Справа № 2/331/111/14
№ 331/7912/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд
м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді
Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі -
Постарнак М.М.,

за участю
представників :

позивача -
ОСОБА_1,

відповідача -
Білик О.В.,

третьої особи -
Ботової Г.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Запоріжжі
справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства «
Електрометалургійний завод «
Дніпроспецсталь», третя особа : Фонд
соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду, про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2013 р. ОСОБА_4 звернувся до
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
з позовом до Публічного Акціонерного
Товариства «Електрометалургійний
завод «Дніпроспецсталь» ім.
А.М.Кузьміна» ( далі - ПАТ «
Електрометалургійний завод
« Дніпроспецсталь» , ПАТ «
Дніпроспецсталь» ) про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн.,
яка в ході розгляду справи була
зменшена до 50 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 25 грудня 1992 р. він був
прийнятий на роботу вальцювальником
профілезгибочного агрегату в
прокатний цех «
Електрометалургійного заводу «
Дніпроспецсталь», правонаступником
якого є ПАТ «
Електрометалургійний завод «
Дніпроспецсталь». 11 жовтня 1994 р. був
переведений на посаду електрозварника
труб 6-го розряду в тому ж прокатному
цеху. 01 липня 2013 р. звільнений за
власним бажанням у зв»язку із
досягненням пенсійного віку.

31 липня 1998 р. на виробництві з ним
стався нещасний випадок, внаслідок
якого він отримав ушкодження здоров»я,
а саме : осколковий потрійний перелом
правої великої гомілкової кості і
подвійний перелом правої малої
гомілкової кістки зі зміщенням
фрагментів.

Факт отримання виробничої травми
підтверджується виписним епікризом.

Факт нещасного випадку, що трапився на
виробництві підтверджується актом №
18/4-98, складеним по формі Н-1 03 серпня 1998
р.

За результатами огляду медико -
соціальної експертної комісії ( далі -
МСЕК) у 1999 р. йому було встановлено
ступінь втрати професійної
працездатності на рівні 20%, без групи
інвалідності.

Безстроково ступінь втрати
професійної працездатності на рівні 20%,
без групи інвалідності, йому було
встановлено 03.06.2010 р. за результатами
огляду МСЕК. За наслідками огляду МСЕК
йому також була встановлена потреба у
додаткових видах допомоги, а саме :
лікування за рецептами травматолога,
невролога; стаціонера не лікування за
показаннями травматолога, невролога.

Надалі позивач посилається на те, що до
отримання травми він був здоровою
людиною, а тепер майже 15 років кульгає
на одну ногу, постійно відчуває біль,
який загострюється під час зміни
погодних умов та пор року. Позивач
позбавлений можливості на повноцінне
здорове життя. У зв'язку з цим були
порушені його нормальні життєві
зв'язки, він був позбавлений можливості
реалізовувати свої звички та бажання.
Після отримання ушкодження здоров'я,
позбавлений можливості не тільки
повноцінно працювати, але й
продовжувати звичний для себе спосіб
життя та інше.

На підставі викладеного та у
відповідності до вимог ст. 3
Конституції України, ст. ст. 173, 237-1 КЗпП
України, ст.ст. 23, п.3 ч.1 ст. 268, ч.1 ст. 1167,
1172 ЦК України, ст. ст. 1-3, 21, 28, 34, 40 Закону
України « Про загальнообов»язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105 від 23.09.1999 р.,
просить стягнути з відповідача на його
користь моральну шкоду.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2013 р. до
участі в справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору залучений Фонд
соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду ( далі - Фонд) ( а.с. 130-131).

В суді представник позивача позов
підтримав з підстав, викладених по
тексту позовної заяви і у
відповідності до заяви від 14.01.2014 р. (
а.с. 180), просить відшкодувати моральну
шкоду в розмірі 50 000, 00 грн. При цьому
пояснив, що вперше втрата професійної
працездатності його довірителя -
ОСОБА_4 була встановлена 18 березня 1999
року, із встановленням ступеню втрати
працездатності 10%. З позовом до суду
ОСОБА_4 звернувся лише наприкінці
вересня 2013 р. у зв»язку з тим, що до 01
липня 2013 р. він ще працював у
відповідача. І лише після звільнення з
підприємства у зв»язку із досягненням
ним пенсійного віку він вирішив
звернутися до суду з цим позовом.
Звернення до суду з цим позовом під час
роботи у відповідача потягло б за собою
виникнення напруги між ним та
роботодавцем, з можливим настанням для
позивача негативних наслідків. Вважає,
що ОСОБА_4 строки позовної давності не
порушив, оскільки згідно п.3 ч.1 ст. 268 ЦК
України , позовна давність не
поширюється на вимоги про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я
або смертю. Суму моральної шкоди
зменшив, виходячи із судової практики.

Представник відповідача в суді
проти позову заперечує та зазначає, що
дійсно, 03.08.1998р. комісією, призначеною
по підприємству, було складено акт
(форми Н-1), за результатами
розслідування нещасного випадку, який
скоївся 31 липня 1998р. на ВАТ
«Дніпроспецсталь» з ОСОБА_5, обставини
якого були зазначені у
вищезазначеному акті. Проте: по-перше,
як свідчать обставини справи та данні
актів (пункт11 Акту (форми Н-1) № 18/4-98 від
03.08.1998р., нещасний випадок з ОСОБА_5
стався, в тому числі із його вини, тому
що він знаходився у безпосередній
близькості від вантажу, який
підіймається або опускається; чим
порушив пункт 3.11.11 «Інструкції №0-08».
Вказаний висновок був зроблений
комісією з розслідування нещасного
випадку. По-друге, як свідчать
обставини справи та данні актів (пункт
9.2 Акту (форми Н-1) № 18/4-98 від 03.08.1998р.,
відносно позивача з боку підприємства
було проведено навчання за професією
при роботі на якій скоївся нещасний
випадок з 11 по 15.01.1993р., останню
перевірку знань з охорони праці
позивач проходив 06.04.1998р., повторний
інструктаж з охорони праці позивач
проходив 21.07.1998р., про що зазначено в
акті. Таким чином, позивач, будучі
навчений по питанням з охорони праці
про правильну роботу та поводження з
механізмами, станками та іншим
обладнанням, та обізнаним про вимоги
праці при роботі на вказаному на
обладнанні та можливі негативні
наслідки для власного здоров'я, при
порушенні вимог правил безпеки, з
власної необачності припустився
порушень вимог безпеки праці, тим
самим, з власної вини допустив
погіршення свого здоров'я. і в свою
чергу , відповідно до наказу № 473 від
17.08.1998р.був позбавлений премії.

10 % стійкої втрати працездатності
ОСОБА_5 було первинно встановлено ще
18.03.1999р.

На момент виникнення правовідносин між
позивачем та підприємством з приводу
ушкодження здоров'я позивача у зв'язку
з нещасним випадком, що скоївся з ним 31
липня 1998р. на ВАТ «Дніпроспецсталь»
діяли статті 440 та 456 ЦК УРСР.

Як свідчать обставини та матеріали
справи з боку підприємства відносно
ОСОБА_4. було здійснено відшкодування
шкоди у повному обсязі та на підставі
діючого на той момент законодавства.

Крім того, позивач отримав травму
31.07.1998р., згодом, 18.03.1999р. йому було
встановлено лише 10% втрати
працездатності, навіть не встановлена
група інвалідності, позивач
продовжував працювати на підприємстві
за такими робочими спеціальностями,
час роботи на яких відноситься до у
важких умовах праці і за роботу на яких
відповідно законодавство надається
така компенсація як призначення пенсії
на пільгових умовах тобто у віці 50
років.

Таким чином, якщо ОСОБА_4 після травми,
яку він отримав 31.07.1998р. до моменту
свого звільнення за власним бажанням -
01.07.2013р. - працював на роботах у важких
умовах праці, відповідно стан його
здоров'я був таким, який дозволяв йому
працювати у важких умовах праці.
Позивач працював тривалий час, і навіть
після травми (31.07.1998р.) після оформлення
пільгової пенсії за списком №1 (27.06.2011р.)
не звільнявся і продовжував працювати
також за власним бажанням, мабуть з
метою продовження отримання
підвищеної заробітної плати,
додаткових пільг та компенсацій та
пільгового стажу для пенсії і
звільнився з роботи за власним
бажанням лише 01.07.2013р., що свідчить про
нормальний стан здоров'я та є доказом
того, що у позивача відсутня моральна
шкода.

Представник третьої особи в суді
повністю підтримав позицію
відповідача , проте при ухваленні
судового рішення по цій справі
покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення
представників позивача, відповідача,
третьої особи, перевіривши їх доводи
матеріалами справи, приходить до
наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами по справі, що 25 грудня 1992 р.
позивач ОСОБА_4 був прийнятий на роботу
вальцювальником профілезгибочного
агрегату в прокатний цех
«Електрометалургійного заводу «
Дніпроспецсталь», правонаступником
якого є ПАТ «Електрометалургійний
завод « Дніпроспецсталь».11 жовтня 1994 р.
він був переведений на посаду
електрозварника труб 6-го розряду в
тому ж прокатному цеху. 01 липня 2013 р. був
звільнений за власним бажанням у
зв»язку із досягненням пенсійного віку
( а.с. 11-18).

31 липня 1998 р. на виробництві з ним
стався нещасний випадок, внаслідок
якого він отримав ушкодження здоров»я,
а саме : осколковий потрійний перелом
правої великої гомілкової кості і
подвійний перелом правої малої
гомілкової кістки зі зміщенням
фрагментів.

Факт отримання виробничої травми
підтверджується виписним епікризом(
а.с. 23).

Факт нещасного випадку, що трапився на
виробництві підтверджується актом №
18/4-98, складеним по формі Н-1 03 серпня 1998
р. ( а.с. 19-22). Згідно п.11 Акту нещасний
випадок з ОСОБА_5 стався, в тому числі із
його вини, тому що він знаходився у
безпосередній близькості від вантажу,
який підіймається або опускається, чим
порушив п.3.11.11 « Інструкції № 0-08».
Вказаний висновок був зроблений
комісією з розслідування нещасного
випадку.

18 березня 1999 р. ОСОБА_5 первинно було
встановлено 10% стійкої втрати
працездатності ( а.с.166).

03 червня 2010 р., за результатами огляду
МСЕК позивачу було встановлено
ступінь втрати професійної
працездатності на рівні 20%, без групи
інвалідності ( а.с.24).

Аналізуючи сукупність вищенаведених
фактів , при вирішенні питання щодо
норм права, які регулюють спірні
правовідносини, суд виходить з
наступного.

Виходячи із положень ст. 58 Конституції
України, рішення Конституційного Суду
України від 09.02.1999г. по справі № 1-7/99,
роз'яснень пунктів 5 та 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31.03. 995р. «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» спірні
правовідносини регулюються правовими
нормами, які діяли під час їх
виникнення.

Таку ж правову думку щодо застосування
діючого законодавства у подібних
правовідносинах висловлює Верховний
Суд України в ухвалі від 07.04.2010р.

Так, позивач в позові зазначає, що право
на відшкодування моральної шкоди,
заподіяної йому внаслідок ушкодження
здоров'я, у нього виникло саме з 01
червня 2010року, відповідно до довідки
МСЕК, виданої 03.06.2010р., коли йому було
встановлено безстроково 20% стійкої
втрати працездатності. Як на правові
підстави заявленої вимоги посилається
на ст.ст. 23, 1167-1169 ЦК України, ст. 2371 КЗпП
та на Закон України «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» №1105 від 23.09.1999р.

Проте, статтею 2371 КЗпП, якою
передбачено відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику, КЗпП було
доповнено 24 грудня 1999 р., а введено її в
дію з 13 січня 2000 р.

Зазначені позивачем статті 1167-1169 ЦК
України, передбачені Цивільним
Кодексом України, який, відповідно до п.
1 «Прикінцевих та перехідних положень»,
набув чинності з 01 січня 2004р.

Відповідно до п.4 « Прикінцевих та
перехідних положень» норми Цивільного
кодексу України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Таким чином , дія Цивільного кодексу
України, зокрема статей 1167-1169 ЦКУ, ст. 2371
КЗпП, на спірні правовідносини між ПАТ
«Дніпроспецсталь» та позивачем не
поширюються.

На момент виникнення правовідносин між
позивачем та підприємством з приводу
встановлення ОСОБА_4 професійного
захворювання, а такий момент виник 18
березня 1999 р., коли позивачу вперше була
встановлена ступінь втрати
професійної працездатності 10% ( а.с.166),
діяли ст. ст. 440, 456 ЦК УРСР.

Стаття 456 ЦК УРСР, (який діяв до 01 січня
2004р.), яка є спеціальною нормою,
регламентує відповідальність за
ушкодження здоров'я і смерті
громадянина, пов'язаних з виконанням
трудових обов'язків та зазначає, що
правила відшкодування шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я
громадянина, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків,
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 472 від 23.06.1993р. були затверджені
« Правила відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом, шкоди
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків». (далі - Правила №
472).

Таким чином, на час встановлення
позивачу втрати професійної
працездатності (18.03.1999р.) можливість
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, передбачалася п.11
Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.93 №472.

Відшкодування потерпілому власником
моральної шкоди, у зв'язку з отриманням
позивачем ушкодження здоров'я під час
роботи, повинно було здійснюватися в
порядку та на підставі пунктів 11, 34 та 40
Правил № 472.

Так, відповідно до п. 40 Правил №472 сума
відшкодування моральної шкоди
визначається відповідно до пункту 11
цих Правил, яким встановлено, що
моральна шкода відшкодовується за
заявою потерпілого про характер
моральної втрати чи висновком медичних
органів у вигляді одноразової грошової
виплати або в іншій матеріальній формі,
розмір якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду.

Згідно п.34 Правил № 472 до заяви
потерпілого про відшкодування шкоди
додаються висновки МСЕК про ступінь
втрати професійної працездатності та
необхідні витрати на медичну та
соціальну допомогу, а також відповідні
рішення про відшкодування моральної
шкоди.

Разом з тим, розмір відшкодування
моральної шкоди не може перевищувати 150
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян незалежно від інших будь-яких
виплат.

Посилання позивача на той факт, що
право на відшкодування моральної
шкоди, заподіяної йому внаслідок
ушкодження здоров'я, у нього виникло
саме з 01 червня 2010року, відповідно до
довідки МСЕК виданої 03.06.2010р., коли йому
було встановлено 20% стійкої втрати
працездатності, тобто встановлено
безстроково, спростовується
обставинами справи, а саме п. 10 Правил №
472, яким передбачено, що стійкою втратою
працездатності вважається будь-яка
втрата професійної працездатності, що
визначається органами
медико-соціальної експертизи (МСЕК).
Законодавством не передбачено, що
втрата працездатності повинна бути
встановлена безстрокова.

Досліджуючи матеріали справи судом
також встановлено що, з боку
підприємства відносно позивача було
виконано всі вимоги законодавства,
діючого на той момент, щодо
відшкодування ОСОБА_4 шкоди у зв'язку з
виробничою травмою, а саме :

Відповідно вимог Правил № 472 ОСОБА_4 на
підставі наказу підприємства № 367к від
31.03.1999р. були встановлені одноразова
допомога у сумі 3 484,89грн. та щомісячне
відшкодування втраченого заробітку у
сумі 39,61грн.

Доказом сплати ОСОБА_4 зазначених сум є
копії його особистих табуляграм
виплати заробітної плати, у томи числі
із сумами відшкодування шкоди. ( а.с.73-74)

Крім того, відповідно до наказів по
підприємству № 508к від 23.03.2000р. ( а.с.68) ;
№1333К від 26.06.2000р. ( а.с. 69) ; № 1050 від
16.05.2001р. (а.с.70) виплата сум
відшкодування втраченого заробітку,
які щомісячно виплачувались ОСОБА_4,
переглядалась й сплачувалась ОСОБА_4
відповідно до законодавству до того
часу, коли відшкодування шкоди
здійснювалось підприємством і до
моменту передачі документів до Фонду.

Пунктом. 11 Правил № 472 передбачено, що
моральна шкода відшкодовується у
вигляді одноразової грошової виплати
розмір, якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін(власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду.

Відповідно до умов Колективного
договору на 1999 р., який був укладений
між трудовим колективом ВАТ
«Дніпроспецсталь» та власником
підприємства в особі Голови правління
ВАТ «Дніпроспецсталь», що і є саме
домовленістю сторін, на підставі
Наказу по підприємству № 110-к від
29.01.1999р. була нарахована та виплачена
одноразова виплата у розмірі 2-х
середньомісячних заробітків, у тому
числі з урахування % вини ОСОБА_4, що
складає 593,64грн. ( а.с. 59-64, 66).

Доказом сплати ОСОБА_4 зазначених сум є
к/копії його особистих табуляграм
виплати заробітної плати у томи числі з
сумами відшкодування шкоди ( а.с. 71,72).

Встановлені судом обставини та
матеріали справи свідчать про те, що
позовні вимоги щодо відшкодування
моральної шкоди, яка виникла у позивача
внаслідок виробничої травми на
підприємстві та встановлені % втрати
працездатності засновані на підставі
тих же самих документів: - Акту форми
Н-1 від 03.08.1998р. та висновку МСЕК
відносно ОСОБА_4 про встановлення йому
втрати працездатності, які вже були
розглянуті підприємством та по ним
ОСОБА_4 було здійснено відшкодування
шкоди в повному обсязі.

Доказом цих обставин є копії
документів а саме : акту форми Н-1 від
03.08.1998р; наказу № 473 від 17.08.1998р. ( а.с. 58) ;
витягу із Колективного договору на
1999р.( а.с.59-64); Особистої заяви ОСОБА_4
від19.01.1999р. ( а.с.65); наказу № 110-к від
29.01.1999р ( а.с.66); наказу № 367-к від 31.03.1999р (
а.с.67); наказу № 508-к від 23.03.2000р. ( а.с.68);
наказу № 1333-к від 26.06.2000р. (а.с.69) ;
розпорядження № 1050 від 16.01.2001р.( а.с.70);
табуляграм ОСОБА_4 по заробітній платі
( а.с. 71-75) ; акту № 211 від
22.08.2001р.,відповідно якого особиста
справа ОСОБА_4 була передана до Фонду та
сам факт наявності на підприємстві
особистої справи щодо відшкодування
шкоди відносно позивача.

За вищенаведених обставин суд дійшов
висновку, що з боку підприємства
відносно ОСОБА_4 було здійснено
відшкодування шкоди у повному об'ємі
на підставі діючого на той момент
законодавства, а тому суд вважає,що
моральна шкода ОСОБА_4 вже
компенсована, повторне її стягнення з
відповідача є неможливим та не
передбачено законодавством, у зв»язку
з чим позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК
України, ст. 58 Конституції України,
рішенням Конституційного Суду України
від 09.02.1999 р. по справі № 1-7/99 , роз»ясень
пунктів 5, 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р.
« Про судову практику в справах про
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди, ст. ст. 440, 456 ЦК УРСР, Законом
України « Про загальнообов»язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105 від 23.09.1999 р. , суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
« Електрометалургійний завод «
Дніпроспецсталь», третя особа : Фонд
соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду, про відшкодування
моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя :
Н.Г.Скользнєва

13.02.2014