АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів:
Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі
Меєчко Д.П.,

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 04 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання
договору довічного утримання, -

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 р. позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про розірвання договору
довічного утримання.

Просив розірвати договір довічного
утримання, укладений 11 липня 2013 року
між ОСОБА_2, як відчужувачем, та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, як набувачами, з передачею у
власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 належних
позивачу 7/9 частини квартири АДРЕСА_1;
повернути позивачу належні йому 7/9
частини квартири у власність,
стягнувши з відповідачів судовий збір
та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог
пояснив, що відповідача ОСОБА_4 він знає
останніх 5 років, у них склались
приятельські стосунки, враховуючи
скарги ОСОБА_5 на проблеми житла, він
йому запропонував жити в своїй
квартирі №19, вказаній вище, в
подальшому сторони домовились про
укладання договору довічного
утримання, який було укладено 11 липня
2013 р.

Наполягає на задоволенні його
позовних вимог, оскільки в серпні 2013
року між ним (позивачем) та
відповідачем ОСОБА_5 виникла
конфліктна ситуація, яка сильно
образила його, авсі послідуючі розмови
щодо врегулювання конфлікту та
виконання умов договору не дали
позитивного результату.

Унікальний номер справи: 755/6655/14-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/9384/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Гончарук В.П.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Корчевний
Г.В.Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 04 червня 2014 року позов
задоволеночастково.

Розірвано договір довічного
утримання від 11 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятнадцятої Київської державної
нотаріальної контори Опанасюк О.Ю.,
зареєстрований в реєстрі за номером
№7-406.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і/н НОМЕР_1,
ОСОБА_4 і/н НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 3654 грн. (три тис. шістсот
п'ятдесят чотири грн.).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у визнанні за позивачем права
власності на 7/9 частин квартири та в
частині відмови у стягненні з
відповідачів на користь позивача
витрат на правову допомогу скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Апелянт посилається, що рішення
суду не відповідає дійсності, оскільки
судом відмовлено у визнанні за
позивачем права власності на 7/9 частин
квартири АДРЕСА_1 (загальна площа
квартири - 42,8 кв. м., жила площа - 25,4 кв. м.)
начебто в зв'язку з тим, що право
власності за відповідачами на спірне
майно зареєстроване не було.

Зазначає, що 11 червня 2014 року він
звернувся до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 за видачею витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та отримав відмову, в
зв'язку з тим, що він не є власником
спірної квартири. Також нотаріусом
було зазначено, що згідно ст. 748 ЦК і
України за договором довічного
утримання набувач стає власником
майна, відповідно 1 до ст. 334 цього ж
Кодексу, тобто з моменту нотаріального
посвідчення такого договору чи з
моменту державної реєстрації такого
договору. Реєстрація договорів
покладається на нотаруса, який
посвідчив цей договір.

Вважає, що суд першої інстанції
не перевірив вказану обставину та
необґрунтовано відмовив у задоволенні
позову у цій частині.

На думку апелянта,також необґрунтовано
відмовлено у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з відповідачів на
користь позивача витрат на правову
допомогу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково, з
огляду на таке.

Відповідно до частини першої ст.755
Цивільного кодексу України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст.744 Цивільного кодексу
України за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужував) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Як встановлено судом першої інстанції,
11 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4 було укладено договір довічного
утримання, відповідно до умов якого
ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 7/9 частини квартири АДРЕСА_1

На момент укладання цього договору, 7/9
частини квартири АДРЕСА_1 належали
ОСОБА_11 : 2/9 на підставі Свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
Шістнадцятою київською державною
нотаріальною конторою 17.10.2012 р.;5/9 на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого
Шістнадцятою київською державною
нотаріальною конторою 14.02.2013 р.;

Відповідно ч.2 ст.745 Цивільного кодексу
України договір довічного утримання
(догляду), за яким передається
набувачеві у власність нерухоме майно,
підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до частини першої ст.755
Цивільного кодексу України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Як вбачається з матеріалів справи,
підтверджується поясненнями позивача,
відповідачі порушили умови Договору
довічного утримання від 11 липня 2013
року, належним чином не утримують
позивача, самоусунулися від надання
позивачу матеріальної допомоги на його
утримання, всі витрати на своє
утримання та утримання житла, що було
предметом договору, позивач несе
самостійно, ці обставини визнані
відповідачем, тому відповідно до
положень ч.І ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України, не
підлягають доказуванню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов
до висновку, що наявнівсі підстави для
розірвання договору довічного
утримання від 11 липня 2013 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, посвідченогодержавним
нотаріусом П»ятнадцятої Київської
державної нотаріальної контори
Опанасюк О.Ю., зареєстрованогов реєстрі
за номером №7-406, у зв'язку із неналежним
виконанням відповідачами умов
зазначеного договору.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК
Українипід час ухвалення рішення суд
вирішує чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині визнання права власності, суд
першої інстанції необгрунтовано
виходив з того, що оскільки договором
довічного утримання державним
нотаріусом П'ятнадцятої Київської
державної нотаріальної контори
внесено заборону відчуження
зазначених в договорі 7/9 частини
квартири за адресою : АДРЕСА_1, які
належать ОСОБА_2 до припинення чи
розірвання договору, про що внесено
відомості до Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
реєстраційний номер №7-407, 7-408, та як
з'ясовано в ході судового розгляду,
право власності за відповідачами на
спірне майно зареєстроване не було, в
зв'язку з чим немає потреби повторно
визнавати за позивачем ОСОБА_2 право
власності на 7/9 частини квартири
АДРЕСА_1

Колегія суддів з таким висновками суду
першої інстанції не погоджується з
огляду на таке.

Згідно ст. 748 ЦК України за
договором довічного утримання набувач
стає власником майна, відповідно 1 до
ст. 334 цього ж Кодексу, з моменту
нотаріального посвідчення такого
договору чи з моменту державної
реєстрації такого договору.

Реєстрація договорів
покладається на нотаруса, який
посвідчив цей договір.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції не перевірив належним
чином фактичні обставини справи, що
стало наслідком ухвалення помилкового
рішення у зазначеній частині позову.

З наданих суду апеляційної
інстанції витягів з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності від 11.07.2013 р.
вбачається, що власником 7/18 частини
спірної квартири є ОСОБА_4, та власником
7/18 частини спірної квартири є ОСОБА_3
При цьому підставою виникнення
обтяження зазначено договір довічного
утримання від 11.07.2013 р., заявник
П'ятнадцята Київська державна
нотаріальна контора.

З огляду на вказане, колегія
суддів вважає доводи апеляційної
скарги в частині скасування рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання за позивачем права
власності на 7/9 частини спірної
квартири обґрунтованими та доведеними
матеріалами справи.

Згідно ст.88 ЦПК України з урахуванням
задоволення позову, суд першої
інстанції вірно стягнув з відповідачів
судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Колегія суддів, розглядаючи доводи
апеляційної скарг в частині
необґрунтованої, на думку апелянта,
відмови суду першої інстанції в
стягненні з відповідачів на корись
позивача витрат на праву допомогу,
вважає їх такими, що не відповідають
обставинам справи.

Як вбачається зі змісту
оскаржуваного рішення, судом першої
інстанції обґрунтовано відмовлено у
задоволенні цієї частини позовних
вимог на підставі ст. 84 ЦПК України,
згідно якої витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
стороною позивача не надано доказів в
обґрунтування заявленої суми
отриманої правової допомоги, виходячи
з чого суд не вбачав підстав для
задоволення такої вимоги.

З огляду на вказане, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги частково знайшли підтвердження
матеріалами справи, відтак наявні
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції в частині визнання за
позивачем права власності на 7/9 спірної
квартири, в іншій частині рішення
необхідно залишити без змін.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти, належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про
необґрунтованість в частині рішення
суду першої інстанції у цій справі, що є
наслідком для його скасування в
частині та ухвалення в цій частині
нового рішення.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315 та 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 червня 2014 рокув частині
відмови у задоволенні позовних вимог
провизнання за ОСОБА_2 права власності
7/9 частини квартири АДРЕСА_1 - скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту:

Визнати за ОСОБА_2 права власності 7/9
частини квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: