зобов'язання; б) ухилення
кредитора або уповноваженої ним особи
від прийняття виконання або в разі
іншого прострочення з їхнього боку; в)
відсутності представника
недієздатного кредитора.

Передача грошей або цінних паперів в
депозит нотаріуса проводиться за
місцем виконання зобов'язання (ст. 537 ЦК
України, ст. 85 Закону "Про нотаріат").

Виконання зобов'язання внесенням
грошей (цінних паперів) у депозит
припиняє його незалежно від того, чи
отримав кредитор внесені в депозит
гроші (цінні папери), чи ні.

Прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково, або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Документ,
що підтверджує виконання зобов'язання,
може бути складений у довільній формі.

Проаналізувавши вказані вище норми
права, фактичні обставини справи та
надані сторонами докази, суд прийшов до
висновку, що зобов'язання ОСОБА_3 по
кредитному договору №СМ-001/103/2005 від
14.09.2005 року перед новим кредитором
ОСОБА_4 не можна визнати припиненим в
повному обсязі у зв'язку з його
виконанням, проведеним належним чином
з таких підстав.

В ході розгляду даної справи судом не
встановлено та позивачем не доведено
наявності одночасно всіх умов,
визначених ст.ст. 526-545 ЦК України, які б
могли стати підставою для визнання
належним виконання зобов'язання за
кредитним договором.

В даному випадку представником
боржника ОСОБА_5 не було дотримано
одночасно всіх умов належного
виконання зобов'язання, встановлених в
ст.ст. 526-545 ЦК України, зокрема, щодо
належного предмету зобов'язання - суми
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором станом на 12.07.2013 року та щодо
належного способу виконання
зобов'язання (і з належним оформленням).

Щодо суми заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором станом на 12.07.2013
року, то суд враховує положення ст. 526 ЦК
України, відповідно до якої
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Крім того, ст. 611 ЦК України передбачає,
що у разі порушення зобов'язань
наступають наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, в тому числі
неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

В ході розгляду справи встановлено, що
станом на січень 2012 року боржником
ОСОБА_3 в порушення умов кредитного
договору від 14.09.2005 року не повернуто
належні до сплати сума кредиту та не
сплачено проценти. В зв'язку з цим банк
вимагав достроково виконати
зобов'язання боржника ОСОБА_3 за
кредитним договором від 14.09.2005 року та
сплатити прострочені платежі, а також
штрафні санкції, а саме суму кредиту в
розмірі 10137,26 доларів США, 389,35 доларів
США - проценти за користування кредитом
та 15016,53 грн. пені, що підтверджується
відповідними письмовими вимогами
банку (а.с. 50-51).

Проте станом на 14.09.2012 року - строк
повернення кредиту, а також станом на
12.07.2013 року, ні позичальником ОСОБА_3, ні
його поручителем ОСОБА_5 залишок суми
кредиту, нараховані проценти і пеня в
повному обсязі банку повернуто не було.

Згідно розрахунку заборгованості
боржника ОСОБА_3 за кредитним договором
№СМ-001/103/2005 від 14.09.2005 року станом на
12.07.2013 року борг позичальника по сумі
кредиту складав 9679,37 доларів США,
заборгованість по відсотках - 2148,79
доларів США, а також 15190,55 грн. пені (а.с.
53-55).

Доказів про списання нарахованої
банком суми пені представник позивача
суду не надала.

За таких обставин відповідно до ст. 514
ЦК України станом на 12.07.2013 року до
нового кредитора ОСОБА_4 перейшло право
вимоги по кредитному зобов'язанню
ОСОБА_3 щодо заборгованості, яка
включає в себе несплачені 9679,37 доларів
США - тіло кредиту, заборгованість по
відсотках - 2148,79 доларів США, а також
15190,55 грн. пені в зв'язку з порушенням
боржником зобов'язання.

Крім того, суд вважає, що за обставин,
коли з 12.07.2013 року новий кредитор ОСОБА_4
не пред'являв до боржника ОСОБА_3 вимогу
погасити заборгованість та на
пропозицію представника ОСОБА_3 надати
свої реквізити для погашення
заборгованості за кредитним договором
відмовився, тобто ухилився від
прийняття виконання зобов'язання,
представник боржника на підставі ст. 537
ЦК України мала би внести суму
заборгованості на депозит нотаріуса за
місцем виконання зобов'язання.
Виконання зобов'язання внесенням
грошей у депозит нотаріуса припиняє
його незалежно від того, чи отримав
кредитор внесені в депозит гроші, чи ні.

Перерахування чи сплата боржником
відповідної суми коштів кредитору в
будь-який інший спосіб за вказаних вище
фактичних обставин, на думку суду не
підтверджує належний спосіб виконання
зобов'язання.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що іпотекою може бути
забезпечене виконання дійсного
зобов'язання або задоволення вимоги,
яка може виникнути в майбутньому на
підставі договору, що набрав чинності.
Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору.

На підставі ст. 11 ЦПК України,
враховуючи межі і підстави заявленого
позову, зокрема, що іпотека майна є
дійсною до припинення основного
зобов'язання, суд вважає, що позовна
вимога про визнання припиненою іпотеки
спірного нерухомого майна задоволенню
не підлягає в зв'язку з її
недоведеністю.

Як визначено ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними
зобов'язаннями шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону
України «Про іпотеку» договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками, може передбачати, зокрема,
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання у
порядку, встановленому статтею 37 цього
Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Після завершення позасудового
врегулювання будь-які наступні вимоги
іпотекодержателя щодо виконання
боржником основного зобов'язання є
недійсними (ч. 4 ст. 36 Закону України
«Про іпотеку»).

З аналізу вищенаведених положень ст.
ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку»
вбачається, що набуття права власності
на предмет іпотеки є одним із шляхів
позасудового врегулювання на підставі
договору, який вважається застосованим
незалежно від оскарження факту його
застосування.

Судом встановлено, що 24.07.2013 року
державними реєстраторами Державної
реєстраційної служби України
Дурицькою М.Є. і Корюк Т.В. на підставі
договору іпотеки №PSM-001/103/2005,
посвідченого приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та договору про
відступлення права вимоги від 12.07.2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 було
здійснено реєстрацію права власності
за ОСОБА_4 на об'єкти нерухомості: пункт
сервісного обслуговування
автомобілів, який складається з
приміщень літ. «А» - авто мийка, І поверх
- приміщення АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,0531 га за цією ж адресою.

Відповідно до пункту 19 Постанови
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
року № 703 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і Порядку надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно» датою
та часом державної реєстрації прав та
їх обтяжень вважається дата та час
реєстрації заяви про державну
реєстрацію заяв і запитів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

З урахуванням положень п. 6.4 іпотечного
договору від 14.09.2005 року, приписів ст.ст.
33, 36 Закону України «Про іпотеку»
вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 як
новим кредитором було здійснено
позасудовий спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки.
Відповідач ОСОБА_4 набув право
власності на іпотечне майно на
підставі іпотечного застереження з
моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи видно, що в
липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Вінницького окружного
адміністративного суду із
адміністративними позовами про
визнання незаконними і скасування
рішень державних реєстраторів
Державної реєстраційної служби
України Корюк Т.В. і Дурицької М.Є. (а.с.
163-168).

Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 12.11.2013 року
провадження у даній цивільній справі
було зупинено до вирішення по суті
Вінницьким окружним адміністративним
судом адміністративної справи
№802/3347/13-а за позовом ОСОБА_3 до
Державного реєстратора Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
про визнання незаконним та скасування
рішення про державну реєстрацію права
власності на спірний об'єкт
нерухомості за ОСОБА_4, а також
адміністративної справи №802/3346/13-а за
позовом ОСОБА_3 до Державного
реєстратора Державної реєстраційної
служби України Дурицької М.Є. про
визнання незаконним та скасування
рішення про державну реєстрацію права
власності на спірний об'єкт
нерухомості за ОСОБА_4 (а.с. 174).

Ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 11.02.2014 року
ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 12.11.2013 року
скасовано, а справу направлено до суду
першої інстанції для продовження
розгляду (а.с. 207-208).

Дана ухвала апеляційного суду
Вінницької області від 11.02.2014 року
позивачем не оскаржувалася, а
Вінницьким окружним адміністративним
судом вказані вище адміністративні
справи №802/3347/13-а і №802/3346/13-а станом на
день розгляду даної цивільної справи
по суті не розглянуті.

Таким чином, станом на день розгляду
даної цивільної справи по суті, право
власності ОСОБА_4 на пункт сервісного
обслуговування автомобілів, який
складається з приміщень літ. «А» -
автомийка, І поверх - приміщення
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0531
га за цією ж адресою є чинним і ніким не
скасованим, а тому підстави для
визнання за ОСОБА_3 права власності на
дані об'єкти нерухомості відсутні.

За таких обставин суд прийшов до
висновку про відмову в задоволенні
заявленого ОСОБА_3 повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.
3, 15-16, 182, 331, 509, 526-545, 546, 549, 598, 599, 611, 1049 ЦК
України, Законом України «Про іпотеку»,
Законом України «Про нотаріат», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за
участю третьої особи Публічного
акціонерного товариства "ОТП Банк" про
визнання припиненими основного
зобов'язання та іпотеки, визнання права
власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено
сторонами до Апеляційного суду
Вінницької області шляхом подачі
протягом 10-ти днів апеляційної скарги
через Вінницький міський суд
Вінницької області з дня проголошення
рішення, а особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: