АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М.,
Желепа О.В.

при секретарі: Онищенко О.В.

за участю: заявника ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
скаргою ОСОБА_1 на дії головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Баришівського районного управління
юстиції Київської області Качур Тетяни
Миколаївни

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Деснянського районного суду
м. Києва від 26 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із скаргою на дії державного
виконавця Баришівського РУЮ Київської
області Качур Т.М., посилаючись на те, що
на виконання виконавчого листа №2-344
від 31 травня 2011 року про стягнення з
неї на користь ПАТ «КБ «Надра»
кредитної заборгованості в розмірі
396015,57 грн. державний виконавець склала
акт опису й арешту майна від 22
листопада 2013 року і при цьому нею не
було складено акту визначення вартості
майна та не було залучено експерта, що є
порушенням вимог Закону України «Про
виконавче провадження» та Інструкції з
організації примусового виконання
рішень.

Враховуючи викладені у скарзі доводи,
ОСОБА_1 просила суд першої інстанції
визнати дії державного виконавця ВДВС
Баришівського РУЮ Качур Т.М. при
складанні акту опису й арешту майна від
22 листопада 2013 року незаконними та
визнати складений акт нечинним.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 26 грудня 2013 року у
задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати цю ухвалу та постановити
нову про задоволення скарги,
посилаючись на те, що судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального права, неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
встановленим обставинам справи.
Державним виконавцем при проведенні
опису та арешту майна боржника ОСОБА_1
не було проведено його оцінку, а
передача нерухомого майна на
відповідальне зберігання іншому
співвласнику цього майна, який не є
стороною у виконавчому провадженні,
призвела до порушення прав ОСОБА_1 на
володіння, користування, розпорядження
цим майном на власний розсуд.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
підтримала апеляційну скаргу з
наведених в ній підстав.

Представник ВДВС Баришівського РУЮ
Київської області в судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлений належним чином.
Від ВДВС Баришівського РУЮ Київської
області надійшли заперечення на
апеляційну скаргу в яких просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а ухвалу Деснянського
районного суду м. Києва залишити без
змін. Крім того, просив розглядати
справу за відсутності його
представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконанні у державного виконавця
Баришівського РУЮ Київської області
Качур Л.В. перебуває виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа №2-344, виданого 31
травня 2011 року Деснянським районним
судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1
на користь ПАТ «КБ «Надра» боргу у сумі
397835,57 грн.

22 листопада 2013 року тим же державним
виконавцем при примусовому виконанні
зазначеного вище виконавчого листа у
відсутності представників скаржника і
стягувача та в присутності понятих
було складено Акт опису й арешту майна,
що належить боржниці; описане майно
передано на відповідальне зберігання
співвласнику будинку ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що при складанні державним
виконавцем акту опису й арешту майна
від 22 листопада 2013 року вимоги Закону
України «Про виконавче провадження» та
Інструкції з організації примусового
виконання рішень порушені не були,
оскільки залучення експерта та
складання акту оцінки майна одночасно
при складанні акту опису й арешту майна
у разі відсутності стягувача і
боржника або їх представників
законодавством не передбачено, а тому і
не є обов'язковим.

На підставі викладеного доводи
апеляційної скарги щодо порушення
державним виконавцем п. 4.3.1
вищевказаної Інструкції підлягають
відхиленню.

Щодо доводів апеляційної скарги про
неправомірність передання майна на
відповідальне зберігання другому
співвласнику, який не є стороною
виконавчого провадження, та порушення
у зв'язку із цим прав скаржника,
визначених ст.319 ЦК України, як власника
майна, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.5 ст.57 Закону України
"Про виконавче провадження" про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк
обмеження встановлюються державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця, необхідності використання
та інших обставин.

Згідно ст.59 вищевказаного закону майно,
на яке накладено арешт, за винятком
майна, зазначеного в ч.8 ст.57 Закону
України "Про виконавче провадження",
передається на зберігання боржникові
або іншим особам, призначеним
державним виконавцем, під розписку в
акті опису. Копія акту опису майна
видається боржнику, стягувачеві, а в
разі, якщо обов'язок зберігання майна
покладено на іншу особу, - також
зберігачу.

Аналізуючи наведені норми, судова
колегія приходить до висновку, що
державний виконавець може передати
арештоване майно на зберігання іншій
ніж боржник чи його представник особі
лише у разі існування реальної на це
потреби.

Разом з тим, виходячи із того, що
законодавством передбачено право
державного виконавця в разі потреби
обмежити власника права користування
майном та передавати описане майно на
зберігання іншій особі, та враховуючи
те, що Законом конкретно не визначено, в
яких саме випадках майно передається
боржнику, а в яких - іншим особам, то суд
не вбачає підстав для визнання дій
державного виконавця щодо передачі
майна на зберігання ОСОБА_4
неправомірними.

Слід зазначити, що зазначені доводи
апеляційної скарги не були предметом
розгляду в суді першої інстанції, та не
зазначалися ОСОБА_1 як підстава для
задоволення скарги.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивач на свій розсуд визначає склад
сторін, предмет позову та обирає спосіб
захисту порушеного права.

Недоведеність вимог або ж неможливість
захисту порушеного права позивача
обраним ним способом є підставою для
відмови в позові.

Так, відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 в суді першої
інстанції не було заявлено вимогу про
передачу описаного та арештованого
державним виконавцем майна на
зберігання їй, а не ОСОБА_4, то суд
апеляційної інстанції, як і суд першої
інстанції, позбавлений можливості
вийти за межі доводів скарги та
захистити порушене право ОСОБА_1

Водночас, слід зазначити, що
відмова в задоволенні скарги на дії
державного виконавця за наведених в
ухвалі суду підстав, не позбавляє
ОСОБА_1 права повторного звернення до
суду в порядку визначеному
процесуальним законом, якщо вона
вважає, що передача описаного майна
співвласнику ОСОБА_4 обмежує її право,
як другого співвласника, користуватись
ним до моменту реалізації, та потреби в
передачі майна іншій особі немає,
оскільки при наявності арешту, боржник
і так позбавлений можливості
розпорядитись цим майном.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно та всебічно розглянув справу,
надав всім доводам сторін належну
правову оцінку, прийшов до правильного
висновку про недоведеність скарги та
відсутність у зв'язку з цим підстав для
її задоволення.

Доводи апелянта не спростовують
зроблених в ухвалі суду першої
інстанції висновків, в зв'язку з чим
підстави для її скасування і
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
судового рішення, і дають можливість
апеляційному суду вийти за межі
доводів апеляційної скарги для
перевірки законності ухвали в цій
частині, що передбачено ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, не встановлено.

Тому колегія суддів відхиляє
апеляційну скаргу і залишає без змін
ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного
суду м. Києва від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді:

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3034/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Скрипка О.І.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Іванченко М.М.