АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа №216/7648/14-ц
Головуючий в 1 інстанції - Мазурчак
Провадження №22-ц/774/2562/К/14
Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі згідно із
вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без
фіксації судового засідання
технічними засобами, без участі всіх
осіб, які беруть участь у справі,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 06 листопада 2014 року
про відмову у задоволенні заяви про
забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, договору дарування,
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду із заявою про
забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, договору дарування,
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно та просив
суд накласти арешт, заборонивши
відчуження житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1 та 2/3
частини домоволодіння АДРЕСА_2, що
належать ОСОБА_3

Ухвалою Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 06
листопада 2014 року у задоволенні заяви
ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, просить ухвалу суду скасувати та
постановити нову ухвалу, якою накласти
арешт на житловий будинок з
господарськими спорудами АДРЕСА_1 та 2/3
частини домоволодіння АДРЕСА_2, що
належать ОСОБА_3

Так, апелянт зазначив, що рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 14.02.2014 року, зокрема,
було визнано домоволодіння АДРЕСА_1 та
2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_2
спільною сумісною власністю позивача
ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, визнано
за ОСОБА_2 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 та 2/3 частини
домоволодіння АДРЕСА_2, при цьому
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію у розмірі 645 130,70
гривень. Справа розглядалася судами
неодноразово. Станом на момент подачі
заяви про забезпечення позову
зазначене рішення суду в частині
визнання за ОСОБА_2 права власності на
вказане нерухоме майно судами
апеляційної та касаційної інстанції не
скасовувалося та не змінювалося.

Ухвалою Центрально - Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 15
серпня 2014 року було забезпечено позов
ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Криворізького
міського управління юстиції у
Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про
скасування державної реєстрації права
власності на спірне нерухоме майно та
накладено арешт на домоволодіння по
АДРЕСА_1, 2/3 частини домоволодіння
АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 та
заборонено їх відчуження.

Однак, 03 жовтня 2014 року відповідач
ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_3
договори купівлі-продажу та дарування
житлового будинку з будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 та 2/3 частин
домоволодіння по АДРЕСА_2.

27.10.2014 року ОСОБА_1 подано позовну заяву
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,
укладеного 03.10.2014 року між
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та
договору дарування 2/3 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, укладеного
03.10.2014 року між відповідачами.

Позивач в апеляційній скарзі
посилається на те, що він має підстави
думати, що відповідач ОСОБА_2 може
розпорядитися спірним нерухомим
майном, продати його, що ускладнить або
навіть зробить неможливим виконання
рішення суду.

Перевіривши законність і
обгрунтованність ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви
позивача ОСОБА_1 про забезпечення
позову, суд першої інстанції керувався
ст.ст. 151-153 ЦПК України та виходив з
того, що нерухоме майно, на яке просив
накласти арешт позивач, передані у
власність відповідача, крім того, на
них вже було накладено арешт ухвалою
суду від 15.08.2014 року, яка є чинною та не
скасована у встановленому законом
порядку.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Згідно ст.151 ЦПК України суд за заявою
осіб, які беруть участь у справі, може
вжити, передбачені цим Кодексом, заходи
забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України
передбачено, що позов забезпечується,
зокрема, накладенням арешту на майно
або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб. У разі необхідності
судом можуть бути застосовані інші
види забезпечення позову. Суд може
застосувати кілька видів
забезпечення позову. Види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» роз'яснено, що,
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 в межах розгляду його
позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
та дарування нерухомого майна, просив
суд накласти арешт, заборонивши
відчуження житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1 та 2/3
частини домоволодіння АДРЕСА_2, що
належать ОСОБА_3

Однак, матеріалами справи встановлено,
що рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
14.02.2014 року визнано 1/2 частину
нежитлової будівлі-магазину з продажу
будівельних матеріалів по АДРЕСА_3,
домоволодіння АДРЕСА_1, 2/3 частини
домоволодіння АДРЕСА_2, автомобіль
«Сузукі Гранд Вітара», державний номер
НОМЕР_1 з урахуванням боргових
зобов'язань за кредитним договором у
розмірі 1 032311.90 гривень спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
визнано частки у спільній сумісній
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними - по
1/2 частині кожному з них, визнано за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
нежитлової будівлі-магазину з продажу
будівельних матеріалів по АДРЕСА_3 та
автомобіль «Сузукі Гранд Вітара»,
державний номер НОМЕР_1, визнано за
ОСОБА_2 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, 2/3 частини
домоволодіння АДРЕСА_2, при цьому
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію у розмірі 645 130,70
гривень та витрати на правову допомогу
у розмірі 3300 гривень.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 квітня
2014 року рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 14
лютого 2014 року в частині визнання
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 боргових зобов'язань за
Кредитним договором №00 від 06.11.2006
року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1, загальним
розміром 1 032 311,90 грн., та в частині
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошової компенсації у розмірі 645 130
грн. 70 коп. скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову
компенсацію у розмірі 257949,50 грн. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 липня 2014 року
скасовано рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 квітня
2014 року та справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03
вересня 2014 року рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 14 лютого 2014 року в
частині визнання спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргових
зобов'язань за Кредитним договором
№00 від 06.11.2006 року, укладеного між
АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником
якого є ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
загальним розміром 1 032 311,90 грн. та в
частині стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі
645 130 грн. 70 коп. скасовано та ухвалено в
цій частині нове рішення. Позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною
сумісною власністю боргових
зобов'язань за кредитним договором
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 253 580
грн. 97 коп., виконаних ОСОБА_1 у період з
08.09.2011 року по 11.11.2013 року, кредитних
зобов'язань за кредитним договором
№00 від 06.11.2006 року. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову
компенсацію в рахунок різниці вартості
присудженого майна та виконаних
боргових зобов'язань за кредитним
договором у розмірі 2 184 грн. 26 коп. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 вересня 2014 рок
зупинено виконання рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 вересня 2014 року .

Ухвалою Центрально - Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 15
серпня 2014 року забезпечено позов
ОСОБА_1 про скасування державної
реєстрації права власності на спірне
майно та накладено арешт на
домоволодіння по АДРЕСА_4, 2/3 частини
домоволодіння АДРЕСА_2 та заборонено їх
відчуження.

З вищенаведеного вбачається, що
рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 14
лютого 2014 року, зокрема, визнано спірне
нерухоме майно спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано
частки у спільній сумісній власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними - по 1/2 частині
кожному з них, визнано за ОСОБА_2 право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1, 2/3
частини домоволодіння АДРЕСА_2. В цій
частині зазначене рішення суду ОСОБА_1
не оскаржено та судами апеляційної та
касаційної інстанції не перегладалося.

Крім того, в межах розгляду
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Криворізького
міського управління юстиції у
Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про
скасування державної реєстрації права
власності на спірне нерухоме майно
ухвалою суду від 15.08.2014 року було
накладено арешт на домоволодіння по
АДРЕСА_1, 2/3 частини домоволодіння
АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 та
заборонено їх відчуження.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення заяви
ОСОБА_1 про забезпечення його позову.

Посилання апелянта на те, що, не
зважаючи на наявність заборони
відчуження спірного нерухомого майна
згідно ухвали суду від 15.08.2014 року,
03.10.2014 року відповідач ОСОБА_2 уклала з
відповідачем ОСОБА_3 договори
купівлі-продажу та дарування житлового
будинку з будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 та 2/3 частин домоволодіння по
АДРЕСА_2, у зв'язку з чим, 27.10.2014 року
ОСОБА_1 подано позовну заяву про
визнання недійсним зазначених
договорів, не беруться до уваги
колегією суддів, так як не є підставою
для задоволення заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову, оскільки ч. 12 ст.153
ЦПК України передбачено, що особи,
винні в порушенні заходів забезпечення
позову, несуть відповідальність,
встановлену законом.

Доводи апеляційної скарги і зміст
оскаржуваної ухвали суду першої
інстанції не дають підстав для
висновку про те, що судом допущено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення заяви
позивача про забезпечення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі встановив
права і обов'язки сторін, що брали
участь у справі, обставини справи,
перевірив доводи і заперечення сторін,
дав їм належну правову оцінку,
постановив ухвалу, яка відповідає
вимогам закону. Висновки суду
обґрунтовані і підтверджуються
письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що ухвала суду постановлена з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а ухвала суду - залишенню без змін на
підставі п.1ч.1 ст.312 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313-315
ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Ухвалу Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 06
листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: