Справа № 357/8975/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 2 справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк», 3-я особа: ОСОБА_1, про визнання
правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ «Універсал Банк» 19.02.2013
року звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості мотивуючи тим, що 01.10.2007
року між банком та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір, згідно якого він
отримав кредит в сумі 50 019 шв. франків на
придбання квартири АДРЕСА_1 строком до
01.10.2037 року зі сплатою процентів у
розмірі 4,5 % річних за користування
кредитом у період з 01.10.2007 року по 01.10.2012
року та 9,95 % річних у період з 02.10.2012 року
до 01.10.2037 року, а у разі звільнення
позичальника з основного місця роботи
встановлюється нова процентна ставка
за користування кредитом у розмірі 10,45 %
річних, позичальник зобов'язувався
своєчасно сплачувати кошти на
погашення кредиту, але своїх
зобов'язань не виконав, крім того,
відповідно до наказу ПАТ «Універсал
Банк» від 16.09.2011 року ОСОБА_2 звільнено з
основного місця роботи, а тому з 17.09.2011
року йому встановлено процентну ставку
за користування кредитом -10,45 % річних,
сума заборгованості за кредитним
договором станом на 29.01.2013 року складає
52173,20 шв. франки, що за офіційним курсом
НБУ становить 449 519 грн.07 коп. Для
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_2 01.10.2007 року укладено договір
поруки, на підставі якого вона
поручилася перед кредитором за
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором в повному обсязі.
Позивач просив суд стягнути з
відповідачів солідарно, як
позичальника та поручителя,
заборгованість за кредитним договором
в сумі 445 519 грн.07 коп. та судові витрати.

В травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
зустрічним позовом до ПАТ «Універсал
Банк», 3-я особа : ОСОБА_2, про визнання
кредитного договору та договору
іпотеки недійсними, посилаючись на те,
що між ним та банком було укладено
кредитний договір на вказаних вище
умовах, але банк всупереч вимогам ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів» збільшив відсоткову
ставку без попереднього повідомлення
позичальника, а відтак зміна
відсоткової ставки є неправомірною,
саме з цих підстав він просив визнати
недійсним кредитний договір, та як
похідний від основного договору -
договір іпотеки.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

За рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 30.05.2013 року позов ПАТ «Універсал
Банк» було задоволено і стягнуто
солідарно з обох відповідачів
заборгованість за кредитним договором
в сумі 449 519 грн.07 коп. та судові витрати
в сумі 3441 грн., в задоволенні
зустрічного позову - відмовлено.

Згідно ухвали апеляційного суду
Київської області від 05.11.2013 року
рішення суду першої інстанції було
змінено тільки в частині розподілу
судових витрат, в решті -залишено без
змін.

За ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14.05.2014 року
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду від 30.05.2013 року по
даній справі та рішення апеляційного
суду Київської області від 05.11.2013 року
скасовано в частині первісних позовних
вимог про стягнення заборгованості,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції, в частині
зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання
кредитного договору та договору
іпотеки недійсними судові рішення
залишено без змін.

В суді при новому розгляді справи
представником позивача за довіреністю
неодноразово уточнювалися позовні
вимоги, а 21.11.2014 року до початку
розгляду справи по суті було надано
письмову заяву про зміну підстав
позову та про зменшення позовних вимог,
в якій представник позивача посилався
на те, що банком було помилково
долучено до матеріалів позовної заяви
копію кредитного договору та договору
поруки, які не є чинними, а саме
договорів, в яких передбачено
збільшення відсоткової ставки за
користування кредитом до 10,45 % річних, а
тому банк вважає за необхідне долучити
до матеріалів справи копії кредитного
договору та договору поруки, в яких
передбачено розмір процентної ставки
за користування кредитом без порушення
термінів сплати платежів-4,5 % річних,
розмір підвищеної процентної ставки за
користування кредитом понад
встановлені строки /терміни сплати
платежів -13,5 % річних, позивач просив
суд стягнути з обох відповідачів
солідарно заборгованість станом на
19.11.2014 року , яка складає 52 536,45 шв.
франків, що еквівалентно за офіційним
курсом НБУ /1587,37 грн. за 100 швейцарських
франків/ 833 947 грн.85 коп.

За ухвалою суду від 07.08.2014 року до
спільного розгляду з первісним позовом
було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк», 3-я особа: ОСОБА_1, про
визнання правочину недійсним, в якому
вона посилається на те, що договір
поруки № 001-2914/756-0193-Р від 01.10.2007 року,
укладений від її імені з ВАТ «Банк
Універсальний», вона не укладала,
підписи поручителя на кожній сторінці
даного договору їй не належать. А тому
вона просила суд визнати недійсним той
договір поруки, який був доданий банком
до матеріалів позовної заяви при
зверненні до суду з позовом в лютому 2013
року.

Представник позивача зустрічний позов
не визнав, посилаючись на те, що
відповідач просить суд визнати
недійсним той договір поруки, який не є
предметом спору, оскільки банком
додано до заяви про зміну підстав
позову копію договору поруки іншого за
змістом.

Представник відповідача ОСОБА_1
первісний позов не визнав, не
заперечуючи того, що його довіритель
брав кредит, послався на те, що банк
пропустив строки позовної давності при
зверненні до суду з позовом, у
вирішенні зустрічного позову
покладався на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
зустрічний позов підтримали, в
задоволенні первісного позову щодо
вимог до ОСОБА_2 як поручителя просили
відмовити, оскільки договір поруки в
тій редакції, який доданий банком до
заяви про зміну підстав позову, який
ОСОБА_2 підписувала, є припиненим на
підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Заслухавши пояснення всіх осіб, які
приймали участь у розгляді справи,
оглянувши матеріали справи, суд дійшов
висновку, що первісний позов належить
задовольнити частково, а зустрічний
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що між ВАТ «Банк
Універсальний» /кредитор/ в особі
Федоркової Світлани Михайлівни, яка
діє на підставі довіреності від 26.09.2007
року, виданої у порядку передоручення
та зареєстрованої в реєстрі за № 8060,
довіреність посвідчена ОСОБА_4 -
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу, та
відповідачем ОСОБА_1 /позичальник/ 01
жовтня 2007 року було укладено кредитний
договір № 001-2914/756-0193 /на придбання
майна/, за умовами якого кредитор надає
позичальнику кредит в сумі 50019
швейцарських франків на придбання
майна, а саме: однокімнатної квартири
по АДРЕСА_1 в м. Білій Церкві , загальною
площею 36,60 кв.м, житловою площею 18,20 кв.м,
на строк до 01 жовтня 2037 року на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання, а позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використати та повернути кредит,
а також сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 4,5 %
річних /базова процентна ставка/ в
порядку, на умовах та в строки,
визначені цим договором, що
стверджується копією цього кредитного
договору /т.2 а.с.115-126/, оригінал
кредитного договору оглядався в
судовому засіданні.

Згідно п.1.1.1 договору за користування
коштами понад встановлений строк /або
терміни погашення/ нараховується
процентна ставка в розмірі 13,5 %
/підвищена процентна ставка/. Розмір
підвищеної процентної ставки за
користування кредитом понад
встановлені цим договором терміни
сплати щомісячних платежів
застосовується до всієї простроченої
суми основного боргу позичальника.

Підвищена процентна ставка не
застосовується, якщо погашення
простроченої суми основного боргу
відбулося протягом перших трьох
календарних днів з дати виникнення
такого прострочення. Якщо оплата
простроченої суми основного боргу не
була здійснена протягом перших трьох
календарних днів з дати прострочення
суми основного боргу, то на прострочену
суму основного боргу нараховується
підвищена процентна ставка, починаючи
з першого дня виникнення такого
прострочення /п.1.1.2 договору/.

Як передбачено в п.1.1.3 договору, сторони
погодили, що у разі звільнення
позичальника з основного місця роботи
встановлюються нові процентні ставки
за користування кредитом за цим
договором, а саме: базова процентна
ставка - у розмірі 10,45 % річних та
підвищена процентна ставка - у розмірі
31,35 % річних , починаючи з першого
робочого дня, що слідує за днем
звільнення позичальника з основного
місця роботи, при цьому додаткова угода
до договору щодо внесення змін між
сторонами не укладається.

Але, не дивлячись на те, що ОСОБА_1
згідно наказу ПАТ «Універсал Банк» №
1363-к від 16.09.2011 року було звільнено за
власним бажанням з основного місця
роботи - з посади начальника відділу
операційної підтримки Департаменту по
управлінню дебіторською
заборгованістю ПАТ «Універсал Банк» з
16 вересня 2011 року, що стверджується
копією даного наказу /т.1 а.с.33/,
розрахунок заборгованості, яку просив
стягнути представник позивача /т.2
а.с.132-134/, проведено за весь період за
базовою відсотковою ставкою 4,5 % річних
та підвищеною відсотковою ставкою - 13,5 %
річних з моменту виникнення
прострочення - з жовтня 2009 року.

А за ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

В суді також було встановлено, що
відповідно до розрахунку
заборгованості по кредиту, який
проведено позивачем, за позичальником
рахується заборгованість в сумі 52536,45
швейцарських франків станом на 19.11.2014
року, а саме: 44322,46 шв. франків
-заборгованість по кредиту, 6721,59 шв.
франків -заборгованість по відсотках,
1492,40 шв. франків - заборгованість по
підвищених відсотках, що за офіційним
курсом НБУ /1587,37 грн. за 100 шв. франків/
становить 833 947 грн.85 коп.

З розрахунку заборгованості
вбачається, що позичальник з жовтня 2009
року почав допускати прострочення
сплати щомісячного чергового платежу
згідно Графіка платежів, який є
Додатком № 2 до кредитного договору,
кошти на погашення основного кредиту
він перестав сплачувати з липня 2012
року, а кошти на погашення відсотків - з
вересня 2012 року.

Заперечуючи проти позову, представник
позичальника посилався на те, що
позивач пропустив строки позовної
давності для звернення до суду з цим
позовом.

За ст.257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до приписів ст.258 ЦК для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог: про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За ч.ч. 3,4 ст.267 цього Кодексу позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Верховного Суду України
від 06.11.2013 року по справі № 6-116 цс13
викладено правову позицію стосовно
того, що у випадку неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

При цьому стягнення неустойки /пені,
штрафу/ обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня /місяця/, з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

А згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
/судами/ касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

З розрахунку заборгованості в
матеріалах справи, на який вказано
вище, вбачається, що позичальником
сплачувалися кошти по тілу кредиту по
червень 2012 року, відсотки за
користування кредитом по серпень 2012
року, з позовом позивач звернувся 19.02.2013
року, а тому строки позовної давності в
даному випадку по кожному виду
платежів не є порушеними.

З матеріалів справи вбачається, що в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між ВАТ «Банк
Універсальний» та відповідачем
ОСОБА_2 01 жовтня 2007 року було укладено
договір поруки № 001-2914/756-0193-Р, при цьому
в судовому засіданні банком надано два
оригінали договору поруки під одним і
тим же номером від 01.10.2007 року, але з
різним обсягом відповідальності
поручителя.

Один з цих договорів /т.1 а.с.21-23/, який
було укладено між Відкритим
акціонерним товариством «Банк
Універсальний» в особі директора
Київської філії № 2 Яковини Сергія
Володимировича, який діяв на підставі
довіреності від 11 червня 2007 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за номером 4090, та ОСОБА_2,
остання просила суд визнати недійсним,
звернувшись з зустрічним позовом.

Другий договір поруки /т.2 а.с.127-129/, який
укладено між Відкритим акціонерним
товариством «Банк Універсальний» в
особі Федоркової Світлани Михайлівни,
яка діє на підставі довіреності від
26.09.2007 року, виданої у порядку
передоручення та зареєстрованої в
реєстрі за № 8068, довіреність
посвідчена ОСОБА_4 - приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, та ОСОБА_2, за
умовами якого поручитель
зобов'язується відповідати за
невиконання позичальником ОСОБА_2 усіх
його зобов'язань перед кредитором, що
виникли з кредитного договору в
повному обсязі як існуючих, так і тих,
що можуть виникнути в майбутньому.
Поручитель засвідчує, що йому добре
відомі усі умови основного договору і
він погоджується з ними, зокрема: сума
основного договору -50019 шв. франків, 4,5 %
річних -розмір процентної ставки за
користування кредитом без порушення
термінів сплати платежів, 13,5 % річних -
розмір підвищеної процентної ставки за
користування кредитом понад
встановлені строки/терміни сплати
платежів.

Поручитель та боржник відповідають як
солідарні боржники, що означає, що
кредитор може звернутись з вимогою про
виконання боргових зобов'язань як до
позичальника, так і до поручителя, чи до
обох одночасно.

Відповідач ОСОБА_2 не оспорювала в суді
того, що другий договір поруки вона
підписувала і була ознайомлена з його
змістом.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
/боржник/ зобов'язана вчинити на
користь другої сторони /кредитора/
певну дію /передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо/ або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

В ст.610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
/неналежне виконання/.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа /кредитодавець/
зобов"язується надати грошові кошти
/кредит/ позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов"язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику /грошові кошти у такій самій
сумі/ у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Як передбачено ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
/солідарних боржників/ кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються
зобов'язаними доти, доки їхній
обов'язок не буде виконаний у повному
обсязі.

Виконання солідарного обов'язку у
повному обсязі одним із боржників
припиняє обов'язок решти солідарних
боржників перед кредитором.

За ст.544 ЦК України боржник, який
виконав солідарний обов'язок, має право
на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з
решти солідарних боржників у рівній
частці, якщо інше не встановлено
договором або законом, за вирахуванням
частки, яка припадає на нього.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання або розірвання договору;
зміна умов зобов'язання; сплата
неустойки; відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Представник позивача просив суд
стягнути заборгованість за кредитним
договором солідарно з обох
відповідачів.

Заперечуючи проти позову, представник
поручителя посилається на те, що
договір поруки є припиненим, оскільки
позивач не пред'явив до ОСОБА_2 вимоги
про погашення боргу протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

За ч.4 ст.559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

В п.24 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року за № 5 « Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що сама по собі умова
договору про дію поруки до повного
виконання позичальником зобов'язання
перед кредитодавцем або до повного
виконання поручителем взятих на себе
зобов'язань не може розглядатися як
установлення строку дії поруки,
оскільки це не відповідає вимогам ст.
252 ЦК України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Як вбачається з договору поруки, строк
його дії не встановлений.

А строк виконання основного
зобов'язання, визначений кредитним
договором, до 01.10.2037 року.

Із розрахунку заборгованості, на який
вказано вище в рішенні, слідує, що
позичальник ОСОБА_2 вперше допустив
порушення умов кредитного договору та
прострочив сплату чергового
щомісячного платежу у жовтні 2009 року,
після цього порушення зобов'язань
позичальником набули систематичного
характеру.

Верховним Судом України у постанові по
цивільній справі № 6-53цс14 від 17.09.2014
року викладено правову позицію
стосовно того, що вимогу до поручителя
про виконання ним солідарного з
боржником зобов'язання за договором
повинно бути пред'явлено в судовому
порядку в межах строку дії поруки,
тобто, протягом шести місяців з моменту
настання строку погашення чергового
платежу за основним зобов'язанням /якщо
умовами договору передбачено
погашення кредиту періодичними
платежами/ або з дня, встановленого
кредитором для дострокового погашення
кредиту в порядку реалізації ним свого
права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК
України, або з дня настання строку
виконання основного зобов'язання /у
разі якщо кредит повинен бути
погашений одноразовим платежем/. При
цьому пред'явленням вимоги до
поручителя є пред'явлення кредитором
саме позовної, а не будь-якої іншої
вимоги, але зазначене положення не
виключає можливості пред'явлення
кредитором до поручителя іншої
письмової вимоги про погашення
заборгованості за боржника, однак і в
такому разі кредитор може звернутися з
такою вимогою до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

А згідно приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України
вказане вище рішення Верховного Суду
України є обов'язковим для всіх судів
України.

Як вбачається з кредитного договору,
поряд з установленням строку його дії
сторони встановили також строки
виконання позичальником окремих
зобов'язань /внесення щомісячних
платежів/.

Судом встановлено і вказано вище, що
позичальник допустив порушення строку
погашення чергового платежу за
основним зобов'язанням ще 01.10.2009 року,
далі ці порушення стали
систематичними.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання вимог п.5.2.5 кредитного
договору, кредитор 03.03.2012 року надіслав
повідомлення позичальнику та
поручителю про порушення умов
основного зобов'язання та про розмір
заборгованості станом на цю дату -47656,7
шв. франків, банк вимагав від
позичальника та поручителя /окремо/ з
моменту отримання цієї вимоги, негайно
сплатити прострочену заборгованість
за кредитним договором, а у випадку
невиконання цієї вимоги термін
повернення кредиту визнається банком
таким, що настав достроково на
шістдесят перший день з моменту
отримання цієї вимоги, що
стверджується копіями вказаних
повідомлень /т.1 а.с.34-35/.

Вказане повідомлення поручителем
одержано 12.03.2012 року, про що свідчить
копія рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення
/т.1 а.с.39/.

Отже, в даному випадку банк мав
пред'явити в судовому порядку вимогу до
поручителя про солідарне стягнення
боргу протягом шести місяців з моменту
настання строку погашення чергового
платежу за основним зобов'язанням /з
жовтня 2009 року/ або з дня, встановленого
банком для дострокового погашення
кредиту в порядку реалізації ним свого
права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК
України - з 12.05.2012 року, тобто, до 12.11.2012
року, з позовом до суду позивач
звернувся в лютому 2013 року, а тому
згідно наведених правових норм порука
є припиненою.

При цьому не приймаються судом до уваги
посилання представника позивача на те,
що вказане вище повідомлення
позичальником не отримано, а також на
те, що після отримання повідомлення
поручителем на погашення боргу
позичальника за основним зобов'язанням
вносилися кошти.

Але з розрахунку заборгованості
вбачається, що незначні кошти, які
навіть не покривають суму щомісячного
платежу, були внесені в червні та в
серпні 2012 року, що не свідчить про
виконання надісланої банком вимоги
щодо негайної сплати простроченої
заборгованості та не впливає на
встановлений банком строк виконання
основного зобов'язання, а згідно
висновків Верховного Суду України
строк дії поруки не є строком захисту
порушеного права, зі збігом цього
строку жодних дій щодо реалізації
свого права за договором поруки
кредитор вчиняти не може.

Отже, суд вважає в даному випадку
поруку припиненою і відмовляє в
задоволенні позову в частині вимог до
поручителя.

Представник позивача просив суд
стягнути заборгованість за кредитним
договором у валюті кредиту.

В п.1.5 кредитного договору передбачено,
що погашення платежів за кредитом
здійснюється позичальником у валюті
кредиту.

За ст.192 ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.524 ЦК України сторони можуть
визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Застосування іноземної валюти як
засобу платежу врегульовано і
дозволено Декретом КМ України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», Законом України
«Про банки і банківську діяльність».

Крім того, згідно Закону України «Про
виконавче провадження» рішення судів
про стягнення коштів в іноземній
валюті підлягають виконанню таким же
чином, які і про стягнення коштів в
гривнях.

Згідно п.12 вищенаведеної Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року за №
5 у разі якщо кредит правомірно наданий
в іноземній валюті та кредитодавець
(позивач) просить стягнути кошти в
іноземній валюті, суд у резолютивній
частині рішення зазначає про стягнення
таких коштів саме в іноземній валюті,
що відповідає вимогам частини третьої
статті 533 ЦК. Разом із тим як за
пред'явлення позову, так і при його
вирішенні судом, ціна якого
визначається в іноземній валюті,
судовий збір сплачується позивачем або
стягується судом у гривнях із
урахуванням офіційного курсу гривні до
іноземної валюти, встановленого
Національним банком України на день
сплати.

Отже, суд вважає за можливе стягнути на
користь позивача з відповідача ОСОБА_1
суму заборгованості за кредитним
договором у валюті зобов'язання, тобто,
в сумі 52 536,45 швейцарських франків.

На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України
підлягають відшкодуванню за рахунок
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
і судові витрати по справі, а саме:
судовий збір в сумі 3654 грн. відповідно
до платіжних доручень /т.1 а.с.2-3/ та /т.2
а.с.37/.

При вирішенні питання по зустрічному
позову, суд враховує наступне.

Так, відповідач ОСОБА_2 просила суд
визнати недійсним договір поруки №
001-2914/756-0193-Р від 01 жовтня 2007 року, який
було укладено між нею та Відкритим
акціонерним товариством «Банк
Універсальний» в особі директора
Київської філії № 2 Яковини Сергія
Володимировича, який діяв на підставі
довіреності від 11 червня 2007 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за номером 4090,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що цей договір вона не
підписувала.

За її клопотанням по справі було
призначено судову почеркознавчу
експертизу, виконання якої доручено
експертам Науково -дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в Київській області.

Згідно висновку експерта від 15.10.2014
року № 909 /т.2 а.с.68-77/, підпис на договорі
поруки від імені ОСОБА_2 в графі
«поручитель» на всіх сторінках
договору, виконаний не ОСОБА_2, а іншою
особою.

За ст.547 ЦК України правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі, а згідно
приписів ст.546 цього Кодексу, порука є
одним із видів забезпечення виконання
зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.207 ЦК
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1ст.202 ЦК
України).

За змістом ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В ч. 1 ст.215 ЦК зазначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року
№ 9 « Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ст.203 ЦК на момент вчинення
правочину.

Як було встановлено судом і вказано
вище в рішенні, ОСОБА_2 не підписувала
договір поруки, тобто, не брала участі в
укладанні оспорюваного договору, а
відтак волевиявлення останньої на
його укладання було відсутнє, будь-яких
доказів для спростування цього
висновку суду не було надано.

Отже, на підставі норм ст. ст. 203,215 ЦК
України суд вважає за можливе визнати
оспорюваний правочин недійсним.

При цьому судом не приймаються до уваги
заперечення представника позивача
стосовно того, що оспорюваний
відповідачем договір поруки не є
предметом спору, оскільки банком
додано до заяви про зміну підстав
позову копію договору поруки іншого за
змістом, а тому немає потреби визнавати
такий договір недійсним.

Але суд враховує ті обставини, що у
кредитній справі є два оригінали
договорів поруки різні за змістом під
одним і тим же номером і обидва від
01.10.2007 року, при зверненні до суду з
позовом кредитор просив стягнути
заборгованість з поручителя солідарно
з позичальником саме на підставі
оспорюваного договору поруки, а тому
для захисту прав поручителя суд вважає
за можливе зустрічний позов
задовольнити та визнати недійсним
вказаний вище договір поруки.

На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України, ст.4
Закону України «Про судовий збір» на
користь ОСОБА_2 належить стягнути з ПАТ
«Універсал Банк» судовий збір за
зустрічним позовом в сумі 243 грн.60 коп.
та витрати за проведення судової
почеркознавчої експертизи на користь
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в Київській області
в сумі 393 грн.12 коп. відповідно до
рахунку /т.2 а.с.67/.

Керуючись ст.ст. 202,203, 215, 257,258, 267, 509, 526, 543,
544, 546,547, 559, 610, 611, 1048, 1049, 1050,1054 ЦК України,
ст.ст.10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» заборгованість за
кредитним договором № 001-2914/756-0193 від
01.10.2007 року в сумі 52 536,45 швейцарських
франків та судовий збір в сумі 3654 грн.

В частині вимог про стягнення
заборгованості за кредитним договором
з ОСОБА_2 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки №
001-2914/756-0193-Р від 01 жовтня 2007 року, який
було укладено між Відкритим
акціонерним товариством «Банк
Універсальний» в особі директора
Київської філії № 2 Яковини Сергія
Володимировича, який діяв на підставі
довіреності від 11 червня 2007 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за номером 4090, та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» на
користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243
грн.60 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» витрати
за проведення судової почеркознавчої
експертизи в сумі 393 грн.12 коп. на
користь Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в Київській області
/ р/р 0008, МФО 820019, УДКСУ
в Подільському районі м. Києва, код
37975298/.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко