Справа № 489/136/14-ц
Номер провадження 2/489/605/14
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2014 року
місто
Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Бреженюк Н. С.,

за участю представника позивачів
ОСОБА_1, представника третьої особи
Онісіча С. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк», третя особа -
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції про
визнання дій такими, що порушують
конституційні права та зобов"язання
припинити зловживання правами,

встановив

В січні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до ПАТ
«Кредитпромбанк». Свої вимоги
мотивували тим, що постановою
Ленінського ВДВС ММУЮ ВП № 40416799 від
25.10.2013 на підставі виконавчого листа №
2/489/226, виданого 08.07.2013 Ленінським
районним судом м. Миколаєва, відкрито
виконавче провадження по примусовому
стягненню на майно, що знаходиться в
іпотеці, а саме: однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 і належить позивачам, в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 03/1/058/07-Z від 07.03.2007 про
надання споживчого кредиту, укладеного
між ними та банком.

Посилаючись на те, що право
іпотекодержателя задовольнити свої
вимоги за рахунок житла, зазначені в ст.
ст. 1, 12, 33, 35, 37-39, 40, 41 Закону України «Про
іпотеку», порушує їх конституційні
права на житло, позивачі просили суд
визнати дії відповідача по стягненню
на зазначене майно такими, що порушують
їх конституційні права та зобов'язати
відповідача припинити зловживання
своїми правами або звернутися до
Верховного Суду України для вирішення
питання стосовно внесення до
Конституційного Суду України подання
щодо конституційності положень ст. ст.
1, 12, 33, 35, 37-39, 40, 41 Закону України «Про
іпотеку».

В судовому засіданні представник
позивачів підтримав позовні вимоги,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, наполягав на
задоволенні позову.

Представник відповідача в судове
засідання не з"явився, про час і місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили.

Представник третьої особи вважав
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

Вислухавши пояснення представника
позивачів, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено такі
обставини та відповідні
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи,
07.03.2007 між ВАТ «Кредитпромбанк»
(правонаступником якого є Пат
«Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 03/1/058/07-Z,
відповідно до умов якого останній
отримав від банку кредит у сумі 21 000,00
дол. США під 16% річних, строком до 06.03.2012
(а. с. 8-10).

В забезпечення належного виконання
зобов'язань за кредитним договором,
07.03.2007 між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 було укладено іпотечний
договір, за умовами якого останні
передали банку в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що
належить їм на праві спільної
часткової власності на підставі
договору міни, зареєстрованому
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
30.11.2004 за р. № 2386 (а. с. 11-15).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 25.02.2013
задоволено позовні вимоги ПАТ
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 07.03.2007 № 03/1/058/07-Z (а. с. 4-5).

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 17.06.2013
зазначене рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва залишено
без змін (а. с. 6-7).

На підставі виконавчого листа № 2/489/226,
виданого Ленінським районним судом м.
Миколаєва 08.07.2013, державним виконавцем
Ленінського ВДВС ММУЮ відкрито
виконавче провадження ВП № 40416799 по
примусовому стягненню на майно, що
знаходиться в іпотеці, а саме:
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і
належить позивачам, в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 03/1/058/07-Z від 07.03.2007 про
надання споживчого кредиту, укладеного
між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та банком (а.
с. 3).

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачі в обґрунтування свого позову
про захист прав споживачів зазначають,
що право іпотекодержателя
задовольнити свої вимоги за рахунок їх
житла, зазначене в ст. ст. 1, 12, 33, 35, 37-39, 40,
41 Закону України «Про іпотеку», порушує
їх конституційне право на житло.

Як встановлено судом, кредитним
договором від 07.03.2007 та іпотечним
договором від 07.03.2007 встановлені права
та обов'язки для кожної із сторін. Також
як вбачається із кредитного та
іпотечного договорів сторони
ознайомлені зі змістом договорів, ними
вони підписані.

Крім того, підписання договорів
свідчить про те, що позичальнику,
майновим поручителям всі умови
договору цілком зрозумілі, вони
вважають їх справедливими по
відношенню до них.

Свобода договору відповідно до
положень ст. 3 ЦК України є загальними
засадами цивільного законодавства.
Також згідно ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 6 ЦК України
передбачено, що сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Проте
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є згідно п.1 ч.2
ст.11 ЦК України договори та інші
правочини. Двостороннім правочином є
погоджена дія двох сторін ч.4 ст.202 ЦПК
України.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти ст.1054 ЦК
України.

Позичальник ОСОБА_3 та його майнові
поручителі ОСОБА_4, ОСОБА_5 знали про те,
що споживчий договір укладався з метою
отримання позичальником кредиту, були
обізнані про умови та про те, що
повертати кредит буде треба, виходячи з
визначеного сторонами у передбаченому
цивільним законодавством порядку та
визначеному волею сторін правочину,
також, вони були обізнані про умови
іпотечного договору та про те, що в разі
невиконання ОСОБА_3 умов кредитного
договору, банк має право за рахунок їх
майна задовольнити свої вимоги в
повному обсязі ( п. п. 4.1 - 4.5 Іпотечного
договору).

За таких обставин, враховуючи те, що у
суду не має підстав вважати, що
укладаючи договір іпотеки позивачі не
розуміли значення своїх дій, суд
приходить до висновку про те, що
позивачі усвідомлючи можливі наслідки
невиконання кредитних зобов"язань у
вигляді звернення стягнення на
квартиру самостійно уклали правочин
внаслідок якого вони можуть бути в
передбаченому законом порядку
позбавлені права на це житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Конституції
України ніхто не може бути примусово
позбавлений права на житло інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Процедура звернення стягнення на
квартиру відбувається на підставі
рішення суду. що набрало законної сили
та у порядку, передбаченому Законом
України "Про іпотеку".

Позивачами не доведено факт
зловживання стягувачем своїми правами,
тому в задоволенні вимог про
зобов"язання припинити зловживання
належить відмовити.

Також суд не вбачає підстав для
ініціації процедури звернення з метою
тлумачення норм Конституції України
або визнання неконституційними
положень Закону України "Про іпотеку".

Вислухвавши пояснення сторін,
дослідивши докази долучені до
матеріалів справи, щодо їх належності
та допустимості, оцінивши їх в
сукупності суд дійшов висновку про те,
що в задоволенні позовних вимог
належить відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 60, 88, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк», третя особа -
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції про
визнання дій такими, що порушують
конституційні права та зобов"язання
припинити зловживання правами
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особою, яка не була
присутня при проголошенні рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
В. В.
Кокорєв