У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О., Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа −?
приватний нотаріус ОСОБА_8, про
часткове скасування рішення сільської
ради, оформлення права власності на
житловий будинок, часткове скасування
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, визнання частково
недійсним договору дарування
житлового будинку з надвірними
будівлями, визнання права власності на
частину житлового будинку з
господарськими будівлями в порядку
спадкування за законом, визнання права
власності на частину земельної ділянки
в порядку спадкування за законом, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Сарненського районного суду
Рівненської області від 05 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 08 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що
після смерті матері ОСОБА_9, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, відкрилася спадщина, про
прийняття якої він подав заяву до
нотаріальної контори, а 20 березня 2012
року - отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом на чотири земельні
ділянки.

Крім земельних ділянок вважав, що
спадковим майном є також Ѕ
частини житлового будинку з
господарськими будівлями по
АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної
ділянки за цією ж адресою, так як мати
проживала з ОСОБА_10 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, про що є рішення суду,
і мала право як дружина на Ѕ частини
житлового будинку, у якому проживала до
дня смерті.

Вважав, що його батько ОСОБА_10
незаконно набув право власності на все
житло на підставі рішення сільської
ради, свідоцтва про право власності і
незаконно подарував його дочці ОСОБА_7,
так як вона має право лише на Ѕ частини
майна.

Просив частково скасувати рішення
Коростської сільської ради
Сарненського району Рівненської
області від 26 вересня 2013 року № 33 у
частині оформлення права власності та
свідоцтво від 22 липня 2010 року про право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1; визнати частково недійсним
договір дарування від 02 жовтня 2010 року,
укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, на
житловий будинок; встановити факт
права власності ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4, на Ѕ частини
житлового будинку по АДРЕСА_1; визнати
за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4;
визнати за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частини земельної ділянки загальною
площею 0,0130 га для обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області

від 05 березня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 08 липня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, керувався тим, що
підстав для визнання спірного
житлового будинку спільною сумісною
власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_10 немає,
оскільки відповідно до свідоцтва про
одруження, виданого 19 листопада
1954 року, з 06 грудня 1954 року ОСОБА_10
перебував у шлюбі з ОСОБА_11, і
доказів, що вказаний шлюб був
розірваний, немає.

Із такими висновками судів погодитися
не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з
даними погосподарської книги № 4 взято
на погосподарський облік з 1958
року (а. с. 126, 131).

Головою колгоспного двору був ОСОБА_10,
ОСОБА_9 - членом колгоспного двору, що
підтверджуються довідкою виконкому
Коростської сільської ради
Рівненської області від 19 грудня 2013
року № 575 та копіями погосподарських
книг (а. с. 60−?64).

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції
СРСР 1936 року колгоспним двором є
родинно-трудове об'єднання осіб, всі
або більшість працездатних членів
якого є членами колгоспу, беруть участь
особистою працею в колгоспному
виробництві, отримують основні доходи
від суспільного господарства колгоспу
і, крім того, ведуть особисте підсобне
господарство на присадибній земельній
ділянці.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9
були родиною, оскільки мали спільних
дітей, у погосподарських книгах ОСОБА_9
зазначена дружиною ОСОБА_10 з 1961 року
(а. с. 60−?64)

З 15 квітня 1991 року набув чинності Закон
України «Про власність» і положення
цього Закону щодо спільної сумісної
власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення його в дію.

Спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які
були такими станом на 15 квітня
1991 року, мали право спільної сумісної
власності на майно колгоспного двору.

Згідно з виписки з погосподарської
книги № 5 за 1991−?1995 роки, особистий
рахунок № 320, у житловому будинку № 37 по
АДРЕСА_1 проживали:
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с.
11, 15).

Суди вказані обставини не дослідили, не
надали оцінку доказам про набуття
членами колгоспного двору права
власності на колгоспний двір у рівних
частках як співвласниками спільної
сумісної власності. З урахуваннями
вказаного судам необхідно визначити
коло спадкоємців та їх частку у
спадковій масі.

Судами не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, не встановлено фактичні
обставини, не досліджено докази, надані
сторонами, та не надано цим доказам
відповідної правової оцінки, а суд
касаційної інстанції зазначеними
повноваженнями не наділений, тому
судові рішення належить скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 05
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 08
липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: А.О. Леванчук А.В.
Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська