Справа № 541/1269/14-ц
Номер провадження 2/541/609/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 року. Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області
в складі : головуючого - судді Чернюк
В.Д.,

при секретарі
Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миргороді цивільну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Фармацевтична компанія „Провізор" до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
розпискою,-

в с т а н о в и в :

В травні 2014 року позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю
„Фармацевтична компанія „Провізор"
(надалі ТОВ „Провізор" звернувся в суд
з цим позовом до відповідачки ОСОБА_1,
посилаючись на порушення своїх прав
через неповернення грошової суми за
борговою розпискою, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги ст. ст. 526, 530, 610, 1047 ЦК
України, тобто, порушеннями зобов'язань
за договором позики (Глави 48, 71 ЦК
України).

Під час розгляду цієї справи по суті
представник позивача Корост М.О., яка
діє на підставі відповідної
довіреності / а.с. 28 /, заявлений позов
підтримала, просила задовольнити його
та стягнути з відповідачки суму позики
за розпискою в розмірі 32187 гривень 50
копійок, а також понесені по справі
судові витрати по оплаті судового
збору в розмірі 321 гривна 88 копійок. При
цьому представник пояснила, що на час
розгляду справи ОСОБА_1 ще працює в ТОВ
„Провізор", яке, як позикодавець,
передало відповідачці, як
позичальнику, грошові кошти в сумі 6437
гр. 50 коп. і цей факт підтверджується
розпискою від 15.04.2014 року, за змістом
якої, в разі не повернення вказаної
суми до 11.00 години 16.04.2014 року сума
позики має бути повернута в
п'ятикратному розмірі, тобто, в сумі
32187,50 гривень. Оскільки відповідачка
грошових коштів на наступний день не
повернула, то позивач і звернувся в суд
з цим позовом. З пояснень представника
позивача слідувало, що в ТОВ „Провізор"
маються бухгалтерські документи, які
підтверджують факт видачі
відповідачці грошових коштів із каси
позивача, для чого цей представник
клопотала оголосити перерву в судовому
засіданні для підтвердження такого
факту документально.

Відповідачка ОСОБА_1 заявлений позов
не визнала, просила відмовити у його
задоволенні, пояснивши, що
пропрацювавши у одному із аптечних
пунктів позивача нетривалий час, в
цьому пункті було проведено ревізію
грошових коштів та виявлено недостачу
в сумі 6437 гр. 50 коп., до утворення якої,
як стверджувала відповідачка, вона не
мала ніякого відношення. За
результатами інвентаризації було
складено відповідний акт. З пояснень
відповідачки слідує, що вона ніколи не
брала позики за місцем роботи в сумі 6437
гривень та ще й 50 копійок, а відповідну
розписку написала за наполяганням
адміністрації позивача, під погрозами
звільнення з роботи та звернення до
правоохоронних органів. Як
стверджувала відповідачка, позивач не
звертався в суд з позовом до неї про
вирішення трудового спору відносно її
матеріальної відповідальності.
Клопотань про витербування доказів на
підтвердження недостачі ОСОБА_1 не
заявляла.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
надані позивачем на засадах
змагальності і диспозитивності, суд
приходить до висновку про те, що у
задоволенні заявленого позову слід
відмовити зі слідуючих обгрунтувань.

За змістом копії відповідного наказу
(розпорядження) № 160-К від 4 вересня
2013 року, з вказаної дати ОСОБА_1
позивачем прийнято на роботу, на посаду
провізора аптеки № 3, розташованої в с.
Розсошенці Полтавського району / а.с. 9 /.

Під час перебування в трудових
відносинах з позивачем відповідачкою
надано в.о. директора позивача
розписку, згідно якої станом на 17.00 год.
15.04.2014 року борг вона не повернула та
зобов'язувалася повернути 6437 гр. 50 коп.
до 11.00 години 16 червня 2014 року, а разі
неповернення цієї суми до неї буде
застосовано коефіцієнт „п'ять", тобто,
сума боргу становитиме вже 32187,50
гривень / а.с. 10 /.

З аналізу судом змісту цієї розписки не
випливає те, що 15.04.2014 року ОСОБА_1
отримала саме в позику від ТОВ
„Провізор" яку - небуть грошову суму, в
тому числі і 6437 гр. 50 копійок. Розписка
містить інформацію про наявність
якогось боргу в сумі 6437 гр. 50 копійок. Що
це за борг, де, коли та за яких обставин
він утворився, представник позивача
чітко пояснити не зміг, акцентуючи лише
увагу суду на загальних положеннях
закону і зокрема ст. 1047 ч. 2 ЦК України в
частині того, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики ) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В ході розгляду справи стороною
позивача, в супереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України та у строки, імперативно
встановлені частиною 2 ст. 27 і частиною 1
ст. 131 ЦПК України, суду не надано жодних
належних і допустимих доказів, які б
підтверджували заявлені позовні
вимоги та вказували на те, що між
сторонами по справі було укладено
договір позики, за яким ОСОБА_1 передано
конкретну грошову суму, а не якийсь
борг.

Зважаючи на загальні правила касових
операцій в установах та організаціях
України, в тому числі і щодо руху та
обліку готівкових коштів, позивач так і
не надав суду, аж до його виходу в
нарадчу кімнату, жодного документу
бухгалтерського обліку, який би
підтверджував факт видачі
відповідачці ОСОБА_1 із каси ТОВ
„Провізор" якої - небуть грошової суми
на підставі договору позики.

Застосування якогось коефіцієнту
„п'ять" у конкретних правовідносинах
взагалі не ґрунтується на вимогах
закону.

При викладених обставинах, заявлений
позов в частині передання позивачем
грошей (а не боргу) відповідачці в
позику не доведений. Саме з цих підстав
судом і було відмовлено у визнанні
мирової угоди від 17 липня 2014 року,
поданої у судовому засіданні
представником позивача / а.с. 34, 35 /.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 60, 62, 64, 88, 208, 209,
214, 215 ЦПК України, ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК
України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Фармацевтична компанія „Провізор" до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
розпискою відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Миргородський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду
Чернюк В.Д.