У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, перша
Київська державна нотаріальна контора,
про визнання правочину недійсним та
нікчемним, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати недійсним заповіт від
24 лютого 2005 року з підстав порушення
нотаріусом при його посвідченні вимог
цивільного законодавства, щодо його
форми та змісту, а також не вчинення
нотаріусом дій з приводу роз'яснення
права на обов'язкову частку.

В обґрунтування позову зазначала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син - ОСОБА_9, після
чого їй стало відомо, що 24 лютого 2005
року син склав заповіт, спадкоємцями за
яким є вона, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказувала,
що після смерті сина в його квартирі
вона виявила документ, написаний 1
жовтня 2008 року власноручно її сином, в
якому він застережував, що викреслює
ОСОБА_5 з переліку своїх спадкоємців за
заповітом. Зауважувала на тому, що за
життя її сину неодноразово
погрожували. На її думку, ОСОБА_5 також
чинив на її сина психологічний тиск, у
зв'язку з чим вона вважає, що при
складанні заповіту, волевиявлення сина
не було вільним. На підставі цього
звернулася до суду за захистом.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 грудня

2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

6 травня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_8, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами

ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов

ОСОБА_4 не підлягає задоволенню,
керуючись при цьому нормами
ст. ст. 1233, 1235, 1247, 1248, 1257 ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 грудня

2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 6 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник