Справа № 530/2701/13-ц
Номер провадження 2/530/46/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2014 року Зіньківський районний
суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Стрілець Л.Г., за участю
позивача ОСОБА_1 розглянули у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків в залі суду цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 до Головного управління
Держземагенства у Полтавській області,
Зіньківської районної державної
адміністрації, Полтавської області про
визнання права на земельну частку (пай),
-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Зіньківського районного
суду Полтавської області знаходиться
цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Держземагенства
у Полтавській області, Зіньківської
районної державної адміністрації,
Полтавської області про визнання права
на земельну частку (пай).

Позивач просить суд визнати за ним,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителем АДРЕСА_1
право на земельну частку /пай/ в розмірі
3,01 гектарів в колективній власності на
землях колишнього КСП ім.. "Енгеьса"
Зіньківського району Полтавської
області в межах населеного пункту с.
Хмарівка, Зіньківського району,
Полтавської області.

Позовну вимогу обґрунтовує тим, що він
26.01.1986 по 06.02.1997 роках працював в КСП ім..
"Енгельса" і був членом КСП. Звільнений
з членів КСП ім.. "Енгельса" 06.02.1997 року,
тобто на час вступу в силу Указу
Президента України від 8 серпня 1995 року
№ 720/95 " Про порядок паювання земель,
переданих у колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" мав право на земельну
частку /пай/, як і інші члени КСП, які
отримали земельні ділянки. При
розпаюванні в списки членів КСП ім..
"Енгельса" він був не включений. На
запитання, в 1997 році до голови колгоспу,
Яремко Валерія Васильовича чому його
позбавили права на земельну частку
(пай), йому повідомили що він пенсіонер
МВС. Про це все він знав всі 17 років.
Звернувся до суду за поновленням свого
порушеного права, тому вважає, що
термін позовної давності він пропустив
з поважних причин.

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача, Головного
управління Держземагенства у
Полтавській області, Зіньківської
районної державної адміністрації,
Полтавської області в судове засідання
не з'явилися, але надали до суду заяву, в
якій просили розгляд справи провести
без їй участі.

Заслухавши позивача та дослідивши
наявні матеріали справи, суд знаходить,
що заявлені вимоги не обґрунтовані і
такі, що не підлягають до задоволення.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Як вбачається з матеріалів справи та
записів у Трудовій книжці колгоспника
серії НОМЕР_1, виданій на ОСОБА_1,
вбачається, що, згідно наказу №1 від
26.01.1986 року ОСОБА_1 був прийнятий у члени
колгоспу ім. Енгельса Зіньківського
району Полтавської області (а.с.5).

Згідно наявної у матеріалах справи
Архівної довідки від 08.05.2013 року, у
протоколі №11 засідання правління
колгоспу ім. Енгельса Зіньківського
району Полтавської області є рішення
рекомендувати зборам уповноважених
прийняти в члени колгоспу ОСОБА_1 з
01.07.1985 року і надати роботу нач. ГО
колгоспу.

У протоколі №1 зборів уповноважених
членів колгоспу ім. Енгельса від 25
січня 1986 року є рішення прийняти у
члени колгоспу ОСОБА_1 з 5 грудня 1986
року (а.с.6).

На підставі наказу №2 від 19.12.1992
року даний колгосп реорганізовано у
КСП ім. Енгельса.

У протоколі №1 загальних зборів членів
колгоспу ім. Енгельса від 6 лютого 1997
року є рішення виключити з членів ксп
ОСОБА_1 (а.с.6).

Наказом №1 від 06.02.1997 року ОСОБА_1
звільнений з КСП ім. Енгельса (а.с.5).

Згідно довідки СТОВ «Краяни»,
створеного на базі колишнього КСП ім.
Енгельса від 15.09.2005 року, розпаювання
землі в колишньому КСП ім. Енгельса
проводилося протягом 1995-1996 років.
Уточнені списки були складені перед
врученням Державного акту на право
колективної власності на землю, тобто,
по 12.02.1996 року. Державний акт на право
колективної власності на землю був
переданий у господарство 12.02.1996 року
(а.с.7).

Судом встановлено, що сторонами не
заперечується, що позивач, ОСОБА_1 мав
право на отримання земельної ділянки
/паю/, як бувший член бувшого КСП ім..
"Енгельса" і невідомих суду причин не
був включений до списків громадян -
членів КСП, згідно Указу Президента
України від 8 серпня 1995 року № 720/95 " Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям ", що мали право на
отримання земельних часток / паїв/.
Своїм правом на поновлення свого
порушеного цивільного права на
отримання земельної частки /паю/у
встановлений законом трьох річний
термін не скористався. Згідно
пояснення позивача, ОСОБА_1, який має
юридичну освіту, працював в
Зіньківському райвідділі міліції,
пояснив, що він знав про те що не
включили в списки з 1997 року, коли
говорив із головою колгоспу, Яремко
В.В.. Позивач рахує, що йому тільки на
даний час стало відомо про порушення
його права на отримання земельної
частки /паю/ - не заслуговують на увагу і
не можуть бути визнанні судом, як на
поважна причина пропуску строків
позовної давності. Під час проведення
розпаювання земель колективної
власності сільськогосподарських
підприємств в масштабах держави
проводилось ряд заходів / статті в
газетах, телевізійні і радіопередачі/
направлені на роз'яснення порядку і
мети розпаювання земель, в колективних
сільськогосподарських підприємствах
проводились загальні збори членів
вказаних підприємств, на яких
вирішувались питання пов'язані з
розпаюванням землі, майна вказаних
підприємств, обговорення і
затвердження списків членів КСП , які
мають право на отримання земельних і
майнових паїв, вивішування вказаних
списків в приміщеннях
сільськогосподарських підприємств,
для детального ознайомлення з ними
громадян. Позивач сам розповів про
розмову з головою колгоспу в 1997 році
про питання розпаювання земель. А тому
суд визнає дані обставини, як
загальновідомі, а згідно ч.2 ст. 61 ЦПК
України, " Підстави звільнення від
доказування ", є обставини, визнані
судом загальновідомими.

При вирішенні даного спору по суті, суд
виходить з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України /
ред..2004 року/, згідно якої провадження
по цивільних справах здійснюється
відповідно до законів, чинних на час
вчинення окремих процесуальних дій,
розгляду і вирішення справи. На час
виникнення права позивача, ОСОБА_1 на
отримання земельної частки /паю/ діяв
Цивільний Кодекс в редакції 1963 року .
Згідно вимог ст. 80 ЦК України, стаття
носила імперативний характер, позовна
давність до даних правовідносин була
встановлена 3 роки і підлягала
застосуванню судом при пропущенні
строків позовної давності в
обов'язковому порядку, незалежно від
визнання - невизнання відповідачем
заявленого позову .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)» від
05.06.2003 року №899-ІУ право на земельну
частку (пай) мають, зокрема, колишні
члени колективних
сільськогосподарських підприємств,
сільськогосподарських кооперативів,
сільськогосподарських акціонерних
товариств, у тому числі створених на
базі радгоспів та інших державних
сільськогосподарських підприємств, а
також пенсіонери з їх числа, які
отримали сертифікати на право на
земельну частку (пай) у встановленому
законодавством порядку, громадяни та
юридичні особи, які відповідно до
законодавства України набули право на
земельну частку (пай).

Згідно із п.2 Указу Президента України
«Про порядок паювання земель,
переданих у колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям» № 720/95 від 08 серпня 1995
року право на земельну частку (пай)
мають члени колективного
сільськогосподарського підприємства,
сільськогосподарського кооперативу,
сільськогосподарського акціонерного
товариства, в тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
підприємства, кооперативу, товариства,
відповідно до списку, що додається до
державного акту на право колективної
власності на землю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» роз'яснено, що член колективного
сільськогосподарського підприємства,
включений до списку, що додається до
державного акта на право колективної
власності на землю, набуває права на
земельну частку (пай) з дня видачі цього
акта. Невнесення до зазначеного вище
списку особи, яка була членом КСП на час
передачі у колективну власність землі,
не може позбавити її права на земельну
частку.

Отже, необхідною умовою для отримання
земельної частки (паю) є членство в
колективному підприємстві.

Як зазначено вище, на час отримання
Державного акту на право колективної
власності на землю, ОСОБА_1 був членом
КСП ім. Енгельса та мав право на
земельну частку (пай), але до списків на
отримання земельної частки (паю)
внесений не був.

З наведених норм права вбачається, що
особа набуває права на земельну частку
(пай) у разі, якщо на момент одержання
колективним сільськогосподарським
підприємством акта на право
колективної власності на землю вона
працювала на цьому підприємстві та
була його членом.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що ОСОБА_1 мав право на отримання
земельної частки /паю/ як колишній член
колишнього КСП ім. Енгельса.

Разом із тим з матеріалів справи
вбачається, що позивач звернувся до
суду з позовом у грудні 2013 року, через 17
років після того, як відбулося
розпаювання земель колишнього
колгоспу ім. Енгельса та
правонаступнику останнього - КСП ім.
Енгельса - було передано Державний акт
на право колективної власності на
землю.

Як на причину поважності пропуску
строку позивач посилався на те, що про
порушення свого права він дізнався
безпосередньо перед зверненням до
суду.

Відповідно до ст.71 ЦК Української PCP (в
редакції 1963 року), що була чинна на час
виникнення спірних правовідносин,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатися про порушення свого права
(ст.76 ЦК УРСР).

Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін по справі.

Згідно із ч.І ст.80 ЦК Української PCP
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (в
редакції 2003 року), правовідносини, які
виникли до набрання ним чинності,
повинні регулюватися законодавством,
яке діяло на час їх виникнення, а
пунктом 6 передбачено застосування
його правил про позовну давність до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Встановивши, що обставини, на які
посилався позивач як на поважність
причин пропуску строку позовної
давності, не можуть бути визнані
поважними, суд відмовляє у позові у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Твердження позивача про те, що про
порушення свого права на одержання
земельної частки (паю) при розпаюванні
колишнього КСП ім. Енгельса позивач
дізнався у грудні 2013 року, суд оцінює
критично з урахуванням у т.ч.
наступного.

Під час складання списку членів КСП,
які мають право на отримання земельної
частки (паю), що додається до Державного
акта на право колективної власності на
землю та під час передачі 12.02.1996 року
КСП ім. Енгельса вказаного Державного
акта ОСОБА_1 був членом даного
підприємства, а тому йому не могло бути
невідомо про те, що його не включено до
даного списку.

Окрім того, сам позивач у позивач
зазначає, що ще при звільненні з роботи
та з членів КСП його керівництвом було
йому повідомлено про те, що він не
включений до списків осіб, які мають
право на одержання земельної частки
(паю). Крім того, як уже зазначалося,
позивач сам вказав у своїй позовній
заяві та повідомив суду під час
засідання, що не включення до списків
на отримання державного акта на землю
ним обговорювалося в 1997 році разом із
головою колгоспу.

Таким чином, станом на дату
звільнення-06.02.1997 року - ОСОБА_1 було
достовірно відомо про порушення його
права та в подальшому, як убачається з
його пояснень у судовому засіданні, в
тих роках він звертався по цьому
питанню до ради.

З урахуванням наведеного початком
перебігу строку позовної давності слід
вважати 06.02.1997 року, відповідно,
передбачений Законом трирічний строк
сплинув 06.02.2000 року, що є підставою для
застосування правил про позовну
давність ЦК України в редакції 1963 року.

Також, оскільки строк пред'явлення
позову, встановлений законодавством,
що діяло раніше, сплив до набрання
чинності Цивільним Кодексом України (в
редакції 16.01.2003р.), то правила цього
Кодексу про позовну давність до даного
позову не застосовуються.

З огляду на вищевикладене суд вважає,
що про порушення свого права позивач
міг дізнатися до свого звільнення з
підприємства у лютому 1997 року, та
вчинити усі необхідні дії, спрямовані
на поновлення цього права протягом
наступного передбаченого законом
трирічного строку позовної давності.

Суд критично оцінює письмові пояснення
та не бере до уваги надані позивачем
від громадян, прізвища яких вказано
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, так як дані
громадяни не заявлені позивачем під
час розгляду цивільної справи. В судове
засідання вищевказані громадяни не
зявлялися. Чи працювали дані громадяни
в КСП ім. Енгельса та чи є ( померли) дані
громадяни суду не відомо. Чи писали
(давали) вищевказані громадяни
пояснення - суду також невідомо.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволено повністю, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Якщо сторону, на користь
якої ухвалено рішення, звільнено від
оплати судових витрат, з другої
сторони стягуються судові витрати на
користь осіб, що їх понесли,
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати по розгляду справи
належить покласти на позивача, ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Проте, на думку
суду, позивач не довів обставини, які б
свідчили про визнання права власності
на земельну ділянку.

Таким чином, суд не вбачає порушення
суб'єктивного права, що є підставою для
звернення особи за захистом свого
права із застосуванням відповідного
способу захисту. А тому, вимоги
позивача не підлягають задоволенню,
оскільки відсутні законні підстави для
цього.

На основі вищевикладеного, суд з
позицією відповідачів, не згідний, а
тому до їх позиції про визнання
позовних вимог підходить критично.

Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що
не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

По позовних вимогах ОСОБА_1 до
Головного управління Держземагенства
у Полтавській області, Зіньківської
районної державної адміністрації,
Полтавської області про визнання права
на земельну частку (пай) - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги через Зіньківський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2014
р.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р.Должко