Справа №483/1340/13-ц 17.03.2014 17.03.2014 17.03.2014
Провадження №22-ц/784/388/14
Головуючий у першій інстанції Медюк
Доповідач в апеляційній інстанції
17 березня 2014 року м.
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та
із секретарем судового засідання
прокурора Очаківської міжрайонної
екологічної прокуратури - Григорян Е.Р.,
представника Очаківської районної
державної адміністрації -
Камалєтдінової О.В.,
відповідача ОСОБА_5,
представника управління
Держземагенства в Очаківському районі
переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
першого заступника Дніпровського
екологічного прокурора рішення
Очаківського міськрайонного суду
Миколаївської області від 04 грудня 2013
року, ухваленого у цивільній справі за
позовом виконувача обов'язків
Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури до
Очаківської районної державної
адміністрації і ОСОБА_5, треті особи
Миколаївське обласне управління
водних ресурсів, Очаківське
міськрайонне управління юстиції в
Миколаївській області, Управління
Держземагенства в Очаківському районі
Миколаївскої області, Державне
підприємство «Очаківське
лісомисливське господарство» про
скасування розпорядження Очаківської
райдержадміністрації, визнання
недійсними державного акту на право
власності на землю, повернути земельну
ділянку у власність держави, скасувати
державну реєстрацію права власності на
неї та внести відповідні зміни до
державного земельного кадастру про
власника земельної ділянки, -
В С Т А Н О В И Л А :
27 травня 2013 року виконувач
обов'язків Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури, об'єднавши в
одній позовній заяві вимоги до
Очаківської районної державної
адміністрації та 37 фізичних осіб подав
її до Очаківського міськрайонного суду
Миколаївської області і просив визнати
незаконними та скасувати
розпорядження Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області про затвердження проектів
землеустрою по відведенню земельних
ділянок у власність перелічених у
заяві фізичних осіб і покласти на тих
обов'язок повернути земельні ділянки у
Ухвалою Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 20 травня 2013 року позовні
вимоги виконувача обов'язків прокурора
роз'єднано в окремі провадження.
В даній справі розглядається його
позов до Очаківської районної
державної адміністрації та ОСОБА_5.
Свої вимоги виконувач обов'язків
прокурора обгрунтовував наступним.
Розпорядженням Очаківської
райдержадміністрації від 08 квітня 2011
року № 109 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність ОСОБА_5 для ведення
особистого селянського господарства
із земель державної власності не
наданих у власність або користування в
межах території Солончаківської
сільської ради Очаківського району
Миколаївської області, площею 1 га.
На підставі цього розпорядження 07
жовтня 2011 року ОСОБА_5 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯК № 255368,
відповідно до якого став її власником.
Внаслідок проведеної прокуратурою
перевірки додержання вимог районною
державною адміністрацією земельного
та природоохоронного законодавства
України, при розпорядженні землями у
межах території Солончаківської
сільської ради, при наданні земельної
ділянки у власність ОСОБА_5, було
встановлено, що передача відбулась з
грубим порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки частина
спірної земельної ділянки вже
перебувала у законному постійному
користуванні ДП «Очаківське
лісомисливське господарство» і вона
знаходиться на відстані 1 928, 37 метри від
водойми, тобто в межах нормативно
визначеної 2-х кілометрової
прибережної захисної смуги
Дніпровсько-Бузького лиману, а тому не
могла бути передана у власність
відповідача - фізичної особи.
Посилаючись на те, що земельна
ділянка отримана з порушеннями чинного
земельного та водного законодавств,
виконувач обов'язків прокурора просив
визнати незаконним та скасувати
вказане розпорядження, визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_5, повернути земельну ділянку у
власність держави, скасувати державну
реєстрацію права власності на неї та
внести відповідні зміни до державного
земельного кадастру про власника
Рішенням Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 04 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено за його
безпідставністю.

Перший заступник Дніпровського
екологічного прокурора подав на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просив його скасувати і ухвалити нове,
про задоволення позову у повному
обсязі.

Скаргу обґрунтовував
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи і положенням
чинних земельного та водного
законодавств.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати, оскільки воно
ухвалено без точного дотримання вимог
чинного земельного та водного
законодавств, і ухвалити у справі нове
рішення, яким позовні вимоги
виконувача обов'язків Очаківського
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
задовольнити частково.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому судовому
рішенні, суд 1 інстанції виходив з того,
що належних та допустимих доказів тому,
що спірна земельна ділянка є частково
зайнятою і розташована у прибережній
захисній смузі Дніпровсько - Бузького
лиману Чорного моря і відноситься до
земель водного фонду немає, а тому вона
могла бути передана у власність ОСОБА_5

За таких обставин, як на думку
районного суду, у позові слід відмовити
за його недоведеністю.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не погоджується
з обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає помилковими,
необґрунтованими й незаконними.

Так, в силу ст. ст. 13- 14 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, є об'єктами права
власності Українського народу.

Кожний громадянин має право
користуватися природними об'єктами
права власності народу відповідно до
закону.

Земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Право власності на землю набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою відповідно до
закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст. 78-83, 116, 118, 125, 126
ЗК України, ( в редакції, що діяли на час
передачі земельної ділянки
відповідачам) право власності на землю
набувається та реалізується на
підставі Конституції України,
Земельного кодексу України, а також
інших законів, що видаються відповідно
до них.

Земля в Україні може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності.

Земельна ділянка як об'єкт права
власності являє собою частину земної
поверхні установленими межами, певним
місцем розташування, з визначеними
щодо неї правами.

Право власності на земельну
ділянку поширюється в її межах на
поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на
водні об'єкти, ліси і багаторічні
насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну
ділянку розповсюджується на простір,
що знаходиться над та під поверхнею
ділянки на висоту і на глибину,
необхідні для зведення житлових,
виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права
власності на землі приватної
власності.

Територіальні громади є
суб'єктами права власності на землі
комунальної власності. Це право вони
реалізують безпосередньо або через
органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки
лише з підстав, передбачених законом,
зокрема у разі безоплатної передачі
ділянок із земель державної і
комунальної власності,

До земель комунальної власності
відносяться землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст. У комунальній
власності перебувають усі землі в
межах населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд(присадибна ділянка) у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної районної міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки,
зазначивши в ній бажані розміри та мету
її використання.

Відповідна державна
адміністрація або рада розглядає
заяву, і в разі згоди на передачу
земельної ділянки у власність надає
дозвіл на розробку проекту її
відведення.

Після розробки проекту і
узгодження його з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини, він подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування, яка і
приймає рішення про передачу земельної
ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних
процедур, право власності на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі (на місцевості), одержання
документа, що посвідчує право на неї, та
державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, за
формою державних актів затверджених
Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона
законом передачі земель у приватну
власність громадян.

Зокрема, до земель державної або
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать землі водного фонду, крім
випадків, визначених Земельним
кодексом.

За ст. ст. 58, 60-61 ЗК України та ст. ст. 87-88,
91 Водного кодексу України (в редакції,
що діяла на час виникнення спірних
відносин), «Порядком визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них», затверджених
постановою Кабінету міністрів України
від 8 травня 1996 року № 486 до земель
водного фонду належать землі, зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм, крім
земель, зайнятих лісами.

Вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Межі встановлених прибережних
захисних смуг і пляжних зон
зазначаються в документації із
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

За змістом п. «б» ч. 4 ст. 84 та ч. 4 ст. 59 ЗК
України землі водного фонду не можуть
передаватися у власність громадян.

Прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності.

За ст. 62 ЗК України, у прибережних
захисних смугах уздовж морів, морських
заток і лиманів та на островах у
внутрішніх морських водах
забороняється:

а) влаштування полігонів
побутових та промислових відходів і
накопичувачів стічних вод;

б) влаштування вигребів для
накопичення господарсько-побутових
стічних вод об'ємом понад 1 кубічний
метр на добу;

в) влаштування полів фільтрації
та створення інших споруд для
приймання і знезаражування рідких
відходів;

г) застосування сильнодіючих
пестицидів.

Режим господарської діяльності
на земельних ділянках прибережних
захисних смуг уздовж морів, морських
заток і лиманів та на островах у
внутрішніх морських водах
встановлюється законом.

З системного логічного аналізу
зазначених норм випливає висновок про
те, що у власність громадян можуть бути
передані лише незайняті земельні
ділянки. Якщо ці ділянки віднесені до
водного фонду, то до встановлення
прибережних захисних смуг за окремими
проектами землеустрою, розпорядник
землі, в нашому випадку Очаківська
районна державна адміністрація,
позбавлений можливості виділяти у
власність громадян земельні ділянки,
із земель, що межують з названими
захисними смугами і фактично є однією
ділянкою. Лише за умов, що наділена
земельна ділянка не віднесена до
прибережної захисної смуги, має саме
таке цільове призначення; є вільною;
надана за відповідною процедурою і
щодо неї чинним законодавством чи
рішенням компетентних органів,
постановлених у межах їх повноважень,
не встановлено обмежень, щодо
можливості її використання для
зазначених цілей - передачу землі у
власність фізичної особи можна вважати
законною. При цьому, державний орган чи
орган місцевого самоврядування не може
постановляти рішення, щодо правової
долі ділянки усупереч положенням
чинного земельного, водного або іншого
законодавств. Якщо ж таке рішення все
таки постановлено, то воно є незаконним
і на ньому не може базуватися право
особи на земельну ділянку.

Як вбачається із матеріалів справи,
розпорядженням Очаківської РДА від 08
квітня 2011 року № 109 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, площею 1 га, у власність ОСОБА_5
для ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності (запасу) не наданих у
власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради (а.с. 21-22).

Цим же розпорядженням вказана земельна
ділянка передана безоплатно у її
власність для ведення особистого
селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження 07
жовтня 2011 року відповідач отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯК № 255368, згідно
якого став власником земельної ділянки
з кадастровим номером :02:000:0821 (а.с.
51).

Між тим, на час прийняття рішення про
виділення спірної земельної ділянки
вона не була повністю вільною, а тому не
могла бути виділеною у власності
ОСОБА_5

Відповідно до інформації Головного
управління Держземагенства у
Миколаївської області (а.с. - 30-31), листів
ДП «Очаківське лісомисливське
господарство» (а.с. - 92, 120); копії
державного акту на право постійного
користування земельною ділянкою (а.с. -
93); акту про встановлення меж (а.с. - 94) та
наданих в апеляційну інстанцію довідки
- частина земельної ділянки, переданої
ОСОБА_5 площею 0,2513 га перебуває в
законному користуванні ДП «Очаківське
лісомисливське господарство».

Акт про результати натурного
обстеження розташування земельних
ділянок колегія не бере до уваги,
оскільки він суперечить названим вище
доказам і не підписаний прокурором,
який приймав участь у огляді землі. Про
таке ж свідчить і послідуючі дії
відповідачів, які вже у процесі
розгляду даної справи внесли зміни в
технічні та реєстраційні, документи.

За такого, вже з наведеної підстави
позов прокурора підлягав частковому
задоволенню.

Крім того, земельна ділянка
знаходиться за межами с. Солончаки на
відстані 1928,37 метри від урізу води
Дніпровсько-Бузького лиману Чорного
моря, що встановлено Миколаївською
регіональною філією Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» (а.с. 117-118).

Таким чином, достовірно
встановлено, що спірна земельна
ділянка розташована в межах
законодавчо визначеної прибережної
захисної смуги Дніпровсько-Бузького
лиману Чорного моря, глибина якої не
може бути змінена за волею державної
адміністрації, що в силу ст. 60 ЗК
України та ч. 9 ст. 88 Водного кодексу
України, унеможливлювало її відведення
у власність ОСОБА_5

За такого, вимоги про скасування
розпорядження Очаківської
райдержадміністрації, визнання
недійсними державного акту на право
власності на землю на ім'я відповідача
та покладення на неї обов'язку
повернути землю підлягали задоволенню.

Оскільки місцевий суд був іншої
думки і відмовив у названих вимогах, то
їх слід задовольнити рішенням
апеляційної інстанції.

Доводи Очаківської РДА про те, що
відсутність проекту землеустрою
прибережних захисних смуг давало їй
право на виділення спірної земельної
ділянки, не може братися до уваги,
оскільки суперечать закону, який, з
буквального тлумачення якого, випливає
протилежний висновок про те, що
відсутність проекту є перешкодою для
виділення землі. Інше, при наявності
прямої вказівки закону про обмеження,
щодо виділення земель з прибережних
зон лиманів, та, за ігнорування
компетентними органами з виділення
земель обов'язку виготовити такі
проекти та їх недобросовісної
поведінки під час застосування
процедури виділення земель у
власність, унеможливлює утворити
прибережні захисні смуги навіть у
майбутньому.

Зазначене - повністю відповідає п. 2.9
Порядку погодження природоохоронними
органами матеріалів щодо вилучення
(викупу), наданих земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього середовища
України від 5 листопада 2004 року № 434,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22 листопада 2004 року за
№ 1470/10069, яким передбачено, що у разі
відсутності належної землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо водоохоронних
зон та прибережних захисних смуг
водних об'єктів, природоохоронний
орган забезпечує їх збереження,
враховуючи нормативні розміри
прибережних захисних смуг, встановлені
ст. 88 Водного кодексу України та
орієнтовні розміри і межі
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них» при
розгляді матеріалів щодо визначення
(викупу) надання цих земельних ділянок
з урахуванням конкретної ситуації.

В порушення зазначеного, Державне
управління охорони навколишнього
природного середовища в Миколаївській
області безпідставно погодило проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність громадян для
ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності не наданих у власність або
користування (а.с. 20-21).

Крім цього, посилання суду першої
інстанції на правила ст. 140 ЗК України,
які не підлягають застосуванню до
вказаних правовідносин, є
безпідставним, оскільки предметом
судового спору у цій справі є
законність передачі у власність ОСОБА_5
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства, а
не вилучення земельної ділянки,
набутої на законних підставах.

Таким чином, позовні вимоги прокурора в
інтересах держави про визнання
незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого ОСОБА_5, та
покладення на нього обов'язку
повернути земельну ділянку у власність
держави є обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про
скасування державної реєстрації права
власності та внесення змін до
державного земельного кадастру про
попереднього власника земельної
ділянки задоволенню не підлягають,
оскільки такі вимоги заявлені до
Очаківського міськрайонного
управління юстиції та управління
Держземагенства в Очаківському районі,
залучених до участі у справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
і не є відповідачами у справі.

Крім того, ці вимоги не є
позовними при вирішені даної справи,
оскільки названі органи не відмовилися
вчинити реєстраційні дії, а якщо вони
таке вчинять, то їх дії є предметом
позовів іншого виду процесуального
провадження.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України підлягає стягнення з
відповідачів в рівних частках по 161
гривень судового збору на користь
держави, виходячи із вартості спірної
земельної ділянки 32 200 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 04
грудня 2013 року, скасувати і ухвалити у
справі нове рішення, яким позовні
вимоги виконувача обов'язків
Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури задовольнити
частково.

Визнати незаконним та скасувати
розпорядження Очаківської районної
державної адміністрації № 109 від 08.04.2011
року „Про затвердження Проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність громадянам України
(37 чоловік) для ведення особистого
селянського господарства із земель
державної власності не наданих у
власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради Очаківського району
Миколаївської області" в частині
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки з
кадастровим номером :01:000:0821,
площею 1 га, вартістю 32 200 гривень для
ведення особистого селянського
господарства та передачі її у
власність ОСОБА_5.

Визнати недійсним, виданий відділом
Держкомзему у Очаківському районі
Миколаївської області державний акт на
право власності серії ЯК №255368 від
07.10.2011 року та зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 00470,
на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку
площею 1 га в межах території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути у
власність держави в особі Очаківської
районної державної адміністрації
Миколаївської області земельну
ділянку, площею 1 га за кадастровим №
:01:000:0821, розташовану на території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області.

Відмовити виконувачу обов'язків
Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури у вимогах про
покладення на Очаківське міськрайонне
управління юстиції обов'язку по
скасуванню державної реєстрації права
власності ОСОБА_5 на спірну земельну
ділянку та на Управління
Держземагентства в Очаківському
районі Миколаївської області по
внесенню до державного земельного
кадастру інформації про її власника.

Стягнути з Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області та ОСОБА_5 на користь держави по
161 гривні на відшкодування судового
збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: