КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/6759/13-ц
Провадження № 2/520/2230/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Харитоновій І.С., Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - П'ята Одеська державна
нотаріальна контора,

про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - П'ята Одеська
державна нотаріальна контора, в якому
просив визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
14.12.2012року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої одеської нотаріальної контори.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
посилається на те, що 21 вересня 1960 року
між ним та відповідачкою ОСОБА_3 був
укладений шлюб, від якого народилося
двоє доньок: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позивач вказує, що під час шлюбу
подружжя набуло у власність квартиру
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на праві спільної сумісної власності,
на підставі довідки, виданої ЖБК
«Вимпел-9» Виконавчого комітету
Одеської міської ради народних
депутатів 14.01.1993року за № 5,
зареєстрованого Одеським міжміським
бюро технічної інвентаризації
27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в
книзі: 6к-128, номер запису 117.

ОСОБА_2 зазначає, що він є людиною
похилого віку, має задовільний стан
здоров'я, не бачить на одне око, у нього
високий тиск та він хворіє на астму,
періодично проходить курс лікування у
міській лікарні.

За твердженням позивача, у зв'язку із
його поганим самопочуттям,
відповідачки - його дружина ОСОБА_3 та
донька ОСОБА_4, запропонували йому
написати заповіт та заповісти донькам
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належну позивачу
подружню частку у квартирі АДРЕСА_1 у
рівних частках кожній та посвідчити
заповіт у нотаріальній конторі, на що
він погодився, оскільки дійсно хотів
щоб його доньки отримали після його
смерті все належне йому майно у рівних
частинах.

ОСОБА_2 стверджує, що 14.12.2012року він
разом із своєю дружиною ОСОБА_3 та
донькою ОСОБА_4 прийшов до П'ятої
одеської нотаріальної контори та
підписав, як він вважав, заповіт на двох
своїх доньок, однак через кілька днів
він дізнався, що в нотаріальній конторі
він підписав не заповіт, а заяву про
згоду на відчуження шляхом дарування
ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зазначає, що він зрозумів, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скористалися його
поганим станом здоров'я та ввели його в
оману, завіривши що він підписує у
нотаріуса саме заповіт.

Вищевикладені обставини зумовили
звернення ОСОБА_2 до суду із
відповідним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та
його представник з посиланням на ст. 230
ЦК України наполягали на задоволенні
позовних вимог.

Відповідачки та їх представник у
судове засідання з'явилися, позов не
визнали. У наданому письмовому
запереченні вказували, що до укладення
договору дарування заздалегідь ОСОБА_3
з чоловіком домовились про
відступлення зазначеної квартири їх
дочці ОСОБА_4 саме шляхом дарування, на
що він погодився та не заперечував
проти цього.

Відповідачі вказували, що після
підписання договору дарування позивач
опинився під впливом іншої доньки -
ОСОБА_5, внаслідок чого змінив свою
думку щодо своїх колишніх намірів та
мотивів на укладання договору
дарування.

Відповідачі стверджують, що на час
написання та нотаріального
посвідчення ОСОБА_2 заяви - згоди на
укладання його дружиною ОСОБА_3
договору дарування квартири їх дочці
ОСОБА_4, як і під час підписання
відповідачами договору дарування,
ОСОБА_2 діяв розсудливо, за власним
вільним бажанням, повністю розуміючи
значення всіх своїх дій.

Державний нотаріус П'ятої Одеської
державної нотаріальної контори
Суслова О.М. докладно роз'яснила ОСОБА_2
значення договору дарування, згоду на
якій він дає, та значення таких дій для
нього та членів його родини. Будь-які
заперечення та сумніви з його боку були
відсутніми, а його дії та волевиявлення
були спрямовані на справжнє
здійснення, підписання та реалізацію
договору дарування, а у жодному разі не
на посвідчення заповіту.

Окрім викладеного, відповідачі
також вказують, що ОСОБА_2 здійснив
відчуження спільного майна подружжя:
житлового будинку з належними до нього
будівлями та спорудами загальною
площею 160 кв.м та землею, на якій він
розташований площею 363 кв.м, що
знаходиться у селищі Хаджибеєвський-3,
27 км автодороги Одеса - Київ під № 267 та
автомобіля ВАЗ- 2106 держ. номер НОМЕР_1 на
користь свого онука, ОСОБА_7 (сина
ОСОБА_5), а тому, на думку відповідачів,
дарування спірної квартири іншій дочці
подружжя - ОСОБА_4 відповідає вимогам
справедливого розподілу майна
подружжя ОСОБА_2 між їх доньками.

Представник третьої особи П'ятої
Одеської державної нотаріальної
контори у судове засідання не з'явився,
повідомлений належним чином (а.с. 66, 67).

Листом від 07.02.2014 року П'ята Одеська
державна нотаріальна контора просила
суд розглянути справу за її
відсутності (а.с. 70).

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2,
його представника, відповідачок
ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника,
дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
ОСОБА_2 з 21 вересня 1960 року перебуває у
зареєстрованому шлюбі із
відповідачкою ОСОБА_3 (а.с. 6), від якого
народилося двоє доньок: ОСОБА_4 та
ОСОБА_5.

Під час перебування у шлюбі подружжя
ОСОБА_3 набуло у власність квартиру
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на праві спільної сумісної власності,
на підставі реєстраційного
посвідчення ОМБТІ (а.с. 80), виданого на
підставі довідки ЖБК «Вимпел-9»
Виконавчого комітету Одеської міської
ради народних депутатів 14.01.1993року за №
5, зареєстрованого Одеським міжміським
бюро технічної інвентаризації
27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в
книзі: 6к-128, номер запису 117 (а.с. 80 на
звороті).

Враховуючи принцип дії законів у
часі, дана квартира належала ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності згідно ст. 22 КпШС України.

Судом також встановлено, що 14.12.2012року
між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4
(обдарована) був укладений договір
дарування вищезазначеної квартири
АДРЕСА_1, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої одеської
нотаріальної контори Сусловою О.М (а.с.
72).

Укладання договору відбулось за
наявності нотаріально посвідченої на
це згоди ОСОБА_2 (а.с. 77).

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2
надає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на
дарування квартири АДРЕСА_1, при цьому
він підтверджує, що договір дарування
буде укладатися в інтересах родини на
умовах, які вони попередньо обговорили
і вважають вигідними для них і
укладання такого договору відповідає
їхньому спільному волевиявленню.

В якості підстав позовних вимог
позивач фактично посилається на дві
обставини, які є окремими та
самостійними підставами для визнання
договору недійсним.

Так, позивач вказує, що він внаслідок
поганого самопочуття та поганого зору
(не бачить на одне око), не розумів
значення своїх дій та підписав заяву,
якою надав згоду своїй дружині ОСОБА_4
на дарування їх спільної квартири,
однак вважав при цьому, що підписує не
заяву, а заповіт на обох доньок.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

В порушення вимог вказаної вище
ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду
жодних доказів на підтвердження того,
що він внаслідок стану свого здоров'я
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Так, в матеріалах справи відсутня
будь-яка медична документація щодо
стану здоров'я ОСОБА_2, із заявою про
призначення у справі судової
психіатричної експертизи, яка могла б
надати відповідь на питання про
усвідомлення чи не усвідомлення ОСОБА_2
своїх дій під час складання заяви,
ОСОБА_2 не звертався, а тому підстави
для застосування судом ст. 225 ЦК України
до спірних правовідносин відсутні.

Позивач також вказує, що, скориставшись
його поганим самопочуттям, його
дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 ввели
його в оману щодо суті посвідченої у
нотаріуса заяви, а тому сам договір є
недійсним згідно ст. 230 ЦК України.

Відповідно до положень цієї статті
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману
є умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є
стороною договору дарування квартири
АДРЕСА_1 від 14.12.2012року, який укладався
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому і ввести
його в оману щодо цього договору було
неможливо, оскільки він його не
укладав.

ОСОБА_2 лише одноособово склав заяву,
якою надав згоду своїй дружині ОСОБА_3
на дарування квартири.

Ця заява за своєю суттю є одностороннім
правочином та норми ст. 230 ЦК до неї
застосувати неможливо згідно
роз'яснень, наданих у п. 20 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України
позивач не надав суду жодних доказів на
підтвердження введення його в оману
щодо укладання ними договору
дарування, а його пояснення з цього
приводу спростовуються поясненнями
відповідачів.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4
пояснили суду, що ОСОБА_3 з позивачем
заздалегідь домовились про
відступлення зазначеної квартири їх
дочці ОСОБА_4 саме шляхом дарування, на
що ОСОБА_2 погодився та не заперечував
проти цього.

Під час написання та нотаріального
посвідчення ОСОБА_2 заяви - згоди на
укладання його дружиною ОСОБА_3
договору дарування квартири їх дочці
ОСОБА_4, як і під час підписання
відповідачами договору дарування,
ОСОБА_2 діяв розсудливо, за власним
вільним бажанням, повністю розуміючи
значення всіх своїх дій та був
ознайомлений нотаріусом зі змістом
договору дарування. Будь-які
заперечення та сумніви з його боку були
відсутніми, а його дії та волевиявлення
були спрямовані на справжнє
здійснення, підписання та реалізацію
договору дарування, а у жодному разі не
на посвідчення заповіту.

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив
суду, що до нотаріальної контори 14.12.2012
року він приїхав разом із ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_2 був за кермом
автомобілю.

Позивач також пояснив, що й у судові
засідання по даній справі він
приїжджав, керуючи особистим
автотранспортом, а тому суд критично
оцінює посилання ОСОБА_2 на те, що він не
бачив тексту заяви про надання згоди на
відчуження квартири та вважав, що
підписує заповіт, адже вади зору та
стан здоров'я не заважають йому і до
цього часу керувати автомобілем.

При викладених обставинах, позовні
вимоги ОСОБА_2 є недоведеними,
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. У разі якщо
рішення було ухвалено без участі особи,
яка його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.