Номер провадження: 22-ц/785/9151/14
Головуючий у першій інстанції Пащенко
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Желєзнові В.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3 його
представника ОСОБА_4, та відповідача
ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 05 серпня 2014 року
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Видавничий дім «Кур'єр» про захист
честі, гідності, ділової репутації та
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок поширення недостовірної
інформації, що порушує право на повагу
честі, гідності, ділової репутації,

в с т а
н о в и л а:

07 травня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що він є депутатом Одеської
обласної ради УІ скликання.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Ізмаїльській газеті
«Кур'єр неділі» НОМЕР_1 надрукована на
другій сторінці стаття під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якої є
відповідач ОСОБА_5, який також є
депутатом Одеської обласної ради. В
даній статті поширено недостовірну
інформацію, яка принижує його честь,
гідність, ділову репутацію, а саме,
«само депутатство ОСОБА_8 выглядит
как-то сомнительно. В облсовет он був
видвинут 12 декабря 2012 року по спискам
партии «Сильная Украина». Между тем
сама партия перестала
существовать……за п'ять месяцев до
этого». Дана недостовірна інформація
поширена відповідачами у номері 14 (893)
газети «Кур'єр неділі» від ІНФОРМАЦІЯ_2
року також була розповсюджена в мережі
Інтернет, Інтернет - виданням - izmail.es, і
формує в суспільстві думку, що його
депутатство є сумнівним. 28 березня 2014
року на сесії Одеської обласної ради
ОСОБА_5 в залі засідання у своєму
виступу повідомив, «что ОСОБА_8
является не законным депутатом
областного совета, а именно что он
является не легитимным депутатом».
Вказана інформація не відповідає
дійсності, оскільки він є законно
обраним депутатом Одеської обласної
ради, що підтверджується рішенням
Одеської обласної виборчої комісії №
258 від 21 грудня 2012 року, й порочить його
честь, гідності, ділову репутацію. Тому
відповідачі зобов'язані спростувати цю
інформацію в той же спосіб в який вона
була поширена. Винними діями
відповідачів йому завдана моральна
шкода, яку він оцінив у 60900 грн.
Поширенням недостовірної інформації
йому завдано майнову шкода в розмірі
2983, 25 грн., яка полягає у витратах на
обстеження та лікування, пов'язаних з
погіршенням стану здоров'я.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 16, 22, 23, 270, 275, 277, 1167 ЦК України,
позивач ОСОБА_7 просив суд визнати
недостовірною інформацію,
опубліковану в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»
ІНФОРМАЦІЯ_2 року та поширену ТОВ
«Видавничий дім «Кур'єр» та ОСОБА_5, а
саме, «само депутатство ОСОБА_8
выглядит как-то сомнительно. В облсовет
он був видвинут 12 декабря 2012 року по
спискам партии «Сильная Украина».
Между тем сама партия перестала
существовать……за п'ять месяцев до
этого», зобов'язати ТОВ «Видавничий дім
«Кур'єр» та ОСОБА_5 спростувати
недостовірну інформацію шляхом
публікації спростування інформації у
строк не пізніше п'ятнадцять днів з дня
набрання рішенням суду законної сили
на першій шпальті (сторінці) цієї ж
самої газети,

визнати недостовірною інформацію
розповсюджену ОСОБА_5 28 березня 2014 року
на сесії Одеської обласної ради, а саме
«что ОСОБА_8 является незаконным
депутатом областного совета, а именно
что он являеться не легитимным
депутатом», зобов'язати ОСОБА_5
спростувати недостовірну інформацію,
поширену 28 березня 2014 року, шляхом
офіційного спростування на найближчій
сесії Одеської обласної ради, яка буде
відбуватися після дня набрання
рішенням суду законної сили,

стягнути з ТОВ «Видавничий дім
«Кур'єр» на його користь моральну шкоду
в розмірі 1000 грн., стягнути з ОСОБА_5 на
його користь моральну шкоду в розмірі
59000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі
2983,25 грн.,

стягнути з ТОВ «Видавничий дім «Кур'єр»
та ОСОБА_5 на його користь судовий збір
(а.с. 2-8).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився.

Представник відповідача, ТОВ
«Видавничий дім «Кур'єр», проти позову
заперечував й в своїх усних і письмових
поясненнях зазначав, що, поширюючи
інформацію у вказаній статті видавник
діяв добросовісно, без злого умислу та
здійснював її перевірку. Вказана
інформація є достовірною та не
підлягає спростуванню.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_7 задоволено частково. Суд визнав
недостовірною інформацію опубліковану
у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» ІНФОРМАЦІЯ_2
року та поширену ТОВ «Видавничий дім
«Кур'єр» та ОСОБА_5 в газеті «Кур'єр
неділі»: «…само депутатство ОСОБА_8
выглядит как-то сомнительно. В облсовет
он був видвинут 12 декабря 2012 року по
спискам партии «Сильная Украина».
Между тем сама партия перестала
существовать……за п'ять месяцев до
этого», зобов'язав ТОВ «Видавничий дім
«Кур'єр» та ОСОБА_5 спростувати
поширену ними інформацію «…само
депутатство ОСОБА_8 выглядит как-то
сомнительно. В облсовет он був видвинут
12 декабря 2012 року по спискам партии
«Сильная Украина». Между тем сама
партия перестала существовать……за
п'ять месяцев до этого» у такій ж
спосіб, яким вона була поширена шляхом
публікації спростування інформації у
черговому номері газети «Кур'єр
неділі» у строк не пізніше п'ятнадцять
днів в строк з дня набрання рішенням
суду законної сили на першій шпальті
(сторінці) цієї ж самої газети,

визнав недостовірною інформацію
розповсюджену ОСОБА_5 28 березня 2014 року
на сесії Одеської обласної ради: «что
ОСОБА_8 является незаконным депутатом
областного совета, а именно что он
является не легитимным депутатом»,
зобов'язав ОСОБА_5 спростувати поширену
ним 28 березня 2014 року на сесії Одеської
обласної ради недостовірну інформацію:
«что ОСОБА_8 является не законным
депутатом областного совета, а именно
что он является не легитимным
депутатом», у такій же спосіб, яким вона
була поширена на найближчій сесії
Одеської обласної ради, яка буде
відбуватися після дня набрання
рішенням суду законної сили,

стягнув з ТОВ «Видавничий дім «Кур'єр»
на користь позивача моральну шкоду в
розмірі 500 грн., стягнув з ОСОБА_5 на
користь позивача моральну шкоду в
розмірі 5000 грн. та судовий збір у
розмірі 114,95 грн. В решті позову
відмовлено (а.с. 61-64).

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_5 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(а.с. 77-78).

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач ОСОБА_7 просить скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5,
пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3
його представника ОСОБА_4, та
відповідача ОСОБА_5 і його представника
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_5 задоволенню не
підлягає, оскільки рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм процесуального та матеріального
права.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична
особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права
може здійснюватися також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

У частині 1 ст. 277 ЦК України зазначено,
що фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для отримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Статтею 34 Конституції України
передбачено, що кожен має право вільно
збирати, зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в іншій спосіб - на свій вибір.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

У п. 1 постанови № 1 Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику у
справах про захист гідності та чести
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
від 27 лютого 2009 року, визначено, що
Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї. Ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Згідно положень 277 ЦК України та
роз'яснень, які містяться в п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім 'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

У законодавстві робиться чітке
розмежування між інформацією
фактичного характеру, яка має бути
доведена, й оціночними судженнями, які
не підлягають доведенню і спростуванню
(ст. 47-1 Закону України «Про
інформацію»).

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» при
поширенні недостовірної інформації
стосовно приватного життя публічних
осіб вирішення справ про захист їх
гідності, честі чи ділової репутації
має свої особливості. Суди повинні
враховувати положення Декларації про
свободу політичних дебатів у засобах
масової інформації, схваленої 12 лютого
2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також
рекомендації, що містяться у Резолюції
1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради
Європи про право на недоторканість
приватного життя.

Згідно з положеннями вказаної
Резолюції зазначається, що публічними
фігурами є особи, які обіймають
державні посади і (або) користуються
державними ресурсами, а також усі ті,
хто відіграє певну роль у суспільному
житті (у галузі політики, економіки,
мистецтва, соціальній сфері, спорті чи
в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
«виставити» себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи.

Публічні особи неминуче відкриваються
для прискіпливого висвітлення їх слів
та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_5
обрані депутатами Одеської обласної
ради УІ скликання.

28 березня 2014 року на сесії Одеської
обласної ради відповідач ОСОБА_5 в залі
засідання у своєму виступу повідомив,
«что ОСОБА_8 является незаконным
депутатом областного совета, а именно
что он является не легитимным
депутатом» (а.с. 13, 127).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Ізмаїльській газеті
«Кур'єр неділі» НОМЕР_1 надрукована
стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якої є
відповідач ОСОБА_5, у якій зазначено, що
«…само детутаство ОСОБА_8 выглядит
как-то сомнительно. В облсовет он був
видвинут 12 декабря 2012 року по спискам
партии «Сильная Украина». Между тем
сама партия перестала
существовать……за п'ять месяцев до
этого…» (а.с. 12).

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
поширена депутатом Одеської обласної
ради ОСОБА_5 28 березня 2014 року на сесії
Одеської обласної ради в залі
засідання у своєму виступу інформація
про те, що «что ОСОБА_8 является
незаконным депутатом областного
совета, а именно что он является не
легитимным депутатом», є
недостовірною. Поширена відносно
позивача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року в
Ізмаїльській газеті «Кур'єр неділі»
НОМЕР_1 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором
якої є депутат обласної ради ОСОБА_5,
інформація про те, що «…само
детутаство ОСОБА_8 выглядит как-то
сомнительно. В облсовет он був видвинут
12 декабря 2012 року по спискам партии
«Сильная Украина». Между тем сама
партия перестала существовать……за
п'ять месяцев до этого» також є
фактичним твердженням і є
недостовірною інформацією. Ця
інформація ганьбить позивача, є
образливою, вказує на його
неправомірну діяльність, тому є
негативною та такою що принижує честь,
гідність та ділову репутацію позивача.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що відповідач ОСОБА_5
завдав позивачу моральну шкоду, яка
полягає у душевних стражданнях, яких
він зазнав у зв'язку із приниженням
його честі, гідності та ділової
репутації, й правильно визначив розмір
моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Посилання відповідача ОСОБА_5 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованими, оскільки суд
безпідставно не врахував те, що
відомості поширені у газеті "Кур'єр" та
на засіданні сесії облради є
оціночними судженнями, та те, що
позивачем не доведено факт завдання
йому моральної шкоди, а розмір шкоди
завищений, тому немає підстав для
задоволення позову, не приймаються до
уваги, так як вони спростовуються
наявними у справі доказами.

Частиною 1 ст. 200 ЦК України передбачено,
що інформацією є будь-які відомості
та/або дані, які можуть бути збережені
на матеріальних носіях або відображені
в електронному вигляді.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені у засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК
України та відповідним законодавством
правом на відповідь, а також на власне
тлумачення справи (ст. 37 Закону України
«Про пресу») у тому ж засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено у
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідач ОСОБА_5 був зобов'язані
довести в судовому засіданні
обставини, на які він посилався як на
заперечення проти позову, а саме, те, що
вищевикладена інформація є
достовірною або оціночними судженнями
та такою, що не принижує честь, гідність
та ділову репутацію позивача ОСОБА_7

Обґрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_7
стверджував, що в даній статті газети
"Кур'єр" та на засіданні сесії Одеської
обласної ради поширено недостовірну та
негативну інформацію, яка принижує
його честь, гідність, ділову репутацію,
вказана інформація не відповідає
дійсності, формує в суспільстві думку,
що його депутатство є сумнівним і
незаконним, й він вимушений
виправдовуватися, що він є законно
обраним депутатом Одеської обласної
ради, що підтверджується рішенням
Одеської обласної виборчої комісії №
258 від 21 грудня 2012 року

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_7 був включений до
виборчого списку Одеської обласної
партійної організації Політичної
парті "Сильна Україна" на виборах
депутатів Одеської обласної ради, які
відбулися 31 жовтня 2010 року, під номером
вісім, що підтверджується копіями
відомостей про зареєстрованих
кандидатів у депутати, включених до
виборчого списку Політична партія
"Сильна Україна" від 09 жовтня 2010 року
(а.с. 105-108).

За результатами виборів 31 жовтня 2010
року до Одеської обласної ради було
обрано сім кандидатів від Одеської
обласної партійної організації "Сильна
Україна", що підтверджується проколом
Одеської обласної виборчої комісії від
06 листопада 2010 року (а.с. 109-120).

17 березня 2012 року ІІ Національний з'їзд
Політичної партії «Сильна Україна»
припинив діяльність партії шляхом її
саморозпуску, про що було повідомлено в
релізі партії та опубліковано на їх
офіціальному сайті, тобто через два
роки після підведення підсумків
виборів, у яких брала участь Одеська
обласна організація Політичної партії
"Сильна Україна" (а.с. 57).

21 грудня 2012 року у зв'язку із
достроковим припиненням повноважень
депутата ОСОБА_11, який займав перше
місце у списку, Одеською обласною радою
на підставі результатів виборів, які
відбулися 31 жовтня 2010 року, було
винесено рішення про визнання обраним
депутатом Одеської обласної ради УІ
скликання наступного за черговістю
кандидата у депутати відповідно
виборчого списку Одеської обласної
організації Політичної партії "Сильна
Україна" під номером вісім - ОСОБА_7, що
підтверджується рішенням Одеської
обласної ради «Про повідомлення
Одеської обласної виборчої комісії
№668-УІ від 22 грудня 2012 року 9а.с. 9,10).

Припинення Одеської обласної
організації Політичної партії "Сильна
Україна" відбулось лише 10 вересня 2013
року, згідно інформації, розміщеної у
відкритому Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України
(а.с. 121-123).

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про захист гідності
та чести фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" від 27 лютого 2009 року,
викладених у п. 15 постанови № 1, при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Враховуючи виступ на сесії Одеської
обласної ради та зміст статті
«ІНФОРМАЦІЯ_1», висловлення депутата
облради ОСОБА_5 щодо незаконності
обрання депутата ОСОБА_7 свідчать про
умисел опорочить позивача.

Посилання в судовому засіданні
представника відповідача ОСОБА_5 на ст.
ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
і на те, що позивач та відповідач є
політичними діячами, не може звільняти
від відповідальності за поширення
недостовірної та негативної
інформації, а навпаки статус поличного
діяча зобов'язує висловлювати
достовірну інформацію та не ображати
опонентів.

Не може бути прийнято уваги і
твердження відповідача ОСОБА_5 про те,
що у даному випадку позивач ОСОБА_7
повинен був звернутись з заявою в
комітет облради по етики, оскільки у
відповідності до ст. ст. 12, 15, 16 ЦК
України позивач вправі вільно та на
власний розсуд обирати спосіб захисту
порушеного права.

Аналізуючи зазначені норми права,
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України, з'ясовуючи вказані обставини,
що мають значення для правильного
вирішення справи, які підтверджуються
наявними у справі доказами, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
інформація про те, що «…само
детутаство ОСОБА_8 выглядит как-то
сомнительно. В облсовет он був видвинут
12 декабря 2012 року по спискам партии
«Сильная Украина». Между тем сама
партия перестала существовать……за
п'ять месяцев до этого…», та те, що
«…что ОСОБА_8 является незаконным
депутатом областного совета, а именно
он является нелегитимным депутатом…»,
є висловлюваннями, які містять
фактичні дані і не є оціночними
судженнями, вони є недостовірними та
негативними та такими, що принижують
честь, гідність та ділову репутацію
позивача.

Отже, судом першої інстанції правильно
встановлено, що є юридичний склад
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
а саме, поширення інформації; поширена
інформація стосується позивача;
поширення недостовірної і негативної
інформації; поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права
позивача та завдає шкоди його
особистим немайновим благам.

Встановлено, що у зв'язку із
приниженням честі, гідності та ділової
репутації стан здоров'я позивача
погіршився та він вимушений був
звернутись до клініки швидкої допомоги
"Інтосана", де пройшов медичне
обстеження і курс лікування, що
підтверджується наявними у справі
документами (а.с. 16-17).

Суд першої інстанції правильно
прийняв до уваги те, що поширенням
недостовірно і негативної інформації
щодо незаконності обрання позивача
депутатом облради привело к зниженню
його престижу, необхідності постійно
виправдовуватися перед близькими,
друзями, колегами депутатами та
виборцями, що він обраний депутатом
облради у встановленому законом
порядку, на що витрачений тривалий час,
оскільки відповідач ОСОБА_12
відмовився добровільно спростувати цю
інформацію, для відновлення своїх прав
він вимушений був звернутись за
захистом до суду.

Таким чином, обґрунтованим є і висновок
суду першої інстанції про те, що
поширенням недостовірної і негативної
інформації відповідач ОСОБА_5 завдав
позивачу моральну шкоду, яка полягає у
душевних стражданнях, яких він зазнав у
зв'язку із приниженням його честі,
гідності та ділової репутації.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК
України про те, що розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами), викладених
у п. п. 3, 9 постанови, а саме,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно виходив з того, що розмір
моральної шкоди, заподіяної позивачу
внаслідок поширення відповідачем
ОСОБА_5 недостовірної інформації,
складає 5000 грн., який визначений з
врахуванням вимог розумності,
виваженості і справедливості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів враховує і те, що
відповідач, ТОВ «Видавничий дім
«Кур'єр», добровільно виконав рішення
суду першої інстанції та розмістив у
своєму виданні газети «Кур'єр» від 13
вересня 2014 року спростування
інформації щодо депутата ОСОБА_7 та
сплатив на його користь моральну шкоду
в розмірі 500 грн. та судові витрати (а.с.
103, 104, 130).

Отже, суд першої інстанції всебічно та
повно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, дослідив в
судовому засіданні усі докази, які є у
справі, з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості, дав їм правильну оцінку
та виконав всі вимоги цивільного
судочинства і вирішив справу згідно із
законом.

Твердження відповідача ОСОБА_5 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним,
оскільки суд не сповістив його про
розгляд справи належними чином й
розглянув справу за його відсутністю,
чим порушив його права, не приймаються
до уваги, за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
зареєстрованим в встановленому
порядку місцем проживання відповідача
ОСОБА_5 є: Одеська область, м. Ізмаїл,
вул. Челюскінцев, буд. 18а (а.с. 21).

В матеріалах справи також наявне
поштове повідомлення про виклик його в
судове засідання на 05 серпня 2014 року
(а.с. 50), що свідчить про сповіщення
відповідача за зареєстрованим місцем
проживання в порядку встановленому ст.
ст. 74-76 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 05 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький