Справа № 442/8013/13
Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1856/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді- Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я.,Левика А.Я.

секретар -Глинський О.А.

з участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 16 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3
,ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком , -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі в листопаді 2013 року, як
власники квартири АДРЕСА_2, який
згідно рішення виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради від 17.10. 2013
року № 200 знятий з балансу
обслуговуючого комунального
підприємства та переданий у власність
позивачам - звернулися з позовом до
відповідача співвласника АДРЕСА_1
ОСОБА_6 з вимогами про зобов'язання
усунути перешкоди у користуванні
належним їм на праві спільної сумісної
власності житловим будинком НОМЕР_1
шляхом зобов'язання відповідача
демонтувати самовільно встановлений
ним металевий паркан (металеве
огородження) повз стіну їхнього
житлового будинку АДРЕСА_2 та перенести
цей металевий паркан(металеве
огородження) на відстань 1-го (одного)
метра від найбільш виступної частини
стіни будинку АДРЕСА_2; з метою
недопущення аналогічних порушень зі
сторони відповідача у подальшому
заборонити ОСОБА_6 встановлювати
будь-яке огородження (паркан) між
земельними (садибними) ділянками
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 на
відстані, меншій одного метра від
найбільш виступної частини стіни
будинку АДРЕСА_2.

Рішенням суду позовні вимоги
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_6, що проживає у будинку АДРЕСА_1
усунути перешкоди у користуванні
ОСОБА_3, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 належним їм на
праві спільної сумісної власності
житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом
демонтування самовільно встановленого
металевого паркана (металеве
огородження) повз стіну житлового
будинку АДРЕСА_2 та перенести цей
металевий паркан(металеве огородження)
на відстань 1-го (одного) метра від
найбільш виступної частини стіни
будинку АДРЕСА_2.

В решті в позові відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що
судом неповно з»ясовано обставини
справи, висновки суду не відповідають
матеріалам справи, рішення ухвалене з
порушенням норм матеріального права.
Суд не врахував, що за будинком АДРЕСА_1
закріплено садибну ділянку площею 861 кв
м, що підтверджено план-схемою,
розробленою БТІ та ЕО, яку суд не взяв
до уваги. Така схема була виготовлена
на підставі рішення виконкому
Дрогобицької міської ради депутатів
трудящих № 1991 від 25 грудня 1953 року.
Відповідним рішенням за
землекористувачем за адресою АДРЕСА_3
зареєстровано земельну ділянку
вказаної площі. З часом домоволодіння
змінили на номер АДРЕСА_1. Копію цього
рішення долучив до апеляційної скарги
та з посиланням на ч. 2 ст. 303 ЦПК України
- просить врахувати при перегляді
рішення першої інстанції. Крім того,
суд не врахував, що зовнішня стіна
будинку НОМЕР_1 проходить по межі
земельних ділянок, а встановлена ним
огорожа розміщена повз стіну будинку
позивачів - відповідно таке розміщення
не здійснює шкідливого впливу на
сусідню земельну ділянку, яка має
окремий прохід. Тому суд помилково
послався у своєму рішенні на ст. 104 ЗК
України . Суд не обгрунтовано послався
на п. 3.25 ДБН 360-92, оскільки ця норма не
зобов»язує власника чи
землекористувача суміжної земельної
ділянки відступати 1 м від будинкуу на
користь власника будинку, стіна якого
розташована на межі земельних ділянок.
Суд не врахував, що відповідач
погодився надати доступ позивачам для
проведення ремонтних робіт стіни
будинку за попереднім з ним
погодженням та не врахував право
позивачів звернутися до Дрогобицької
міської ради, як до власника земельної
ділянки для встановлення строкового
земельного сервітуту, що
передбаченого пунктом «ж» ч. 1 ст. 99 ЗК
України . Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

При розгляді справи представник
апелянта вимоги апеляційної скарги
пітримав в повному обсязі.

Позивачі, що з»явились та
представник позивачки просять
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, як законне та обґрунтоване, про що
також зазначено у письмових
запереченнях на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю - доповідача
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та заперечення,
пояснення учасників, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення .

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК
України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об»єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Згідно вимог ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено
і не оспорюється позивачем, що
позивачам в порядку приватизації
перейшла на праві спільної сумісної
власності квартира АДРЕСА_2, що також
підтверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок) від 22
березня 2005р., виданого комісією з
питань приватизації житла при
виконкомі Дрогобицької міської ради
Львівської області. Право власності
зареєстроване у встановленому законом
порядку 05.04. 2005 року /а.с. 14,15/.

Рішенням виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради від 17.10.2013
року за № 200 «Про зняття з балансу КП
«Житлово-експлуатаційне об»єднання
Дрогобицької міської ради житлових
будинків» одноквартирний будинок
АДРЕСА_2 знятий з балансу вказаного
підприємства та переданий у власність
власникам квартир / позивачам /, беручи
до уваги зобов»язання власників
утримувати цей будинок відповідно до
діючих вимог, діючих Правил
користування приміщеннями житлових
будинків та прибудинкових територій.
/а.с. 18/.

Матеріалами справи вставлено і
не заперечується відповідачем та його
представником при розгляді справи в
суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_6 ,
який проживає в квартирі АДРЕСА_1 і є
співвласником цієї квартири, спорудив
металеву огорожу (паркан), яким
відокремив подвір»я будинку НОМЕР_2
від прибудинкової території
будинковолодіння позивачів. Ця
металева огорожа облаштована
відповідачем у спосіб блокування
доступу позивачів до однієї стіни їх
будинку , що підтверджується
фотографіями наданими сторонами. Таким
чином відповідач чинить перешкоди
позивачам у забезпеченні належного
стану частини будинку, що безперечно
порушує їх права, які підлягають
захисту і спосіб захисту таких прав
вірно обраний позивачами.

Суд першої інстанції правильно
врахував та застосував вимоги частини
1 ст. 316 ЦК України, за змістом якої
правом власності є право особи на річ
(майно ) яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Враховано , що згідно
ст.. 317 ЦК власникові належить права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном; на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та місце
знаходження майна; згідно частин 1, 2, 3
ст. 319 ЦК- власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, має право вчиняти до
свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону, а також усім
власникам забезпечуються рівні умови у
здійсненні своїх прав; а згідно частини
1 статті 321 ЦК - право власності є
непорушним та ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Враховуючи наведені норми
матеріального права, суд дійшов
вірного висновку про порушення
відповідачем прав власників квартири
в одноквартирному будинку , що
переданий в цілому позивачам на
підставі вказаного вище рішення органу
місцевого самоврядування , оскільки
позивачі позбавлені можливості
доступу до частини будинку, в тому
числі з метою забезпечення його
належного стану.

Посилання суду першої інстанції
на вимоги частини 1 статті 103 ЗК
України -Зміст добросусідства, не
спростовує правильності висновків
суду першої інстанції про часткове
задоволення позову ,хоча колегія
суддів звертає увагу на те , що
сторонами не надано доказів про їх
права на земельні ділянки , котрі
відведені за будинками в яких особи
проживають.

З мотивів апеляційної скарги
убачається , що відповідачем
визнається перебування у власності
держави земельної ділянки , що
відведена за будинком НОМЕР_2. Останнім
до апеляційної скарги долучено копію
рішення виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради депутатів
трудящих від 25 грудня 1953 року № 119 «Про
результати обміру земель по
будівельному кварталу № 62»/ а.с. 57/. З
врахуванням долученого відповідачем
копії свідоцтва про право власності на
квартиру НОМЕР_3 у цьому будинку -
ОСОБА_6 є лише співвласником вказаної
квартири , як і інший член його сім»ї, а
тому будь-яких прав на земельну
ділянку , яка є прибудинковою
територією цього будинку у
відповідача немає. Його дії по
блокуванню доступу до цієї ділянки
іншим особам є протиправними.

Судом першої інстанції дана
правильна оцінка доказам сторін, в тому
числі письмовому поясненню від імені
мешканців сусідніх будинків про
облаштування огорожі до народження
відповідача і лише підтримання такої
відповідачем у належному стані,
оскільки зміст заперечень
відповідача та його представника у
суді апеляційної інстанції, а також
мотиви апеляційної скарги свідчать про
те, що металеве огородження про
демонтаж якого суд зобов»язав
відповідача, зведене саме ним і
добровільно усунути позивачам
перешкоди у здійсненні ними права
власності ОСОБА_6 не бажає.

Суд дійшов правильного висновку, що
позивачі довели позовні вимоги про
самовільно встановлення огорожі
(паркану) відповідачем і тим створив
перешкоду позивачам у підтриманні
належного стану будинку та порушив їх
право на вільне користування приватною
власністю. Правильним є висновок про
порушення Конституційних прав
позивачів, закріплених у статті 41
Конституції України, за змістом якої
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ,п.1 ч. 1
ст. 307, ст.. 308, п.1 ч. 1 ст. 314,315 ,317. ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскарженою
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання
законної сили.

Головуючий

Судді