ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

за участю секретаря - Цибулюк М.А.,
Палій Т.М., Живицької Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Служби безпеки України за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору - Київська міська рада
про оскарження постанови про
накладення арешту та заборону
проведення будь-яких дій щодо
земельної ділянки, суд,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до слідчого відділу ГУ
СБУ у м. Києві та Київській області про
визнання незаконною та скасування
постанови ГУ СБУ у м. Києві та Київській
області від 03.09.2010 року по кримінальній
справі № 1601 в частині заборони вчиняти
будь-які дії із земельною ділянкою для
будівництва та обслуговування
офісно-виробничої будівлі на АДРЕСА_1,
загальною площею 0,270 га, кадастровий
номер 90:158:132.

Свої позовні вимоги мотивує тим,
що на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 29 вересня 2008 року уклала з
Київською міської радою Договір оренди
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування офісно-виробничої
будівлі на АДРЕСА_1 , загальною площею
0,270 га, кадастровий номер 90:158:132, зі
строком дії - три роки, який закінчився
17.02.2012 року. Тому, у березні 2012 року,
згідно п. 11.7 Договору оренди звернулася
з листом до голови Київської міської
ради Попова О.П. з проханням поновити
термін дії договору оренди. При
проходженні процедури продовження
строку договору оренди земельної
ділянки нею була отримана інформація,
що відносно вказаної земельної ділянки
заступником начальника слідчого
відділу Мосьондзом Д.В. 03.09.2010 року по
кримінальній справі № 601 винесено
постанову, якою заборонною вчиняти
будь-які дії із вказаною земельною
ділянкою. Посилаючись на статтю 1
Конвенції про захист прав та
основоположних свобод та статтю 41
Конституції України просила суд
визнати незаконною та скасувати
зазначену постанову.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 18 грудня 2012 року
відкрито провадження у справі.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 14 червня 2013 року
провадження у справі за позовом ОСОБА_2
до Головного управління Служби безпеки
України у м. Києві та Київській області
закрито.

Ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 23 липня 2013 року ухвалу
Дарницького районного суду м. Києва від
14 червня 2013 року скасовано, справу
направлено для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України від 26 лютого 2014 року
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23
липня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 02 жовтня 2013 року
задоволено заяву судді Сирбул О.Ф. про
самовідвід. Справу передано до
цивільної канцелярії для
автоматизованого розподілу справ між
суддями, після чого визначено
головуючого у справі суддю Лужецьку
О.Р.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 03.10.2013 року цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Головного
управління Служби безпеки України про
оскарження постанови про накладення
арешту та заборону проведення
будь-яких дій щодо земельної ділянки
прийнято до провадження.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 позовні вимоги
підтримала та просила суд задовольнити
позов, посилаючись на те, що внаслідок
накладення арешту на земельну ділянку
ОСОБА_2 позбавлена будь-якої можливості
відновити договір оренди на спірну
земельну ділянку.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 15.07.2014 року замінено
відповідача Головне управління Служби
безпеки України у м. Києві та Київській
області належним відповідачем -
Службою безпеки України.

Представник відповідача Ясинська
Ю.В. в судовому засіданні проти позову
заперечувала та просила суд відмовити
в позові, посилаючись на те, що
зазначений позов повинен розглядатися
виключно у порядку адміністративного
судочинства, оскільки Цивільний
процесуальний кодекс України не
передбачає можливості пред'явлення
цивільного позову про визнання
незаконним та скасування рішення
суб'єкта владних повноважень. Крім
того, додала, що позивач взагалі не є і
не був власником земельної ділянки. За
договором оренди був володільцем
речового права у вигляді оренди
земельної ділянки, яке припинено і
сьогодні позивач не має будь-яких
майнових або речових прав на вказану
земельну ділянку, а накладення арешту
на спірну земельну ділянку забезпечить
виконання судового рішення, прийнятого
за результатом кримінального
провадження.

Представник третьої особи в
судове засідання не з'явився, причини
неявки суду не відомі.

Вислухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, та враховуючи, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що між
Київською міською радою та ОСОБА_2
укладено договір оренди земельної
ділянки, предметом якого є земельна
ділянка, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 0,270 га,
кадастровий номер :90:158:0132. Договір
укладено на три роки. Зареєстровано
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про що
зроблено запис від 17.02.2009 р. (а.с.4-8).
Строк дії договору оренди земельної
ділянки закінчився 17.02.2012 року.

03.09.2010 року заступник начальника
слідчого відділу - начальник 1-го
відділення слідчого відділу ГУ СБУ у м.
Києві та Київській області
підполковник юстиції Мосьондз Д.В.,
розглянувши матеріали кримінальної
справи № 1601 постановив визнати
земельні ділянки, кадастрові справи
яких передавались в роботу ПП «Шоп`як»
(за весь наявний період) визнати
речовими доказами у кримінальній
справі № 1601 та накласти на них арешт
(заборону відчуження).

19.03. 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
голови Київської міської ради Попова
О.М. з проханням поновити термін дії
договору оренди строком на 10 років
(а.с.24).

19.04.2012 року Головним управлінням
земельних ресурсів ОСОБА_2 була надана
відповідь № 05-358/10094,з якої вбачається,
що постановами слідчого відділу
управління СБУ України у м. Києві від
20.07.2010 року, від 03.09.2010 року на зазначену
земельну ділянку накладено арешт та
заборону на проведення будь-яких дій по
ній. У зв'язку з чим роз'яснено, що до
розгляду питання про поновлення
договору оренди даної земельної
ділянки можна повернутися після зняття
арешту з земельної ділянки (а.с.30).

27.07.2012 року ОСОБА_2 звернулася до
слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та
Київській області з проханням
скасувати постанову від 03.09.2010 року по
кримінальній справі № 1601 в частині
заборони вчиняти будь-які дії із
земельною ділянкою для будівництва та
обслуговування офісно-виробничої
будівлі на АДРЕСА_1,
загальною площею 0,270 га. (а.с.27).

21.08.2014 року ОСОБА_2 Департаментом
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
направлено лист № к-4435-4313, згідно якого
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) в межах повноважень
повернеться до розгляду питання
поновлення договору оренди земельної
ділянки на АДРЕСА_1 після
надходження постанов про скасування
постанов слідчого відділу Головного
управління Служби безпеки України у м.
Києві та Київській області від 20.07.2010 р.,
03.09.2010 р. та 15.11.2012 р. та Прокуратури м.
Києва від 22.10.2012 р. або відповідних
судових рішень (постанов, ухвал).

Відповідно до ст.1 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, кожна фізична та юридична особа
має право володіти своїм майном. Ніхто
не може бути позбавлений свого майна
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного
права.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

В зазначеній статті ЦК України
закріплено перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів, згідно з
яким кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Під захистом прав розуміється
державна правова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта відносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною.

Звертаючись до суду, позивач
самостійно обирає спосіб захисту,
передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Обґрунтовуючи позов, позивач не
просив зняти арешт, накладений
постановою, а скасувати саме постанову
слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та
Київській області від 03.09.2010 року по
кримінальній справі № 1601 в частині
заборони вчиняти будь-які дії із
земельною ділянкою для будівництва та
обслуговування офісно-виробничої
будівлі на АДРЕСА_1, проте у
вищезгаданій постанові на спірну
земельну ділянку накладено арешт
(заборону відчуження), а не заборонено
вчиняти будь-які дії. Передача майна в
оренду не призводить до зміни власника
майна, а отже, оренда не є відчуженням.

Відповідно до ст.1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №
14 «Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтями 57, 59, 60 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Кожна сторона зобовязана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порядку виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК
України судом роз'яснювалося позивачу
порядок та можливості захисту своїх
прав та настання можливих наслідків
вчинення або не вчинення процесуальних
дій. Позивач наполягав саме на такому
способі захисту порушених прав, як
приведено в позові.

В силу ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

На основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які посилались
сторони, як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у
задоволені позовних вимог позивача, то,
у відповідності до ст.88 ЦПК України,
судові витрати з відповідача до
стягнення не підлягають.

На підставі викладеного, ст.ст.15,
16 ЦК України ст. ст.3, 10, 11, 60, 208, 212, 213, 215
ЦПК України, суд, -

ВИРИШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Служби безпеки України за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору - Київська міська рада
про оскарження постанови про
накладення арешту та заборону
проведення будь-яких дій щодо
земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
О.Р.ЛУЖЕЦЬКА