Справа № 463/585/14
Головуючий у 1 інстанції: Головатий
Провадження № 22-ц/783/6255/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
ОСОБА_2,

ОСОБА_3, її
представника - ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 06 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Головне управління державної
міграційної служби України у
Львівській області, про позбавлення
права користування житловим
приміщенням, зняття з реєстрації місця
проживання та примусове виселення з
квартири та за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
встановлення факту проживання однією
сім»єю, як подружжя, визнання права
власності, вселення в квартиру та
встановлення порядку користування
квартирою,-

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 06.08.2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3
права на користування жилим
приміщенням квартири АДРЕСА_1 в
м.Львові, зняття її з реєстрації у цій
квартирі та виселення з неї відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт проживання однією
сім»єю, як подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
листопада 2009 року по 05 лютого 2011 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/8
частини квартири АДРЕСА_1, вселено її у
цю квартиру та встановлено порядок
користування квартирою, шляхом
виділення у користування ОСОБА_3
кімнати площею 10 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 114
грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, просить
його скасувати з підстав порушення
норм матеріального та процесуального
права, невідповідності висновків суду
обставинам справи та ухвалити нове
рішення, яким його позов задоволити, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
- відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
спірна квартира є власністю родини
ОСОБА_3, оскільки набута під час шлюбу
його бабусі ОСОБА_7 та дідуся ОСОБА_2
Вважає, що судом не враховано тієї
обставини, що за договором довічного
утримання ОСОБА_7 бажала передати все
своє майно лише йому, як онукові, на
підтвердження чого склала на його ім»я
заповіт. Зазначає, що спірна квартира
набута ним у власність за договором
довічного утримання до одруження з
ОСОБА_3, а тому є його особистою
приватною власністю. Крім того, на
думку апелянта, за своєю правовою
природою договір довічного утримання
має особистісний характер, а тому
майно, набуте за таким договором, є лише
його власністю. Крім того, апелянт
вважає, що висновок суду про те, що він з
ОСОБА_3 спільно проживав з листопада 2009
року, спростовується тим, що він до
кінця 2009 року проживав і працював у
м.Хуст Закарпатської області і лише у
2010 році, переїхавши до Львова, весь час
проживав із своєю бабцею ОСОБА_8 аж до
переселення у спірну квартиру.
Зазначає, що ОСОБА_3, будучи студенткою
і не маючи власного доходу, лише один
місяць проживала в спірній квартирі
разом з ним, а тому не вважає це
веденням спільного господарства між
ними.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
05.02.2011 року (а.с.56).

Рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 16.05.2013 року шлюб між
сторонами розірвано (а.с.83).

Предметом спору є квартира АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 є власником 3/4 частини цієї
квартири на підставі договору
довічного утримання від 16.11.2010 року
(а.с.4, 5), укладеного між ним та ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.144)

Власниками іншої 1/4 частини квартири є
треті особи: ОСОБА_6 і ОСОБА_5 - по 1/8
частині кожний (а.с.22-27).

Згідно з довідкою ЛКП №503 (а.с.21), у
спірній квартирі зареєстровано лише
двоє осіб: ОСОБА_2 - з 19.07.2011 року, та
ОСОБА_3 - з 21.02.2012 року.

У відповідності до ст.74 СК України, якщо
чоловік та жінка проживають однією
сім»єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об»єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу, зокрема, норма ст.60 СК України,
згідно з якою, для визнання майна
спільною сумісною власністю не має
значення, чи один з них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства тощо)
самостійного заробітку, а також норма
ст.70 цього Кодексу, яка визначає, що у
разі поділу майна, що є об»єктом
спільної сумісної власності, частки
чоловіка та жінки є рівними.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
факт спільного проживання сторін як
чоловіка та жінки без шлюбу з листопада
2009 року до реєстрації ними шлюбу у
лютому 2011 року встановлений судом на
підставі показань більшості свідків,
які не були спростовані апелянтом під
час розгляду справи в суді першої
інстанції іншими доказами та
показаннями його свідків, а тому
підстав для скасування рішення суду в
цій частині немає.

Посилання апелянта на те, що майно,
набуте на підставі договору довічного
утримання, не може бути об»єктом
спільної сумісної власності, є
безпідставними, оскільки статтею 57 СК
України визначено, що лише майно, яке
набуте чоловіком (дружиною) на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування, є його (її) особистою
приватною власністю.

Доводи апелянта про те, що спірна
квартира є його особистою власністю на
підставі заповіту ОСОБА_7 від 22.11.2010
року (а.с.150), згідно з яким покійна
заповіла йому усе належне їй майно, не
мають правового значення для вирішення
даного спору, оскільки після заповіту
вона уклала з апелянтом договір
довічного утримання, який був чинним до
дня її смерті.

Враховуючи те, що всі інші вимоги
ОСОБА_3 є похідними від вимоги про
встановлення факту, підстав для
скасування рішення суду в іншій його
частині теж немає.

У зв»язку із задоволенням у повному
обсязі вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у задоволенні первісного
позову ОСОБА_2

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, давши належну оцінку
доказам, які були досліджені в судовому
засіданні, правильно вирішив спір,
застосувавши матеріальний закон, який
підлягав застосуванню, під час
розгляду справи не допустив порушень
процесуального закону, які б були
підставою для зміни чи скасування
рішення, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
апеляційну скаргу необхідно
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 06 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.