Справа №473/1739/14-ц 04.09.2014 04.09.2014 04.09.2014
Провадження №22-ц/784/2449/14 Суддя по 1-й
інстанції - Висоцька Г.А.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

4 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Орельській Н.М.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2

на рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 липня 2014 року у справі
за

позовом

ОСОБА_2 до Вознесенської районної
державної адміністрації
Миколаївської області про визнання
права на земельну частку (пай),

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до Вознесенської
райдержадміністрації про визнання
права на земельну частку (пай), розміром
8,12 умовних
кадастрових гектарів в порядку
розпаювання земель КСП «Білоусівське»
Вознесенського району та просила
зобов'язати відповідача видати їй
сертифікат на земельну частку (пай).

В обґрунтування позову вказувала, що
була членом колгоспу імені Димитрова,
який в подальшому було реорганізоване
в КСП «Білоусівське» Вознесенського
району, а 16 грудня 1995 року в зв'язку зі
звільненням за згодою сторін була
виключена із членів колективного
сільськогосподарського підприємства.

29 листопада 1995 року зазначене
сільськогосподарське підприємство
отримало державний акт на право
колективної власності на землю, вона
внесена до списку осіб, які мають
право на земельну частку (пай), проте
сам документ - сертифікат на земельну
частку (пай) не отримала.

Позивачка вважала, що вона з поважних
причин пропустила строк позовної
давності на отримання такого
документу, оскільки довго та тяжко
хворіє, а з 1999 року є інвалідом 2 групи.
До того ж, при зверненні до бувшого
керівництва сільськогосподарського
підприємства з метою реалізації свого
права на земельну частку (пай) їй
повідомляли, що всі землі розпайовані
і вільних земель немає.

Однак, наприкінці 2013 році дізналася, що
в межах території Білоусівської
сільської ради Вознесенського району
є невитребувані земельні паї колишніх
працівників КСП «Білоусівське»,
загальною площею 160 га, де є і її
частка.

При зверненні до Вознесенської
райдержадміністрації із заявою про
реалізацію права на земельну частку
(пай), їй було відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності
та рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на викладені обставини,
позивачка просила поновити строк
позовної давності, пропущений з
поважних причин, та задовольнити її
позовні вимоги.

Вознесенська райдержадміністрація
направила до суду заяву, в якій
зазначила, що не заперечує проти
задоволення позову ОСОБА_2

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 липня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник
позивачки, посилаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення суду,
просив його скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що вона має право на земельну
частку (пай), але трирічний строк на
реалізацію такого права пропустила
без поважних причин, перебіг якого
починається з листопада 1995 року (з часу
видачі КСП державного акту на право
колективної власності на землю). Тому
відмовив у задоволенні позову з
підстав, передбачених ст. 71, 80 ЦК
України 1963 року (чинного на час
виникнення спірних правовідносин).

Між тим, колегія не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
пропуску позивачкою строку позовної
давності.

Так, відповідно до п. 2 Указу Президента
України від 8 серпня 1995 року «Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям» право на земельну
частку (пай) мають члени колективного
сільськогосподарського підприємства,
сільськогосподарського кооперативу,
сільськогосподарського акціонерного
товариства, в тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
підприємства, кооперативу, товариства,
відповідно до списку, що додається до
державного акта на право колективної
власності на землю.

Згідно із п. 5 Указу документом, що
посвічує право на земельну частку (пай),
є сертифікат на право на земельну
частку (пай), який видавався районними
(міськими) державними адміністраціями.

Однак, сертифікат на земельну частку
(пай) позивачка не отримала, що не
позбавляє її самого права на земельну
частку (пай), яке існує у неї з часу
отримання КСП «Білоусівське»
державного акту на право колективної
власності на землю, тобто з 29 листопада
1995 року.

25 жовтня 2001 року Верховна Рада України
прийняла новий Земельний кодекс
України, який набрав чинності з 1 січня
2002 року, яким не передбачена видача
сертифікатів на право на земельну
частку (пай).

Відповідно до пунктів 16, 17 розділу Х
Перехідних положень нового ЗК
України сертифікати на право на
земельну частку (пай), отримані
громадянами, вважаються
правовстановлюючими документами при
реалізації ними права вимоги на
відведення земельної частки (паю) в
натурі (на місцевості) відповідно до
законодавства.

Сертифікати на право на земельну
частку (пай) є дійсними до виділення
власникам земельних часток (паїв) у
натурі (на місцевості) земельних
ділянок та видачі їм державних актів на
право власності на землю.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 8
розділу Х Перехідних положень нового
ЗК України (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
члени колективних
сільськогосподарських підприємств,
сільськогосподарських кооперативів,
сільськогосподарських акціонерних
товариств та працівники державних і
комунальних закладів освіти, культури
та охорони здоров'я, розташованих на
території відповідної ради, а також
пенсіонери із їх числа, які на час
набрання чинності цим Кодексом не
приватизували земельні ділянки шляхом
оформлення права на земельну частку
(пай), мають право на їх приватизацію в
порядку, встановленому ст. 25 та ст. 118
цього Кодексу. Тобто шляхом надання
відповідним органом місцевого
самоврядування або органом виконавчої
влади дозволу на розробку та
виготовлення технічної документації
із землеустрою з оформлення
державного акту на право власності на
земельну ділянку у розмірі земельної
частки (паю).

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 8 розділу Х
Перехідних положень чинного ЗК
України позивачка має право на
приватизацію земельної частки (пай).

Відповідно до роз'яснень у п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», член колективного
сільськогосподарського підприємства,
включений до списку, що додається до
державного акта на право колективної
власності на землю, набуває права на
земельну частку (пай) з дня видачі
цього акта, і в разі його смерті
успадкування права на земельний пай
здійснюється за нормами ЦК, у тому
числі й у випадку, коли з різних причин
ця особа не отримала сертифікат на
право на земельну частку (пай).

Як встановлено судом та вбачається із
матеріалів справи, позивачка 17 травня
1983 року прийнята у члени колгоспу
імені Димитрова в якості телятниці, де
працювала по 16 квітня 1987 року. З 14
червня 1990 року знову прийнята в члени
колгоспу імені Димитрова та зарахована
продавцем ларька. Згідно із записом у
її трудовій книжці 4
листопада 1992 року колгосп імені
Димитрова реорганізовано у
Білоусівське колективне
сільськогосподарське підприємство. 18
грудня 1995 року позивачка звільнена з
роботи за згодою сторін та виключена
із членів КСП «Білоусівське».

29 листопада 1995 року КСП «Білоусівське»
отримало державний акт на право
колективної власності на землю з
додатком ( а.с. 29-37).

В додатку до державного акту, яким є
список осіб - членів
сільськогосподарського підприємства,
позивачка включена під № 77, а тому має
право на земельну частку (пай).

Згідно із листом управління
Держземагенства у Вознесенському
районі від 16 квітня 2014
року, земельні ділянки (паї) членам
КСП «Білоусівське» надавалась у
розмірі 8,12 умовних кадастрових
гектарів, вартістю у грошовому
еквіваленті становить 21 483 грн., ОСОБА_2
зазначена у списку доданому до
державного акту на право колективної
власності на землю КСП «Білоусівське»,
виданого 29 листопада 1995 року.

Згідно записів у Книзі реєстрації
сертифікатів на право колективної
власності ОСОБА_2 сертифікат на
земельну частку (пай) не отримувала (а.с.
4).

За інформацією Білоусівської
сільської ради Вознесенського району
від 4 червня 2014 року в
межах території Білоусівської
сільської ради земель запасу ріллі
немає, але є невитребувані паї, площею
160 га ріллі (а.с. 47). Зазначене свідчить
про те, що серед невитребуваних паїв
є і належна позивачці земельна частка
(пай).

У вересні 2013 року позивачка вперше
звернулася із заявою до Вознесенської
райдержадміністрації щодо реалізації
свого права на земельну частку (пай).

28 листопада 2013 року Вознесенська
райдержадміністрація надала позивачці
лист - роз'яснення щодо наявності у неї
права на земельну частку (пай) та
рекомендувала звернутися до суду з
позовною заявою про поновлення строку
позовної давності та визнання права на
земельну частку (пай) в порядку
розпаювання земель КСП «Білоусівське»
(а.с. 3).

Зазначений лист вона обґрунтовано
вважала відмовою в реалізації свого
права на земельну частку (пай), в
зв'язку з чим звернулася до суду.

Таким чином, про порушення свого права
на приватизацію земельної частки (паю),
в порядку визначеному ч.2 ст. 8 розділу
Х Перехідних положень нового ЗК
України, позивачка дізналася у
листопаді 2013 року, а у квітні 2014 року
звернулася до суду із зазначеним
позовом, тому не пропустила трирічний
строк позовної давності, визначений у
ст. 257 ЦК України.

До того ж, Вознесенська
райдержадміністрація визнала її
позовні вимоги (а.с. 21). Відповідно до
ч. 4 ст. 174 ЦПК України зазначене є
підставою для задоволення позову,
оскільки таке визнання позовних вимог
не суперечить вимогам закону та не
порушує права, свободи та інтереси
інших осіб.

Враховуючи викладене, рішення
районного суду підлягає скасуванню на
підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від
17 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право на безоплатну
приватизацію земельної ділянки у
розмірі, що відповідає розміру
земельної частки (паю) - 8,12 умовних
кадастрових гектарів, в порядку
розпаювання земель КСП «Білоусівське»
Вознесенського району в межах
території Білоусівської сільської
ради Вознесенського району
Миколаївської області.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: