Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0607/2-396/11
Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М.,
Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання
Малахової О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору
недійсним та застосування наслідків
недійсності

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
на рішення Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 19 грудня
2013 року,-

в с т а н о в и л а:

17 жовтня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом та просив
розірвати кредитний договір від 23
травня 2007 року, що укладений між ним та
ПАТ КБ «Приватбанк» в особі відділення
«Ємільчинське» філії «Житомирське
регіональне управління» ПАТ КБ
«Приватбанк», розстрочити повернення
коштів, які надані йому відповідачем у
кредит в розмірі 26 000 доларів США із
врахуванням попередніх виплат на 24
місяці.

В обґрунтування позову зазначав, що
відповідно до зазначеного договору він
отримав кредит на термін до 22 травня 2037
року у розмірі 26 тис. доларів США у
вигляді не поновлювальної лінії зі
сплатою 1% відсотків за користування
кредитом на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 0,2 % від суми
кредиту щомісяця.

Погашення заборгованості за кредитним
договором повинно здійснюватися з « 20»
по « 25» число кожного місяця в сумі 248,29
доларів США.

Проте порушення з його боку зобов'язань
за кредитним договором виникло у
зв'язку з істотними змінами обставин, а
саме, підвищення банком без його згоди
в односторонньому порядку процентної
ставки по кредиту.

У кредитному договорі відсутнє
положення про ризик зміни обставин що
покладено на нього і це положення не
випливає зі звичаїв ділового обороту.

У лютому 2012 року ОСОБА_2 уточнив свої
позовні вимоги та просив визнати
недійсними і застосувати наслідки
недійсності кредитного договору від 23
травня 2007 року та кредитного договору
від 23 квітня 2007 року, договору іпотеки
квартири від 27 травня 2007 року, які були
укладені між ним та ПАТ КБ
«Приватбанк». Крім того просив
розстрочити повернення коштів, які
надані йому відповідачем у кредит в
розмірі 26 000 доларів США із
врахуванням попередніх виплат на 24
місяці (а.с.248 Т. І).

В обгрунтування посилався на те, що
перед укладанням договору ні протягом
його дії відповідач не повідомляв
позивача у письмовій формі про умови
надання кредиту, та не надав у повному
обсязі інформації про умови
кредитування як того вимагає Закон
України «Про захист прав споживачів».

Крім того відповідно до умов договору
відповідачем не було складено графік
погашення кредиту, який повинен був
підписуватися як позичальником так і
банком.

Вважав, що оскільки такий договір є
недійсним відтак недійсним є і договір
іпотеки.

Рішенням Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 19 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено повністю.

Визнано недійсними кредитні договори
№ZRZ0GK00003838 від 23 травня 2007 року та №
ZRZ0G200003838 від 23 квітня 2007 року.

Визнано недійсним договір іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» недоплачену
заборгованість за кредитними
договорами від 23 травня 2007 року та від
23 квітня 2007 року в розмірі 2341 дол. США,
що станом на 19 грудня 2013 року згідно
ставки НБУ становить 18704 грн. 59
коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» судові
витрати в розмірі 120 грн. та витрати на
проведення судово-економічної
експертизи в розмірі 4062 грн. 72 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог, а також
стягнути з ОСОБА_2 на користь банку
судові витрати.

Посилається на те, що судове рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Зокрема, суд першої інстанції
помилково дійшов висновку, що зміст
кредитних договорів суперечить
вимогам ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів», Правилам надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту.

Зазначає, що до укладення кредитного
договору банк у повному обсязі надав
позивачу інформацію, передбачену
зазначеною статтею закону.

На момент укладення вказаного договору
обидві сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, що підтверджено
власноручним підписами та печатками
сторін.

Крім того ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає
висновок експерта необґрунтованим і
таким, що не відповідає вимогам чинного
законодавства, а саме експертом в
порушення вимог Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень без
відповідного дозволу та застосувавши
невідповідні норми замінено питання,
які були поставлені судом.

Під час розгляду справи районним судом
були порушені норми ст.ст. 19,214 ЦПК
України, оскільки неправильно було
визначено предмет доказування, не
з'ясовані обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги та
заперечення, неправильно
кваліфіковано правовідносини сторін,
які випливають із встановлених
обставин.

Мотивувальна частина оскаржуваного
рішення не містить обґрунтування щодо
доводів сторін по суті позову, а
містить тільки висновок експерта, який
не відповідає нормам чинного
законодавства.

Перевіривши законність та
обґрунтованість заочного рішення суду
першої інстанції в межах визначених ст.
303 ЦПК України, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга є обгрунтованою.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з того, що умови
кредитних договорів №ZRZ0GK00003838 від 23
травня 2007 року та № ZRZ0G200003838 від 23
квітня 2007 року не відповідають вимогам
чинного законодавства, а відтак визнав
їх та договір іпотеки недійсним.

Проте з таким рішенням районного суду
колегія суддів не погоджується
виходячи з наступного.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 14 постанови №5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» розёяснив, що
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті
215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України
«Про захист прав позивачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку(оспорюваний) з
підстав, встановлених частиною першою
статті 215 ЦК, та кредитний договір, який
є неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (стаття 536,638,1056-1
ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи 23
квітня 2007 року між ОСОБА_2 та
Відділенням «Ємільчинське» філії
«Житомирське регіональне управління»
Закритого акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» (надалі
Банк) укладено кредитний договір №
ZRZ0G200003838. За цим договором позивач
отримав 5 тис. доларів США для сплати
авансового внеску по кредиту «Житло в
кредит» на термін по 22 травня 2037 року зі
сплатою 1% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, 0.5% від суми
виданого кредиту як винагорода за
надання фінансового інструменту.

23 травня 2007 року між ОСОБА_2 та
Відділенням «Ємільчинське» філії
«Житомирське регіональне управління»
Закритого акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
укладено інший кредитний договір за
№ZRZ0GK00003838. За його умовами позивач
отримав 26 тис. доларів США кредиту з
яких 20 тис. доларів на споживчі потреби
та 6 тис. доларів страхового платежу.
При цьому він зобов'язувався
сплачувати за користування кредитом 1%
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та 0.2%
винагороди за надання фінансового
інструменту від суми виданого кредиту
щомісяця. Сплата кредиту та відсотків
повинна була здійснюватися в період з 20
по 25 число кожного місяця як за першим
кредитним договором так і за другим.

Пунктом 7.3 договору від 23 травня 2007 року
передбачено, що забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за цим
договором виступає іпотека 2-х
кімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2ч.2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання
правочитну недійсним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданими
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2
та Банк уклали кредитні договори у
письмовій формі, як того вимагає ч.1 ст.
1055 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання його стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України саме в момент вчинення
правочину.

Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором крім відсоткової
ставки. Продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати в
договори із споживачами умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Виходячи з наведених норм права ОСОБА_2
не довів, що в момент укладання
кредитних договорів були порушені його
права.

Посилання позивача на те, що перед
укладанням кредитного договору
відповідач не повідомив його про умови
кредитування є безпідставні, оскільки
ОСОБА_2 ствердив що підписував
зазначені договори, а зі змісту цих
договорів вбачається чіткий порядок
отримання кредиту та його повернення.

Крім того позивач ознайомлений і
згоден з умовами кредитування, які були
надані йому у письмовій формі, про що
він зазначив у письмовому документі
під назвою «Загальна вартість кредиту).

Безпідставними є посилання позивача на
те що в договорах відсутні права та
обов'язки сторін та їх
відповідальність, оскільки це
передбачено в розділах 2,4 кредитних
договорів.

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження позивача проте, що кредитні
договори підписані не керуючим філії
банку ОСОБА_4 а його заступником,
оскільки докази в матеріалах справи
відсутні про це. Підпис ОСОБА_4 на
договорах скріплений печаткою філії.

Не обгрунтованим є твердження позивача
про відсутність графіку погашення
кредиту. Відповідно до п.7.1 кредитного
договору від 23 травня 2007 року
передбачено, що позивач повинен
щомісячно вносити банку 248,29 доларів
США в період з 20 по 25 число кожного
місяця, а згідно такого ж пункту
кредитного договору від 23 квітня 2007
року він повинен сплачувати банку 62,07
доларів США.

Проте суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, оскільки не звернув увагу
на обгрунтування вимог позивачем і які
докази свідчать про це та постановив
необґрунтоване рішення.

Тому на підставі ст. 309 ЦПК України таке
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позові. Судові витрати у
розмірі 114,70 грн., які сплачені Банком за
подачу апеляційної скарги, що
підтверджується платіжним дорученням
від 30 грудня 2013 року, на підставі ст. 88
ЦПК України, підлягають стягненню з
позивача на користь Банку.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309, 313,314,316 ЦПК
України колегія суддів,-

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
задовольнити.

Рішення Ємільчинського районного суду
Житомирської області від 19 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
до Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитних договорів від 23
квітня 2007 року та від 23 травня 2007 року
та договору іпотеки від 27 травня 2007
року недійсним та застосування
наслідків їх недійсності за
безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 114,70 грн.
судового збору за подачу апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: