Справа № 748/3800/13-ц Провадження №
22-ц/795/391/2014 Головуючий у I інстанції:
Майборода С. М.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

13 березня 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Зінченко С.П., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу санаторію „Десна" на рішення
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 30 грудня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до санаторію „Десна" про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и
в:

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 30
грудня 2013 року позов ОСОБА_1 до
санаторію „Десна" про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди - задоволено.

Стягнуто з санаторію „Десна" на
користь ОСОБА_1 заборгованість по
невиплаченій заробітній платі в сумі 3
543 (три тисячі п'ятсот сорок три) грн. 17
коп., компенсації за невикористані дні
відпустки в сумі 1 302 ( одна тисяча
триста дві) грн. 85 коп., а всього 4 846
(чотири тисячі вісімсот сорок шість)
грн. 02 коп.

Стягнуто з санаторію „Десна" на
користь ОСОБА_1 5 692 (п'ять тисяч шістсот
дев'яносто дві) грн. 53 коп. (сума вказана
без утримання прибуткового податку й
інших обов'язкових платежів)
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 21
серпня 2013 року по 30 грудня 2013 року.

Стягнуто з санаторію „Десна" на
користь ОСОБА_1 500 (п'ятсот) грн.
моральної шкоди.

Стягнуто з санаторію „Десна" на
користь ОСОБА_1 300 (триста) грн.
понесених витрат на правову допомогу.

Стягнуто з санаторію „Десна" на
користь держави судовий збір в сумі 229
гривень 40 копійок.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням представник санаторію
„Десна" подав до суду апеляційну
скаргу, в якій просить вказане рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі,
посилаючись на неповне зясування судом
обставин справи та невідповідність
висновків суду.

В обґрунтуванні апеляційної скарги
апелянт зазначає, що погоджується із
розміром заборгованості по виплаті
заробітної плати, яка виникла перед
позивачем, однак вказує, що дана
заборгованість виникла не з вини
санаторію „Десна", а через його скрутне
фінансове становище, в якому він
знаходиться тривалий час, а тому
заперечує проти обов'язку виплачувати
позивачу середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні.

Апелянт також вказує, що позивачем не
було доведено та не обгрунтовано факт
завдання йому моральної шкоди, а
характер та обсяг моральних страждань,
їх тривалість, розмір заборгованості
не є такими, що спричинили моральну
шкоду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга не може бути
задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 23.01.1989
року по 20.08.2013 року працював в санаторії
„Десна" с. Ладинка Чернігівського
району оператором котельні, що
підтверджується копією трудової
книжки у справі (а.с.6-7).

При цьому, з довідки від 23 грудня 2013
року вбачається, що санаторій „Десна"
має перед ОСОБА_1 заборгованість за
лютий 2013 року - 980,06 грн., за березень 2013
року - 1493,36 грн., за квітень 2013 року - 1069,75
грн., за серпень 2013 року з врахуванням
компенсації за невикористані дні
відпустки в сумі 1302,85 грн., а всього 4846,02
грн. (а.с.30).

Проте, у порушення ст. 116 КЗпП України,
зазначена сума заборгованості ОСОБА_1
при звільненні не була виплачена.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належить йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, у зв'язку з
чим працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку, а тому суд вважав
правомірними вимоги позивача щодо
стягнення заборгованості по
заробітній платі у сумі 4846,02 грн. та
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день постановлення рішення.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується апеляційний
суд враховуючи наступне.

За статтею 47 КЗпП України, роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови
Пленуму ВСУ «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року № 13, установивши
при розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Також, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції вірно визначив розмір
середнього заробітку, який необхідно
стягнути на користь позивача, за час
затримки розрахунку по заробітній
платі.

Так, згідно абз. 1 п. 8 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №
100, нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком. Середньоденна
(годинна) заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, яка обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати на середньомісячне число робочих
днів у розрахунковому періоді.

Відповідно наданого табелю обліку
робочого часу ОСОБА_1, який працював
погодинно, та розрахунку за червень та
липень 2013 року ОСОБА_1 відпрацював 144
години (16+128) та йому нараховано за ці
два місяці, що передують звільненню
1101,79 грн. (128,34+973,45), тобто
середньогодинна заробітна плата
склала 7,651 грн. (1101 грн. 79 коп/144 год.), а за
восьмигодинний робочий день становить
61 грн. 21 коп. (7,651 х 8).

Кількість робочих днів за час затримки
розрахунку при звільненні у період з
дня звільнення 21 серпня 2013 року по день
постановлення рішення складає 93
робочих дня, а тому розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні без утримання податку й
інших обов'язкових платежів становить
5692 грн. 53 коп. ((61,21грн. (середньоденна
заробітна плата) x 93 (кількість робочих
днів)) за період з 21 серпня 2013 року по 30
грудня 2013 року.

Отже, доводи апеляційної скарги про
відсутність вини відповідача у
затримці виплати заробітної плати
позивачу та про скрутне фінансове
становище відповідача, на думку
колегії суддів апеляційного суду, не
спростовують висновки суду першої
інстанції про обґрунтованість
позовних вимог і не є підставою для
задоволення апеляційної скарги,
оскільки вони не ґрунтуються на
положеннях матеріального права та не
виключають відповідальності
роботодавця, а порушене право позивача
підлягає захисту.

Виходячи із вимог розумності та
справедливості та враховуючи
положення матеріального права,
апеляційний суд погоджується з
визначеною судом першої інстанції
оцінкою немайнової шкоди, заподіяної
ОСОБА_1 в розмірі 500 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Ураховуючи, що КЗпП України не містить
будь-яких обмежень чи виключень для
компенсації моральної шкоди у разі
порушення трудових прав працівників, а
стаття 237-1 цього Кодексу передбачає
право працівника на відшкодування
моральної шкоди у обраний ним спосіб,
зокрема повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин справи,
висновок суду першої інстанції про
стягнення грошового еквівалента
моральної шкоди є правильним.

Таким чином, доводи апелянта про
незаконність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також порушення
судом норм матеріального і
процесуального права при його
ухваленні, на думку апеляційного суду,
не знайшли свого підтвердження при
розгляді справи у суді другої
інстанції та спростовуються належними
та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, відшкодування моральної
шкоди в зазначеному розмірі з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, зокрема, ст.ст.
116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 16, 11, 58-60,
88, 212-213 ЦПК України.

Враховуючи вищевказане, відповідно до
ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу санаторію „Десна"
відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: