АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8536/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 14 травня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: Дніпровський районний відділ
Головного управління державної
міграційної служби України у м. Києві,
Служба у справах дітей Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, в якому просив визнати
відповідача разом з неповнолітніми
дітьми такими, що втратили право на
користування квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що йому належить 49/100 частини
житлової квартири АДРЕСА_1 згідно
договору дарування від 01.08.2001.
Відповідно до встановленого порядку
користування йому належить ідеальна
частка загальною площею 21,3 кв.м. та
окрема житлова кімната, яка перебуває в
його володінні та розпорядженні
розміром 14,3 кв.м. Між ним та
відповідачем 23.09.1995 був укладений шлюб.
В травні 2003 року відповідач була
зареєстрована в його частині житлової
квартири, в подальшому були
зареєстровані і їх діти. 11.03.2006 шлюб між
ним та відповідачем був розірваний за
рішенням суду, свідоцтво про
розлучення отримане ним 16.06.2009. У грудні
2006 року відповідач забрала всі свої
особисті речі та дітей, виселилася з
частини його квартири і з того часу в
ній не проживає. Факт не проживання
відповідача та дітей в спірній частині
квартири підтверджується актом
обстеження від 28.09.2007 та чисельними
заявами самої відповідачки до ЖЄО з
проханням не нараховувати на неї
комунальні послуги у зв'язку з не
проживанням її та дітей в спірній
квартирі. Фактично відповідач разом з
дітьми проживають в АДРЕСА_2 Також
вказував, що відповідач та діти мають
де проживати, але відповідач знятися з
реєстрації за спірною адресою у
добровільному порядку не бажає. Дії
відповідача порушують його законні
права, перешкоджають йому в повному
обсязі реалізувати своє право
власності щодо належного йому майна.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 14.05.2014 позов задоволено
частково - визнано ОСОБА_2 та
неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - 49/100 частинами квартири
АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини
заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення в частині задоволених
позовних вимог скасувати і в цій
частині ухвалити нове про відмову в
задоволенні вимог. Вважає, що суд
першої інстанції порушив її права та
права неповнолітніх дітей на
користування квартирою і не врахував,
що її не проживання в квартирі було
вимушеним і зумовлене поважними
причинами, а також суд залишив поза
увагою заперечення третьої особи проти
визнання неповнолітніх дітей такими,
що втратили право на користування
житловим приміщенням.

В судовому засіданні відповідач
підтримала апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просила її
задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином. З огляду на викладене,
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
є перешкодою для апеляційному розгляду
справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Частково задовольняючи позов суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_2 та неповнолітні
ОСОБА_3, ОСОБА_4 втратили право на
користування житлом, оскільки були
відсутності без поважних причин понад
один рік. Щодо неповнолітніх ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, які є спільними дітьми сторін у
справі, то суд, з огляду на те, що про них
мають дбати як мати, так і батько, а
також враховуючи ту обставину, що
відповідач не має житла, дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання їх такими, що втратили право
на користування спірною квартирою.

При цьому, слід зазначити, що рішення
суду в частині відмови в задоволенні
вимог про визнання неповнолітніх
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, сторонами не оскаржено.

Висновок суду про наявність правових
підстав для визнання відповідача та
неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими,
що втратили право на користування
житловим приміщенням є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 23.09.1995 між позивачем та
відповідачем було зареєстровано шлюб.
Від шлюбу сторони мають двох дітей:
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до договору дарування від
01.03.2001 ОСОБА_5 є власником 49/100 частин
житлової квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до встановленого порядку
користування позивачу належить
ідеальна частка загальною площею 21,3
кв.м. та окрема житлова кімната, яка
перебуває в його володінні та
розпорядженні, розміром 14,3 кв.м.

Згідно довідки Ф-3 в зазначену спірну
частину квартири, яка належить
позивачу на праві власності, в 2003 році
були зареєстровані позивач, відповідач
та їх неповнолітні діти: дочка ОСОБА_6
та син ОСОБА_7

В 2004 році, відповідно до вироку
Дніпровського районного суду міста
Києва від 07.05.2004, позивач був засуджений
до чотирьох років позбавлення волі.

06.12.2006 позивач був звільнений
умовно-достроково. Відповідно до
свідоцтва про розірвання шлюбу,
виданого 16.06.2009, шлюб між сторонами було
розірвано, про що було зроблено
відповідний актовий запис № 203 від
11.03.2006.

З пояснень відповідача судом
обґрунтовано встановлено, що двоє
дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_5, батьком яких не є позивач,
були зареєстровані відповідачем в
спірній частині квартири в 2006, 2007 роках
без згоди позивача. Відповідачем також
визнано той факт, що з 2006 року
відповідач та діти не проживають в
спірній квартирі і за весь цей час (з 2006
по 2014 роки) вселитись до квартири не
намагалися і жодні докази того, що
позивач чинив перешкоди вселенню
відсутні.

Не проживання відповідача в квартирі
також підтверджується й її заявами до
ЖРЕО-414 за 2009, 2010, 2011, 2012 роки, в яких
відповідач просила зняти нарахування
на неї показників за
житлово-комунальні послуги, так як вона
з дітьми в спірній частині квартири не
проживає, а фактично проживає з дітьми
з 2007 року без реєстрації в АДРЕСА_2.

Крім цього, з акту від 08.09.2007, складеного
сусідами та затвердженого в ЖРЕО, а
також з постанови Дніпровського РУГУ
МВС України в місті Києві про відмову в
порушенні кримінальної справи від
19.12.2006 вбачається, що відповідач та діти
не проживають в спірній частині
квартирі з грудня 2006 року.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними і
власником житла або законом.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи та вірно застосувавши
до спірних правовідносин закон, який їх
регулює, суд першої інстанції дійшов
цілком правомірного висновку про
наявність правових підстав для
визнання відповідача та неповнолітніх
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням, оскільки останні без
жодних поважних причин не проживали в
ньому понад 7 років. При цьому, судом
обґрунтовано враховано, що
неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є
дітьми позивача, що не заперечувалось
відповідачем, а отже підстави для
залишення їм права користування
квартирою, що є власністю позивача,
відсутні.

З наведеного вбачається, що доводи
апеляційної скарги про порушення прав
відповідача і неповнолітніх дітей і не
врахування судом того, що не проживання
відповідача в квартирі було вимушеним
і зумовлене поважними причинами, не
ґрунтуються на встановлених судом
фактичних обставинах справи, які
підтверджуються належними і
допустимими доказами та вимогах
закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що суд залишив поза увагою заперечення
третьої особи проти визнання
неповнолітніх дітей такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням, то слід
зазначити, що такі заперечення не
можуть мати першочергового значення і
слугувати безумовною підставою для
відмови у позові, з огляду на те, що в
силу вимог закону, вказані заперечення
третьої особи не є обов'язковими для
суду і повинні оцінюватись судом
нарівні з іншими доказами у справі, в їх
сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення, захистивши цим самим порушене
право позивача.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка дії в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 14 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді