Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави Україна в особі
Львівської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: відділ
Держземагентства м. Львова,
Рясне-Руська сільська рада
Яворівського району Львівської
області, про визнання недійсним
договору, визнання нечинним державного
акта на земельну ділянку, витребування
земельної ділянки, за касаційною
скаргою заступника прокурора
Львівської області на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року прокурор
Шевченківського району м. Львова
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави в особі Львівської міської
ради, у якому просив визнати недійсним
договір дарування земельної ділянки
площею 0,1 га, кадастровий №
:11:005:0023, укладений 31 липня 2007 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнати нечинним
державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_3
витребувати від останнього спірну
земельну ділянку й повернути її у
розпорядження Львівської міської ради

Зазначав, що заступник начальника
відділу земельних ресурсів у
Яворівському районі Львівської
області, неналежно виконуючи свої
обов'язки, за відсутності технічної
документації до державного акта від
28 грудня 2001 року серії ЛВ № 7178 про
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку площею 0,1 га, що знаходиться на
території Рясне-Руської сільської ради
Львівської області, 14 березня 2007 року
склав та підписав довідку № 45 «Про
визначення нормативної грошової
оцінки земельної ділянки» та довідку №
954 «Про обмеження та обтяження на
використання земельної ділянки».

Таке порушення законодавства призвело
до незаконного переоформлення права
власності на вказану земельну ділянку
і заподіяння шкоди Львівській міській
раді на суму 567 950 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 жовтня 2013 року
позов задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_3 спірну земельну
ділянку площею 0,1 га,
кадастровий № :11:005:0023, та
повернуто її у розпорядження
Львівської міської ради.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 12 червня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове про відмову
в позові.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Львівської області просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, справу направити на новий
розгляд, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги
прокурора Шевченківського району м.
Львова в інтересах держави в особі
Львівської міської ради, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3
набув права власності на спірне майно
без достатньої правової підстави,
оскільки придбав в особи, яка не мала
права його відчужувати, тому таке майно
підлягає поверненню законним
власникам.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в позові, апеляційний суд
виходив із того, що на час укладення
договору дарування спірної земельної
ділянки ОСОБА_4 був законним її
власником і відчужив землю на законних
підставах.

З такими висновками погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі рішення
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112 ОСОБА_4
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,10 га,
розташовану на території Рясне-Руської
сільської ради Яворівського району
Львівської області.

28 грудня 2001 року ОСОБА_4 видано
державний акт на право приватної
власності на землю.

На підставі договору дарування від 31
липня 2007 року ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку
площею 0,10 га, розташовану на території
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області.

29 вересня 2008 року ОСОБА_3 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що ОСОБА_4 не мав права
відчужувати спірну земельну ділянку,
тому ця земельна ділянка набута ОСОБА_3
безпідставно.

Судом першої інстанції до спірних
правовідносин застосовано норму ст. 1212
ЦК України.

Однак, відповідно до частин першої та
другої ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
надав належної правової оцінки
правовідносинам, що виникли між
сторонами, а також належним чином не
встановив, чи може до цих правовідносин
застосовуватись норма ст. 1212 ЦК
України.

Крім того, не звернув уваги, що договір
дарування спірного майна судами не
визнаний недійсним, отже за наявності
правової підстави для видачі
державного акта - договору дарування,
визнання недійсним державного акта,
який видано на підставі вказаного
договору, є передчасним.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, положеннями ст. 16 ЦК
України передбачено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу, зокрема,
способами визнання правочину
недійсним, відновлення становища, яке
існувало до порушення, а за положеннями
ст. 387 цього ж Кодексу власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

При цьому випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

Отже, за наявності чинного договору
дарування, витребування майна не є
правильним способом захисту
порушеного права позивача.

Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільного права
може бути визнання правочину
недійсним, припинення правовідношення,
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним, а збитки, завдані власникам
земельних ділянок внаслідок видання
зазначених актів, підлягають
відшкодуванню в повному обсязі
органом, який видав акт.

Звертаючись до суду із позовом,
прокурор зазначав, що досудовим
слідством у кримінальній справі
встановлено, що на підставі рішення
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112
земельна ділянка у власність ОСОБА_4 не
надавалась, державний акт на право
приватної власності на землю йому не
видавався.

Вважаючи, що вказаний факт підтверджує
безпідставність набуття спірної
земельної ділянки ОСОБА_3, тому наявні
підстави для визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_3 29 вересня 2008 року.

Однак, суд не встановив, чи приймались
рішення Рясне-Руською сільською радою
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112
про надання у власність ОСОБА_4
земельної ділянки. Також суд залишив
поза увагою, що державний акт на право
приватної власності на землю, виданий
ОСОБА_4, недійсним не визнавався.

Таким чином, обраний прокурором спосіб
захисту державних інтересів шляхом
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку та
вилучення останньої з незаконного
володіння відповідача ОСОБА_3 не
відповідає вимогам ч. 3 ст. 152 ЗК України,
які передбачають способи захисту права
власності на земельну ділянку, перелік
яких є вичерпним.

Отже, суд першої
інстанції не встановив характер
спірних правовідносин, не з'ясував всіх
обставин справи, не дослідив всі докази
та не надав їм оцінки. З'ясування цих
обставин має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове про відмову в позові з тих підстав,
що на час укладення договору дарування
спірної земельної ділянки ОСОБА_4 був
законним її власником і відчужив землю
на законних підставах, у порушення
вимог статей 303, 315 ЦПК України на
зазначене вище уваги також не звернув.

З огляду на допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Львівської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 12 червня 2014 року та рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 10 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко