АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2990/2014
Головуючий у І інстанції - Набудович
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Онищенко О.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася до суду з позовом
до відповідача ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, мотивуючи тим, що 8.09.2010 року
між нею та відповідачем було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, який укладався у якості
забезпечення виконання іншою особою
перед відповідачем боргового
зобов'язання, а саме повернення ОСОБА_6
боргу ОСОБА_4 на загальну суму 60 тис.
доларів США. Позивач та її чоловік
ОСОБА_5 знаходилися з ОСОБА_6 в
товариських стосунках, тому домовилися
із відповідачем ОСОБА_4 про те, що
позивач, в якості забезпечення
повернення боргу, укладе договір
купівлі-продажу квартири, який
відповідач погодився не виконувати та
не вселятися в квартиру, поки ОСОБА_6 не
поверне йому борг. Також зазначила, що
вказаних у договорі грошових коштів у
розмірі 320 000 грн. не отримувала.
Наявність боргових зобов'язань між
ОСОБА_6 та відповідачем
підтверджується розписками. Вважає, що
вчинений правочин не був спрямований
на настання наслідків, обумовлених ним,
а насправді забезпечив виконання
грошового зобов'язання, тому підлягає
визнанню недійсним на підставі ст.ст.
215, 235 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 25 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі
представник позивача просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
мотивуючи тим, що рішення ухвалене з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Судом встановлено, що 8.09.2010 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 за 320 000 грн., що на день
підписання договору еквівалентно 40 455
доларів США (а.с. 5-9).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 28 вересня 2012 року припинено
право ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користування
квартирою АДРЕСА_1, яка належить на
праві власності ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 8.09.2010
року.( а.с.69)

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що позивач
не надала доказів на підтвердження
своїх вимог про визнання договору
недійсним.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Посилання позивача на те, що між
сторонами фактично було укладено
договір застави квартири, а не договір
купівлі-продажу, тобто вона передала в
заставу ОСОБА_4 свою квартиру ,
поручившись за борг ОСОБА_5 перед
ОСОБА_4 , не можуть бути прийняті до
уваги із наступних підстав.

Як вбачається із наданих позивачем
боргових розписок, складених ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 , вони були складені у 2012 році , а
договір купівлі-продажу квартири
вчинено сторонами 8.09.2010 року, тобто до
виникнення боргу, тому суд прийшов до
правильного висновку про те, що
укладання договору купівлі-продажу
квартири не могло забезпечувати
боргових зобов'язань, яких на той час
іще не існувало.

Крім того, ст.. 61 ч.3 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 28 вересня 2012 року
встановлено, що право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за договором
купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_4, а
право ОСОБА_2 на користування
зазначеною квартирою припинено.

Колегія суддів прийшла до
висновку про те, що суд першої
інстанції повно і всебічно

з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку та прийшов
до правильного висновку про
недоведеність позовних вимог
позивачем.

Постановлене судом рішення
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дарницького районного
суду м.Києва від 25 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.

Головуючий
Судді :