Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/5568/14Головуючий у 1-й
інстанції Каряка Д.О. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на
рішення Приморського районного суду
Запорізької області від 09 жовтня 2014
року у справі за позовом Прокурора
Приморського району в інтересах
Запорізької обласної державної
адміністрації до Приморської районної
державної адміністрації (надалі -
Приморської РДА), ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: Комунальний заклад "Запорізький
обласний центр охорони культурної
спадщини" Запорізької обласної ради
(надалі - КЗ «ЗОЦОКС» ЗОР), відділ
Держземагенства у Приморському районі
Запорізької області про визнання
незаконним та скасування
розпорядження, повернення земельної
ділянки у власність держави

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Приморського району
звернувся до суду із вищевказаним
позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати
розпорядження голови Приморської
районної державної адміністрації
Запорізької області №519 від 25.12.2003 щодо
надання у приватну власність ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 земельних ділянок площею 6,7432 га
та 6,8527 га в частині надання земельних
ділянок, на яких розміщені курган
НОМЕР_1 площею 0,1253 га та курган НОМЕР_2
площею 0,0961 га курганного могильника
(охоронний № 3293);

- визнати недійсним державний акт
серії ЗП №084034, виданий 12.08.2005 ОСОБА_2 на
право приватної власності на землю
площею 6,7432 га в частині права власності
на земельні ділянки, на яких розміщені
частина кургану НОМЕР_1 площею 0,1190 га та
частина кургану НОМЕР_2 площею 0,0617 га
курганного могильника (охоронний № 3293);

- визнати недійсним державний акт
серії №084035, виданий 12.08.2005 ОСОБА_3 на
право приватної власності на землю
площею 6,8527 га в частині права власності
на земельні ділянки, на яких розміщені
частина кургану НОМЕР_1 площею 0,0063 га та
частина кургану НОМЕР_2 площею 0,0344 га
курганного могильника (охоронний № 3293);

- витребувати у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та
зобов'язати їх повернути вказані
земельні ділянки на користь держави в
особі Запорізької обласної державної
адміністрації.

Рішенням Приморського районного суду
Запорізької області від 09 жовтня 2014
року позовні вимоги задоволено
повністю.

Визнано незаконним розпорядження
голови Приморської районної державної
адміністрації Запорізької області № 519
від 25.12.2003 щодо надання у приватну
власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельних
ділянок площею 6,7432 га. та 6,8527 га в
частині надання земельних ділянок, на
яких розміщені курган НОМЕР_1 площею
0,1253 га та курган НОМЕР_2 площею 0,0961 га
курганного могильника (охоронний № 3293).

Визнано недійсним державний акт серії
ЗП № 084034, виданий 12.08.2005 ОСОБА_2 на право
приватної власності на землю площею
6,7432 га в частині права власності на
земельні ділянки, на яких розміщені
частина кургану НОМЕР_1 площею 0,1190 га та
частина кургану НОМЕР_2 площею 0,0617 га
курганного могильника (охоронний № 3293).

Визнано недійсним державний акт серії
№ 084035, виданий 12.08.2005 ОСОБА_3 на право
приватної власності на землю площею
6,8527 га в частині права власності на
земельні ділянки, на яких розміщені
частина кургану НОМЕР_1 площею 0,0063 га та
частина кургану НОМЕР_2 площею 0,0344 га
курганного могильника (охоронний № 3293).

Витребувано у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та
зобов'язано повернути вказані земельні
ділянки на користь держави в особі
Запорізької обласної державної
адміністрації.

Стягнуто на користь держави судового
збору в солідарному порядку з ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та Приморської районної
державної адміністрації Запорізької
області в сумі 243,60 грн.

Особи, які беруть участь у цій справі,
із зазначеним рішенням суду першої
інстанції погодились, останнє в
апеляційному порядку не оскаржували,
окрім відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4
подали апеляційну скаргу, в якій
просили зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову відмовити у
повному обсязі; дослідити письмові
докази, які є в матеріалах справи, але
не були досліджені судом першої
інстанції, а саме:

- лист Головного управління
Держземагенства у Запорізькій області
від 14.07.14 р. № 29-8-0.4-5594/2-14 (а.с.84);

- лист відділу Держземагенства у
Приморському районі Запорізької
області від 14.07.14 р. № 01-08-05/2419 (а.с.85-94);

- лист Департаменту культури,
туризму, національностей та релігій
Запорізької облдержадміністрації від
14.07.14 р. № 01-03-25/1128 (а.с.95-96).

У судове засідання 08.12.2014 року прокурор,
представник позивача Запорізької
обласної державної адміністрації,
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
представники відповідача - Приморської
РДА та третьої особи - відділу
Держземагенства у Приморському районі
Запорізької області не з'явились, про
час та місце розгляду цієї справи ці
особи були повідомлені апеляційним
судом належним чином (а.с.150-152, 156-158),
клопотань про відкладення розгляду
цієї справи апеляційному суду не
подавали.

При цьому, прокурор, відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 про причини своєї неявки, а
також відповідач - Приморська РДА та
третя особа - відділ Держземагенства у
Приморському районі Запорізької
області про причини неявки свої
представників апеляційний суд не
повідомили.

Позивач - Запорізька обласна державна
адміністрація через свого
представника Скорик К.М. за довіреністю
(а.с.154) подала суду клопотання (а.с. 153), в
якому просила розглядати дану справу
без участі її представника.

При вищевикладених обставинах, колегія
суддів апеляційного суду визнала
неповажною причину неявки зазначених
вище осіб та представників останніх та
ухвалила розглядати дану справу у
даному судовому засіданні за
відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення представника відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 за
довіреністю (а.с.141-142), представника
ОСОБА_2 за договором (а.с.101) - адвоката
ОСОБА_7 (а.с.100), які підтримали
апеляційну скаргу, представника
третьої особи - КЗ «ЗОЦОКС» ЗОР за
довіреністю (а.с.159) Середіна А.М., який
проти задоволення скарги заперечував,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов
прокурора, суд першої інстанції
керувався ст.ст. 16, 21, 387 ЦК України,
ст.ст. 2, 17 ЗУ «Про охорону культурної
спадщини» ст. ст. 84, 122 ЗК України, ст. ст.
7, 8, 10, 209, 214, 215 ЦПК України та виходив із
обґрунтованості позову прокурора у цій
справі.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що
розпорядженням голови Приморської РДА
№519 від 25.12.2003 року погоджено проект
землеустрою виділення земельних
часток (паїв) в натурі колишньому КСП
«ім. Коларова» Приморського району,
надано згоду на виготовлення та
отримання державного акту на право
власності на землю та затверджено
список громадян, яким передаються у
власність земельні ділянки, у т.ч.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9-12).

На підставі вказаного розпорядження
15.04.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано
державні акти на право власності на
земельні ділянки площею 6,7432 га та 6,8527
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
(а.с.13-16).

Згідно із паспортом пам`ятника історії
та культури, на вказаних земельних
ділянках знаходиться курган НОМЕР_1
площею 0,1253 га та курган НОМЕР_2 площею
0,0961 га курганного могильника загальною
площею 0,2214 га, який є об`єктом
культурної спадщини, археологічною
пам`яткою місцевого значення (а.с.17-24).

Відповідно до технічного обстеження
сучасного стану пам`ятки археології
курган НОМЕР_1, НОМЕР_2 являє собою
земляний насип округлої форми з
рівномірно пологими схилами, поверхня
насипу курганів піддається
сільськогосподарській обробці (а.с.25-27).

Згідно із інформацією Державної
інспекції сільського господарства в
Запорізькій області від 26.02.2014 року
землі історико-культурного
призначення, на яких розташований
курган НОМЕР_1, НОМЕР_2 курганного
могильника передані у власність ОСОБА_2
та ОСОБА_3 всупереч вимог ЗК України
(а.с.28-31).

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного
кодексу України обласні державні
адміністрації надають земельні
ділянки на їх території із земель
державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах
міст обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених ч. 3 та ч. 7 цієї
статті.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

В силу вимог ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»
кургани віднесені до археологічних
об'єктів культурної спадщини.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
охорону культурної спадщини»
державний контроль в цій діяльності
віднесено зокрема до відома обласних
державних адміністрацій.

За змістом ст. 17 Закону України «Про
охорону культурної спадщини» пам'ятка,
крім пам'ятки археології, може
перебувати у державній, комунальній
або приватній власності. Усі пам'ятки
археології, в тому числі ті, що
знаходяться під водою, включаючи
пов'язані з ними рухомі предмети, є
державною власністю.

До археологічних об'єктів культурної
спадщини, згідно зі ст. 2 вказаного
Закону, відносяться городища, кургани,
залишки стародавніх поселень, стоянок,
укріплень, військових таборів,
виробництв, іригаційних споруд, шляхів,
могильники, культові місця та споруди,
мегаліти, на скельні зображення,
ділянки історичного культурного шару,
поля давніх битв, рештки
життєдіяльності людини, що містяться
під водою.

Таким чином, судом першої інстанції
було правильно встановлено, що
розпорядження Приморської РДА щодо
надання у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3
земельних ділянок, на яких розташовано
кургани є незаконним, так як не входить
в компетенцію цього органу, та порушує
право власності держави на такий
об'єкт. Тому, підлягає скасуванню, а
земельні ділянки - поверненню у
власність держави.

Доводи апеляційної скарги
відповідачів в особі їх представника є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію відповідачів та
представників останніх, висловлену
ними у запереченнях на позов прокурора
та у судових засіданнях, яку вони
вважають такою, що є єдино вірною та
єдино можливою.

Так, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3, та представники останніх не
були присутні у судовому засіданні
09.10.2014 року взагалі, й у тому числі під
час дослідження судом першої інстанції
матеріалів цієї справи, й зокрема листа
Головного управління Держземагенства
у Запорізькій області від 14.07.14 р. №
29-8-0.4-5594/2-14 (а.с.84); листа відділу
Держземагенства у Приморському районі
Запорізької області від 14.07.14 р. №
01-08-05/2419 (а.с.85-94); листа Департаменту
культури, туризму, національностей та
релігій Запорізької
облдержадміністрації від 14.07.14 р. №
01-03-25/1128 (а.с.95-96).

Факт дослідження у судовому засіданні
у цій справі вказаних в апеляційній
скарзі матеріалів справи судом першої
інстанції підтверджується журналом
судового засідання від 09.10.2014 року
(а.с.119) та звукозаписом судового
засідання від 09.10.2014 року з 10.54.27 до 11.00.28
на диску, який міститься у матеріалах
цієї справи (а.с.122).

В силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень
(ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від доказування,
передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій
справі відсутні.

Проте, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
надали суду першої інстанції належних,
допустимих доказів у спростування
встановлених судом першої інстанції
фактичних обставин у цій справі.

Суд першої інстанції розглянув дану
справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11,
60-61 ЦПК України, в межах заявлених
позовних вимог прокурором в інтересах
держави на підставі доказів осіб, які
беруть участь у цій справі, яким надав
відповідну оцінку у своєму судовому
рішенні, яке є предметом апеляційного
оскарження у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Прокурор Приморського району на
підставі ст. 121 Конституції України, ст.
36-1 Закону України «Про прокуратуру»,
ст. ст. 3, 45 ЦПК України, положень
Земельного (земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави) та
законодавства України про охорону
культурної спадщини мав право на
звернення до суду із вищезазначеним
позовом в інтересах держави за
результатами проведеної прокурорської
перевірки.

Суд першої інстанції правильно вважав,
що у цій справі прокурором не
пропущений строк позовної давності
звернення до суду із вищезазначеним
позовом, оскільки для прокурора строк
позовної давності починає збігати з
дати отримання результатів
прокурорської перевірки, а не дати
ухвалення адміністрацією оскаржуємого
розпорядження.

В обґрунтування свого позову прокурор
у цій справі не посилався на ст. 140 ЗК
України (підстави припинення права
власності на земельну ділянку).

Оскільки ст. 140 ЗК України передбачає
виключний перелік підстав для
припинення права власності на земельну
ділянку, яке було набуто у законний
спосіб.

Спірні земельні ділянки знаходиться в
межах законодавчо визначеної пам'ятки
археології - курганного могильника
загальною площею 0,2214 га, які є об'єктом
культурної спадщини, охоронний № 3293,
які не виділено у зазначених вище
державних актах на право приватної
власності на землю, тобто кургани
фактично передані у приватну власність
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що є
порушенням законодавства.

Посилання апелянтів - відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що оскаржуємим
рішенням суду першої інстанції у цій
справі порушуються права останніх, як
членів колишнього КСП ім. Коларова, так
як порушується принцип рівності
земельних часток (паїв) усіх членів
колишнього КСП, не могли бути підставою
для відмови судом першої інстанції у
задоволенні позову прокурора у цій
справі в силу вищевикладених обставин.

Крім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
не заявляли у цій справі будь-яких
зустрічних позовних вимог з цього
приводу.

Прокурор у своєму позові просив
повернення земельної ділянки на
підставі ст. 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу в межах заявлених прокурором
позовних вимог та зазначив у рішенні
суду у цій справі про повернення
земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК
України, що не є порушенням при
вищевикладених обставинах.

Доводи відповідачів у цій справі про
те, що прокурор обрав неналежний спосіб
захисту порушеного права, не
ґрунтуються на законі та доказах,
наявних у матеріалах цієї справи.

Так, дійсно право вибору способу
судового захисту належить виключно
позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3
і 4 ЦПК України).

Обраний прокурором у цій справі спосіб
захисту свого порушеного права не
суперечить вимогам ст. 16 ЦК України,
оскільки зазначений у цій статті
перелік способів захисту цивільних
прав чи інтересів не є вичерпним.
Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

З цією метою суд першої інстанції
з'ясував характер спірних
правовідносин сторін (предмет та
підставу позову), характер порушеного
права позивача та можливість його
захисту в обраний спосіб.

ЦК та іншими законами може
встановлюватися для захисту певних чи
окремих категорій прав спеціальні
способи захисту прав.

Так, земельне законодавство регулює
відносини, у тому числі й цивільні,
об'єктом яких є земля, та встановлює
способи захисту прав на земельні
ділянки, визначені у ст. 152 ЗК України,
перелік яких також є невичерпним.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції під час розгляду і вирішенні
цивільної справи визначав спосіб
захисту виходячи із закону, який
регулює конкретні правовідносини, і
тих юридичних фактів, що обумовлюють
виникнення цих правовідносин та цього
спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма
закону встановила інший, ніж
визначений ст. 16 ЦК України, спосіб
захисту, застосовується спосіб
захисту, встановлений спеціальною
нормою.

Особа, законний інтерес або право якої
порушено, може скористатися способом
захисту, який прямо передбачений
нормою матеріального права або може
скористатися можливістю вибору між
декількома способами захисту, якщо це
не заборонено законом. Якщо ж
спеціальні норми не встановлюють
конкретних заходів, то особа має право
обрати спосіб із числа передбачених ст.
16 ЦК з урахуванням специфіки
порушеного права й характеру
правопорушення.

Крім того, сам по собі неправильно
обраний спосіб захисту права власності
не може бути підставою для відмови у
позові.

Оскільки, ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції згідно із ч. 1 ст. 214 ЦПК
України має визначати, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції
правильно вирішено питання про
розподіл судових витрат між сторонами
у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачам
у задоволенні їх апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі у цій справі, останні не
мають права на компенсацію за рахунок
позивача судових витрат у вигляді
судового збору у сумі 121,80 грн. (а.с.130),
понесених ними у зв'язку із розглядом
цієї справи у суді апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду
Запорізької області від 09 жовтня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.