АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/109/14
Головуючий в 1й інстанції
Доповідач - Григорченко Е.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 липня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного 16.05.2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилається на те, що вона є
спадкоємницею майна померлого ОСОБА_5
до якого входить квартира АДРЕСА_1.
Оскільки на підставі довіреності,
виданої її бабусею, вказана квартира
була продана відповідачу ОСОБА_1, в той
час коли бабуся позивача вже померла.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 липня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені,
визнаний недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 16 травня 2006 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

ОСОБА_1 звернулася з апеляційною
скаргою на рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
25 липня 2013 року, де ставить питання про
його скасування та ухвалення нового,
яким відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
рішення суду - скасуванню, згідно п.п. 3,4
ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
29.04.1961 року Кіровським відділом РАЦС м.
Дніпропетровська був зареєстрований
шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, актовий
запис № 584. Прізвище ОСОБА_6 змінено на
«ОСОБА_6» Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 було
народжено ОСОБА_5 /а.с. 7, 8/.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано
12.12.1967 року /а.с. 8, зв./.

11 лютого 1969 року Кіровським відділом
РАЦС м. Дніпропетровська був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та
ОСОБА_9, актовий запис № 168. Прізвище
ОСОБА_6 змінено на «ОСОБА_6», який було
розірвано 21.05.1991 року /а.с. 9./.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 02.06.1997 року, виданого
виконкомом міської Ради народних
депутатів, ОСОБА_6 належала на праві
власності квартира АДРЕСА_1 /а.с. 12/.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 10/.

16 травня 2006 року квартира АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу була продана
ОСОБА_1 Спірний договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від імені власника
ОСОБА_6 був укладений відповідачем
ОСОБА_3 за довіреністю, посвідченою
секретарем виконкому Дмухайлівської
сільської ради Магдалинівського
району Дніпропетровської області від
21.04.2006 року, та посвідчений приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 16.05.2006 року /а.с.
14/.

02 червня 2006 року за договором
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_12,
вказана квартира була продана ОСОБА_13
/а.с. 13/.

21 лютого 2007 року за договором
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_12,
вказана квартира була продана ОСОБА_14
/а.с. 15/.

Відповідно до довідки про звільнення,
серії ДНП № 05449. ОСОБА_5 звільнився з
місця позбавлення волі 27.07.2009 року /а.с.
11/.

16 липня 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом про
визнання договорів купівлі-продажу
недійсними /а.с. 3/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер /а.с. 58/.

Ухвалою суду від 23.05.2013р. в порядку
процесуального правонаступництва
замінено померлого позивача ОСОБА_5
його спадкоємцем ОСОБА_2, яка позов
уточнила /а.с. 83,89-91/.

Враховуючи встановлені обставини, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про задоволення позову, оскільки зі
смертю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 довіреність
втратила чинність, а тому договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
16.05.2006 року є недійсним.

Між тим з такими висновками суду в
повній мірі погодитися не можна з
наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідають.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз цивільного законодавства в
контексті права на спадкування
свідчить, що успадковуються виключно
ті права і обов'язки, які виникли та
належали спадкодавцеві, ще за життя; до
складу спадщини входять права та
обов'язки, які не припинилися внаслідок
смерті спадкодавця.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції не звернув уваги, що
відсутні будь-які докази, які б
підтверджували, що батько позивачки
ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті
своєї матері ОСОБА_6

Як вбачається з повідомлення Першої
дніпропетровської держнотконтри,
після смерті ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, з заявою про прийняття
спадщини ніхто не звертався, спадкова
справа відсутня /а.с. 103/.

Отже, суд першої інстанції не
встановив, у чому полягає порушення
прав позивача ОСОБА_2, яка не є стороною
спірного договору та не може в даному
випадку, успадкувати права та обов'язки
батька ОСОБА_5, який помер та за життя
не прийняв спадщину після смерті своєї
матері ОСОБА_6

У позовній заяві ОСОБА_5 посилається на
те, що він тривалий час знаходився в
місцях позбавлення волі та звільнився
з місць позбавлення волі лише у 2009 році.
Вважає, що відповідно до ст. 1261 ЦК
України, є спадкоємцем першої черги за
законом після смерті матері, але був
незаконно позбавлений права на спадок.

Згідно довідки про звільнення з місць
позбавлення волі, ОСОБА_5 відбував
покарання в місцях позбавлення волі з
27.06.2006 року по 2009 рік за вироком суду
від 12.11.2008 року /а.с. 11/.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України
позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте, будь-які докази, які б
підтверджували, що ОСОБА_5 або інші
спадкоємці прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_6 суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 та суду першої
інстанції на те, що позивачка
успадкувала майно своєї бабусі ОСОБА_6
в порядку ст.. 1276 ЦК України, тому є
єдиною зацікавленою особою щодо
визнання спірного договору не дійсним,
колегія суддів вважає помилковими.

Згідно зі ст. 1276 ЦК, якщо спадкоємець за
заповітом або за законом помер після
відкриття спадщини і не встиг її
прийняти, право на прийняття належної
йому частки спадщини, крім права на
прийняття обов'язкової частки у
спадщині, переходить до його
спадкоємців (спадкова трансмісія).
Право на прийняття спадщини у цьому
випадку здійснюється на загальних
підставах протягом строку, що
залишився. ОСОБА_4 строк, що залишився,
менший як три місяці, він подовжується
до трьох місяців.

Таким чином, ст. 1276 ЦК у порядку
спадкової трансмісії передбачений
перехід права саме на прийняття
належної померлому спадкоємцю
спадщини, до того ж таке право на
прийняття спадщини у цьому випадку
здійснюється на загальних підставах
протягом строку, що залишився. ОСОБА_4 ж
строк, що залишився, менший як три
місяці, він подовжується до трьох
місяців.

В даному випадку ОСОБА_5 помер не в
шестимісячний строк, передбачений
законом для прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6, а через 6 років після
смерті спадкодавця.

Отже, колегія суддів вважає, що
зазначена норма закону не регулює дані
правовідносини, оскільки на час смерті
ОСОБА_6 та на протязі шестимісячного
строку, передбаченого законом для
прийняття спадщини, був живий та мав
право подати відповідну заяву про
прийняття спадщини.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1220, ч.
1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК спадщина
відкривається внаслідок смерті особи,
часом відкриття спадщини в такому
випадку є день смерті особи.
Спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270
ЦК передбачено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк шість місяців, який починається з
часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття
особою спадщини обумовлюється або
постійним проживанням спадкоємця із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, або, в разі відсутності
наведених вище обставин, поданням до
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст.
1270 ЦК строк.

Докази, які б підтверджували, що ОСОБА_5
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, суду не надано.

Крім того, відповідно до ст. 1297 ЦК
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, рішення
суду скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 липня 2013 року
скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: