У х в а л а

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Амеліна В.І.,Коротуна В.М.,Дем'яносова
М.В.,Ступак О.В.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення
коштів на відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 5
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час проживання у
належному його дружині на праві
спільної часткової власності
домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі договору оренди з попереднім
власником.

Рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення про відмову в задоволенні
позову з інших підстав.

Не погодившись з рішенням апеляційного
суду, ОСОБА_6 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржуване судове
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що за договором
дарування від 15 жовтня 2009 року ОСОБА_10 -
дружині ОСОБА_6 належить Ѕ частка у
праві спільної часткової власності на
домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1.

До придбання ОСОБА_10 Ѕ частки у праві
спільної часткової власності на це
домоволодіння у ньому проживали
відповідачі на підставі договору
оренди з його тодішнім власником -
ОСОБА_11

Відповідно до заочного рішення
Синельниківського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 27
вересня 2010 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 було виселено із указаного
житлового приміщення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
зазначав, що за час проживання ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не сплачували
комунальні платежі, утримували
домоволодіння у неналежному стані,
внаслідок чого йому було завдано
майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_6 є неналежним позивачем у справі
та недоведеності позову.

Апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасував та ухвалив нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, так як вважав, що до участі у
справі не залучено його дружину
ОСОБА_10, а також не встановлено
фактичних обставин справи.

Однак з такими висновками судів
повністю погодитися не можна, оскільки
вони не відповідають закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Згідно з частиною 3 статті 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини (частини 1, 2
статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Таким чином цивільним законодавством у
зобов'язаннях, що виникають із
заподіяння майнової шкоди, передбачена
презумпція вини особи, що її завдала,
відповідно до якої обов'язок
доказування відсутності вини за
законом покладається саме на неї.
Натомість особа, майну якої завдано
майнової шкоди, зобов'язана довести її
наявність, неправомірність дій особи,
яка її заподіяла та безпосередній
причинний зв'язок між ними, а також
визначити розмір збитків, що мають бути
відшкодовані.

Відповідно до положень статті 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування
(пункт 2 частини 1 статті 57 СК України).

Так, суд апеляційної інстанції вважав,
що Ѕ частка у праві спільної часткової
власності на домоволодіння об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_10 і ОСОБА_6

Проте апеляційний суд не звернув уваги
на те, що Ѕ частка у праві спільної
часткової власності на домоволодіння
не є спільним сумісним майном подружжя,
оскільки була набута ОСОБА_10 на
підставі договору дарування. У зв'язку
з цим суд належним чином не з'ясував
питання про те, чи має позивач речові
права на це домоволодіння та право на
позов про відшкодування збитків.

Висновок апеляційного суду щодо
необхідності залучення до участі у
справі попереднього власника
домоволодіння для встановлення умов,
на яких укладався договір найму з
відповідачами є безпідставним,
оскільки спірні правовідносини
виникли із факту заподіяння шкоди.
Належність виконання відповідачами
договору найму не є предметом розгляду
в цій справі.

Крім того суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову, не
надав оцінки усім доказам, наявним у
матеріалах справи, з урахуванням
статті 212 ЦПК України, та всупереч
вимогам, передбаченим частиною 4 статті
10 ЦПК України, не роз'яснив позивачу
його права та обов'язки та не з'ясував
можливості залучення ОСОБА_10 до участі
у справі.

Враховуючи те, що ОСОБА_10 належить лише
Ѕ частка у праві спільної часткової
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1,
суди першої та апеляційної інстанцій
не встановили інших співвласників
цього домоволодіння і не розглянули
питання про можливість їх залучення до
участі у справі.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.І. Амелін
М.В. Дем'яносов В.М. Коротун О.В. Ступак