У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області про стягнення
суми, усунення перешкод, зобов'язання
вчинити певні дії і встановлення
порядку користування житловим
приміщенням за касаційною скаргою
заступника прокурора Закарпатської
області на рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 31 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначав, що він працював в органах
УМВС України в Закарпатській області.
На пенсію за вислугою років звільнився
у вересні 1996 року.

У 1988 році виконавчий комітет
Ужгородської міської ради своїм
рішенням надав земельну ділянку у
АДРЕСА_1 під забудову 4-х квартирного
житлового будинку для співробітників
УМВС України в Закарпатській області.
Житлова комісія УМВС в Закарпатській
області своїм рішенням від 2 квітня 1992
року розподілила дану земельну ділянку
під індивідуальне будівництво житла
таким співробітникам УМВС України в
Закарпатській області: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6

28 грудня 1994 року виконавчий комітет
своїм рішенням №62 виділив йому
земельну ділянку під індивідуальне
будівництво житлового будинку з правом
приватизації земельної ділянки.

Він за власні кошти збудував будинок на
вказаній земельній ділянці, однак по
закінченню будівництва у вересні 1996
року керівництво УМВС в Закарпатській
області силовим методом забрало у
нього будинок і почало використовувати
у своїх цілях і використовує до цього
часу. Він неодноразово звертався із
скаргами до керівництва УМВС у
Закарпатській області, МВС України про
повернення йому будинку або коштів, які
були витрачені на його будівництво,
однак всі скарги були залишені без
задоволення, а тому він був вимушений
звернутися до суду.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 6 липня
2005 року визнано за ОСОБА_3 право
власності на 65/100 будинку АДРЕСА_1;
визнано недійсним свідоцтво про право
власності, видане виконкомом
Ужгородської міської ради управлінню
МВС України в Закарпатській області 7
вересня 2000 року на підставі рішення
Ужгородської міської ради від 26 липня
2000 року на гуртожиток про АДРЕСА_1;
визнано недійсним рішення виконкому
Ужгородської міської ради №26 від 26
лютого 1997 року «Про втрату чинності п.
5.5 рішення міськвиконкому №62 від 28
грудня 1994 року про надання земельної
ділянки під забудову ОСОБА_3 по АДРЕСА_1
на підставі п. 1 ст. 27 ЗК України та
надання цієї ділянки у постійне
користування УМВС України в
Закарпатській області».

У лютому 2006 року КП БТІ м. Ужгорода
видало йому свідоцтво про право
власності на 65% житлового будинку,
розташованого у АДРЕСА_1. У грудні 2010
року УМВС в Закарпатській області
отримало свідоцтво і витяг на право
власності на 35% вказаного будинку,
однак дане свідоцтво скасовано
постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 18 листопада 2011 року.
Зазначає, що УМВС у Закарпатській
області незаконно використовує даний
будинок в своїх цілях, не маючи права
власності на нього, а його, як власника
даного будинку, не допускає до нього.

Посилаючись на наведене, з урахуванням
уточнених позовних вимог просив
стягнути з відповідача на його користь
593 883 грн. 05 коп., що складає в ринкових
цінах вартість зносу 65% спірного
будинку; стягнути з відповідача 202 400
грн., як втрачену ним вигоду за
безпідставне використання
відповідачем 65% даного будинку; усунути
перешкоди у користуванні ним 65% цього
будинку; зобов'язати відповідача
допустити його в будинок, розташований
у АДРЕСА_1, в якому 65% належать йому, а 35%
належать державі в особі Верховної
Ради України; установити порядок
користування житловими приміщеннями в
цьому будинку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області
від 31 січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 28 квітня 2014
року, позов задоволено.

Стягнуто з УМВС України в
Закарпатській області на користь
ОСОБА_3 593 883 грн. 05 коп., що складає в
ринкових цінах вартість зносу 65 %
будинку, розташованого в АДРЕСА_1,
котрий є його власністю.

Стягнуто з УМВС України в
Закарпатській області на користь
ОСОБА_3 202 400 грн., як втрачену вигоду за
безпідставне використання УМВС
України 65 % будинку, розташованого в
АДРЕСА_1, котрий належить йому на праві
приватної власності.

Усунуто перешкоди в користуванні
ОСОБА_3 в частині 65 % житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, котрий
належить йому на праві приватної
власності.

Зобов'язано УМВС України в
Закарпатській області допустити
ОСОБА_3 в будинок, розташований в
АДРЕСА_1, в котрому 65 % вказаного будинку
належать йому на праві приватної
власності.

Установлено порядок користування
житловими приміщенням в будинку,
розташованому в АДРЕСА_1, між ОСОБА_3,
якому належить 65% жилих приміщень на
праві приватної власності і 35%
вказаного будинку належить державі в
особі Верховної Ради України наступним
чином:

Цокольний поверх: І-3. коридор 1,1 кв.м.; 1-4.
сходова клітка 3,1 кв.м.; 1-5 коридор 4,0
кв.м.; 1-7 котельна 4,1 кв.м.; 1-8 бойлерна 6, 5
кв.м., а разом 18, 8 кв.м.

1-й поверх: 1-3 коридор 5,5 кв.м.; 1-4 коридор
6,0 кв.м.;1-6 сходова клітка 11,0 кв.м., разом
22,5 кв.м.

2-й поверх: 1-10 сходова клітка 11,6 кв.м.,
разом 11,6 кв.м.

Мансардний поверх:1-17 сходова клітка 13,5
кв. м., разом- 13,5 кв.м.

Всього 66,4 кв. м.

Приміщення площею 66, 4 кв.м.
запропоновано залишити в спільному
користуванні співвласників.

Виходячи з вищенаведеного, загальна
площа становить 340, 5 кв.м., (406,9 - 66,4).
Відповідно до визначених долей 65/100
площа становить 221, 3 кв.м. (340,5
*65/100), відповідно до визначених долей
35/100 площа становить 119,2 кв.м.(340,5 *35/100).

Співвласнику, ідеальна доля якого
становить 65/100, надано наступні
приміщення.

Цокольний поверх: гараж 38, 2 кв.м.;
більярдна 11,6 кв. м.; разом - 49,8
кв.м.

1-й поверх: хол 23,6 кв.м.; кухня 12,9 кв.м.;
санвузол 3,6 кв.м; банкетний зал 21,8 кв.м.;
підсобне приміщення - 10,4 кв.м.; підсобне
приміщення - 7,7 кв.м.; разом - 80,0 кв.м.

2-й поверх: 1-11 санвузол - 3,6 кв.м.; 1-12
спальня - 21,9 кв.м.; 1-13 спальня - 17, 8 кв.м.;
1-14 гостинна - 30,0 кв.м.; 1-15 ванна 5,8 кв.м.;
1-16 спальня - 13,2 кв.м.; разом - 92,3 кв.м., а
всього 222, 1 кв.м.

Співвласнику, ідеальна доля якого
становить 35/100, запропоновано надати в
користування наступні приміщення.

Цокольний поверх: 1-1 комора - 17,7 кв.м; 1-9
гардеробна 7,6 кв.м.; 1-10 душова 0,7 кв.м; 1-11
сауна 3,4 кв.м., разом 29,4 кв.м.

Мансардний поверх: 1-18 санвузол - 3,6 кв.м.;
1-19 спальня - 21, 9 кв.м.; 1-20 гостинна - 29,8
кв.м.; 1-21 спальня - 17,6 кв.м.; 1-22 ванна - 5,9
кв.м.; 1-23 кладова - 10, 2 кв.м., разом 89,0 кв.
м., а всього 118, 4 кв.м.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Закарпатської області
просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради народних депутатів
ОСОБА_3, працівнику УМВС в
Закарпатській області, виділено
земельну ділянку площею 0, 0087 га по
АДРЕСА_1 під індивідуальне житлове
будівництво.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 6 липня
2005 року визнано за ОСОБА_3 право
власності на 65/100 будинку АДРЕСА_1;
визнано недійсним свідоцтво про право
власності, видане виконкомом
Ужгородської міської ради управлінню
МВС України в Закарпатській області 7
вересня 2000 року на підставі рішення
Ужгородської міської ради від 26 липня
2000 року на гуртожиток про АДРЕСА_1;
визнано недійсним рішення виконкому
Ужгородської міської ради №26 від 26
лютого 1997 року «Про втрату чинності п.
5.5 рішення міськвиконкому №62 від 28
грудня 1994 року про надання земельної
ділянки під забудову ОСОБА_3 по АДРЕСА_1
на підставі п. 1 ст. 27 ЗК України та
надання цієї ділянки у постійне
користування УМВС України в
Закарпатській області».

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
вбачається, що на підставі
вищевказаного рішення за ОСОБА_3 1
грудня 2006 року було зареєстроване
право власності на 65/100 будинку по
АДРЕСА_1.

Згідно з копією свідоцтва про право
власності на нерухоме майно власником
35/100 частин будинку АДРЕСА_1 є держава в
особі Верховної Ради, балансоутримувач
Головне управління МВС України в
Закарпатській області, право власності
зареєстровано 2 березня 2011 року
(а.с.124,125).

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 18 листопада 2011 року визнано
недійсним п.1.1. рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №270
від 26 серпня 2010 року та рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №408 від 8 грудня 2010 року
«Про видачу свідоцтва на право
власності державі в особі Верховної
Ради України на 35% частини будівлі, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
балансоутримувачу УМВС України в
Закарпатській області»; визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на 35% будинку, розташованого
у АДРЕСА_1 за державою в особі Верховної
Ради України балансоутримувачу УМВС
України в Закарпатській області;
визнано недійним витяг комунального
підприємства БТІ м. Ужгорода про
реєстрацію права власності на 35% жилого
будинку, розташованого у АДРЕСА_1 за
державою в особі Верховної Ради
України балансоутримувачу УМВС
України в Закарпатській області;
визнано недійсним право власності на 35%
жилого будинку, розташованого у
АДРЕСА_1, за УМВС України в
Закарпатській області; усунуто
перешкоди у користуванні ОСОБА_3 65/100
будинку, розташованого у АДРЕСА_1,
належному йому на праві власності;
вселено ОСОБА_3 в житловий будинок,
розташований у АДРЕСА_1, в якому 65%
належить йому на праві приватної
власності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
їх обґрунтованості.

Проте погодитися з таким висновком
судів не можна.

Стягуючи з відповідача на користь
позивача 593 883 грн. 05 коп. вартості зносу
65% спірного будинку, суд першої
інстанції посилався на ст. 394 ЦК
України, відповідно до якої власник
земельної ділянки, житлового будинку,
інших будівель має право на
компенсацію у зв'язку із зниженням
цінності цих об'єктів у результаті
діяльності, що призвела до зниження
рівня екологічної, шумової захищеності
території, погіршення природних
властивостей землі.

Однак судами таких
обставин не встановлено та не
зазначено, якою саме діяльністю
завдано шкоди, що призвела до зниження
рівня екологічної, шумової захищеності
території, погіршення природних
властивостей землі.

Суму зносу будинку
було визначено судом на підставі
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №683 від 12 вересня 2011 року
шляхом визначення ринкової вартості
будинку АДРЕСА_1 на день проведення
експертизи, яка склала 1 941 543, 50 грн., та
відніманням 32% фізичного зносу
конструктивних елементів, що в
грошовому виразі становить 913 667 грн.,
тобто 65% зносу будинку становить 593 883
грн. 55 коп. Проте, вказаною експертизою
встановлено, що визначити вартість
спірного будинку станом на 6 липня 2005
року, на момент ухвалення рішення судом
про визнання права власності за
позивачем 65/100 будинку, неможливо у
зв'язку з тим, що у наданих матеріалах
судової справи відсутні дані про
технічний стан конструктивних
елементів будинку.

Суди не звернули уваги
на те, що без встановлення вартості
будинку станом на 6 липня 2005 року
(визнання за позивачем права власності
на 65/100 спірного будинку) визначення
вартості зносу будинку за період
2005-2011 роки неможливо.

Стягуючи з УМВС
України в Закарпатській області на
користь ОСОБА_3 202 400 грн., як втрачену
вигоду за безпідставне використання
відповідачем 65% спірного будинку, що
належить позивачу на праві приватної
власності, суди у порушення вимог ст.
ст.212-214 ЦПК України не зазначили якими
доказами підтверджений розмір
втраченої вигоди.

Крім того, вирішуючи
спір, суди не встановили та не
зазначили чи набрала чинності
постанова Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 18 листопада 2011 року, якою
визнано недійсним п.1.1. рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №270 від 26 серпня 2010 року та
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №408 від 8
грудня 2010 року «Про видачу свідоцтва на
право власності державі в особі
Верховної Ради України на 35% частини
будівлі, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, балансоутримувачу УМВС
України в Закарпатській області»;
визнано недійсним свідоцтво про право
власності на 35% будинку, розташованого
у АДРЕСА_1 за державою в особі Верховної
Ради України балансоутримувачу УМВС
України в Закарпатській області;
визнано недійним витяг комунального
підприємства БТІ м. Ужгорода про
реєстрацію права власності на 35% жилого
будинку, розташованого у АДРЕСА_1 за
державою в особі Верховної Ради
України балансоутримувачу УМВС
України в Закарпатській області;
визнано недійсним право власності на 35%
жилого будинку, розташованого у
АДРЕСА_1, за УМВС України в
Закарпатській області, не визначилися
хто є власником 35 % спірного приміщення,
з яким позивач має право встановлювати
порядок користування спірними жилими
приміщеннями та вирішувати інші
питання щодо здійснення права спільної
часткової власності.

Порушення процесуального закону
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та є
підставою для скасування судових
рішень з передачею справи на новий
розгляд.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає
скасуванню й ухвала судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 травня 2014 року про відмову
управлінню МВС України в Закарпатській
області у відкритті касаційного
провадження у зазначеній вище справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
заступника прокурора Закарпатської
області задовольнити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 31 січня 2014 року, ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 квітня 2014 року
та ухвалу судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко