Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1911/14 Головуючий у
суді І-ї інстанції Нерода Л. М.
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.11.2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої - судді
Чорнобривець О.С.

суддів - Кодрула
М.А.

Потапенка
В.І.

за участю секретаря- Кечкіна
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Олексанрійського
міськрайнного суду Кіровоградської
області від 27 травня 2014 року, у справі
за позовом ОСОБА_4 до Олександрійської
міської ради та ОСОБА_3 про визнання
частково незаконними та скасування
рішення міської ради, визнання
недійсним державного акту на земельну
ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_4
звернулася в суд з позовом до
Олександрійської міської ради та
ОСОБА_3 про визнання частково
незаконним та скасування рішення
міської ради, визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку.

В обґрунтування зазначала, що
порушено право встановлення в натурі
та погодження меж суміжної земельної
ділянки, про які позивач довідалася
лише отримавши зустрічну позовну заяву
ОСОБА_3 під час розгляду цивільної
справи №1118/3105/12. Погодження меж
земельних ділянок з суміжними
власниками та землекористувачами
законодавством віднесено до числа
обов'язкових етапів приватизації
землі, їй не було відомо про факт
приватизації ОСОБА_3 суміжної
земельної ділянки, межі погоджені не
були.

Посилаючись на ці обставини,
просила визнати незаконними та
скасувати п. 5 рішення Олександрійської
міської ради №751 від 17.07.2008 року, яким
ОСОБА_3 передано безоплатно у власність
земельну ділянку площею 648,00 м2 по
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка) за рахунок земель
житлової та громадської забудови;
визнати недійсним виданий ОСОБА_3 на
підставі цього ж рішення державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ №424784 від 01.07.2009 року, стягнути
в рівних частках з відповідачів на
користь позивача судовий збір у
розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 27 травня 2014 року позов
задоволено частково. Суд визнав
незаконними та скасував п. 5 рішення
Олександрійської міської ради №751 від
17.07.2008 року, яким ОСОБА_3 передано
безоплатно у власність земельну
ділянку площею 648,00 м2 по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадибна ділянка)
за рахунок земель житлової та
громадської забудови. Суд визнав
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання судового
збору.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції через порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, ухвалення нового
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі.

У судовому засіданні суду
апеляційної інстанції відповідач
ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної
скарги. Позивач ОСОБА_4, її представник
ОСОБА_5 та представник
Олександрійської міської ради,
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, до суду
апеляційної інстанції не з'явилися.

Неявка сторін, або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час та
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи( ч.2 ст.305 ЦПК України).

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду у межах
встановлених статтею 303 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні
вимоги суд першої інстанції, виходячи з
доведеності того, що ОСОБА_3 при
проведенні приватизації не
погоджувалися межі земельної ділянки з
ОСОБА_4, як власником суміжної
земельної ділянки, вважав доведеним
порушення прав позивача та
безпідставність прийнятого рішення
органом місцевого самоврядування про
передачу у власність земельної ділянки
і, відповідно, недійсності виданого на
підставі цього рішення державного акту
на право власності на земельну ділянку
на ім'я ОСОБА_3

Проте погодитись з таким
висновком судова колегія не може.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. При ухваленні
рішення суд зобов'язаний прийняти
рішення, зокрема, щодо: наявних
обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи
(пропущення строку позовної давності
тощо); правовідносин, зумовлених
встановленими фактами.

Зазначене рішення суду
таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_4 на підставі договору дарування,
укладеного 18.12.2007року між нею та
ОСОБА_6, є власником будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Олександрійської
міської ради № 604 від 15.02.2008 року ОСОБА_4
передано безоплатно у власність
земельну ділянку за вказаною адресою,
площею 631кв.м., у 2009 році отримано
державний акт.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві
власності належить житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, що побудований і
прийнятий в експлуатацію у вересні
2006року.

У 2009 році ОСОБА_3, на підставі рішення
Олександрійської міської ради №751 від
17.07.2008 року, видано державний акт на
право власності на земельну ділянку за
зазначеною адресою, площею 648.00 кв.м.

Положеннями ст.116, ст.118 ЗК України
визначено підстави і порядок набуття
права власності на землю громадянами.

Громадяни набувають права
власності на земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків, застосування
інших, передбачених законом, способів.

Статтею 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Відповідно до ст.125 ЗК України
право власності на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності та його державної
реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗУ
України (в редакції на час отримання
земельної ділянки відповідачем) таким
документом був державний акт.

Пунктом 1.16 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету по земельних ресурсах від 04
травня 1999року № 43(чинної на момент
виникнення спірних правовідносин),
встановлено, що технічна документація
зі складання державного акта на право
власності на земельну ділянку, або на
право користування земельною ділянкою
включає, зокрема, кадастровий план
земельної ділянки, складений за
результатами зйомки та збірний
кадастровий план суміжних
землевласників і землекористувачів.

Згідно із п.2.3. Інструкції межи
земельних ділянок, що передаються або
надаються у власність чи у
користування, відновлюються або
переносяться в натуру(на місцевість) на
наявними планово-картографічними
матеріалами.

Інструкцією передбачено, що
технічна документація із землеустрою
включає: пояснювальну записку, яка
містить опис місця розташування
земельної ділянки, відомості про
власника (користувача) земельної
ділянки, відомості про виконавця
(виконавців), реквізити відповідних
ліцензій, необхідних для виконання
робіт, відомості про власників
(користувачів) суміжних земельних
ділянок, стислий опис виконаних робіт;
технічне завдання на встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості); копію документа, що
посвідчує фізичну особу, або копію
свідоцтва про державну реєстрацію
юридичної особи; копію документа, що
посвідчує право на земельну
ділянку;матеріали польових
топографо-геодезичних робіт; план меж
земельної ділянки, складений за
результатами кадастрової зйомки, на
якому відображаються зовнішні межі;
земельної ділянки із зазначенням
власників (користувачів) суміжних
земельних ділянок, усі поворотні точки
меж земельної ділянки, лінійні проміри
між точками по межах ; земельної
ділянки, межі вкраплених земельних
ділянок із зазначенням їх власників
(користувачів).

На бажання замовника замість
плану меж земельної ділянки може
складатися кадастровий план земельної
ділянки; перелік обмежень у
використанні земельної ділянки і
наявні земельні сервітути; у разі
необхідності документ, що підтверджує
повноваження особи діяти від імені
власника (користувача) земельної
ділянки при встановленні меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості); акт
прийомки-передачі межових знаків на
зберігання, який включається до
документації із землеустрою після
виконання робіт із встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення їх межовими
знаками.

Ні Земельним кодексом України, ні
Інструкцією не передбачено ні форму, ні
порядок, ні процедуру погодження меж
земельних ділянок. Погодження меж є
допоміжною стадією у процедурі
приватизації земельної ділянки,
спрямованою на те, щоб уникнути
технічних помилок.

Встановлено, що сторони є
власниками суміжних земельних ділянок.

Як убачається з копії акта
встановлення в натурі та погодження
меж земельної ділянки ОСОБА_4 від
27.12.2007року, було закріплено межовими
знаками межі належної їй земельної
ділянки НОМЕР_1, в результаті
погодження меж земельної ділянки
спірних питань і претензій з боку
суміжних землекористувачів, у тому
числі й ОСОБА_3, не було (а.с.11).

В акті встановлення і погодження
меж земельної ділянки ОСОБА_3 від 24.07.2008
року, в графі власник земельної
ділянки розташованої по АДРЕСА_1,
міститься підпис ОСОБА_6(матері
позивача), а не власника - ОСОБА_4

Тобто, приватизація земельної
ділянки відповідачкою ОСОБА_3 мала
місце після приватизації земельної
ділянки позивачем, під час якої була
складена відповідна технічна
документація, визначені межі земельної
ділянки, погоджені сторонами, як
суміжними землевласниками, та
перенесені на місцевість.

Доказів того, що на час
приватизації земельної ділянки
відповідачем ОСОБА_3 були змінені
встановлені раніше межі земельних
ділянок у матеріалах справи відсутні. У
позовній заяві та досліджених
матеріалах справи відсутні посилання
позивача що с приводу цього між ними
виник спір та про порушення її прав, як
власника суміжної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного
кодексу України, визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

Суд повинен установити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, і залежно
від установленого вирішити питання про
задоволення позовних вимог або відмову
в їх задоволенні.

Заявляючи позов про визнання
незаконним та скасування рішення
міської ради, визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку,
позивач не довела у чому полягає
порушення її прав як землевласника з
підстав зазначених у позові.

Сам факт погодження меж
земельної ділянки членом родини
землевласника ОСОБА_4, а не самим
власником, не може розцінюватися як
порушення прав позивача, й, відповідно,
до викладеного, відсутні підстави для
висновку щодо незаконності рішення
Олександрійської міської ради №751 від
17.07.2008 року про передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки та
недійсності державного акта на право
власності на земельну ділянку,
виданого на підставі цього рішення.

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції залишив поза увагою
вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК
України про те, що в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право.

Враховуючи вищезазначене,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
що є підставою для його скасування та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307,309, 314,316,319 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Олександрійського
міськрайнного суду Кіровоградської
області від 27 травня 2014 року скасувати
і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
Олександрійської міської ради та
ОСОБА_3 про визнання незаконним та
скасування п. 5 рішення
Олександрійської міської ради №751 від
17.07.2008 року, визнання недійсним
державного акту серії ЯЗ №424784 від
01.07.2009 року, виданий ОСОБА_3 на земельну
ділянку по АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення і може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді: