РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

30.07.2014 року Франківський районний суд м.
Львова в складі:

головуючого судді Дзеньдзюра С.М.

при секретарі Гимон І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ТзОВ «ТрасВоркс» про визнання
недійсним договору,

в с т а н о в и в:

позивачка звернулась до суду з позовом
про визнання договору недійсним
покликаючись на те, що 26 жовтня 2013 року
між нею та ТзОВ «ТрасВоркс» було
укладено договір № ГІ 140 про надання
інформаційно-консультаційних послуг.
На виконання умов пункту 3.1 договору,
позивачем в день підписання договору
було сплачено винагороду в розмірі 2250,00
грн. за надання послуг передбачених
договором, що підтверджується
квитанцією від 26 жовтня 2013 року. Вважає,
що вказаний договір є недійсним з
моменту його укладення, оскільки
відповідач здійснював свою
господарську діяльність без належної
на те правової підстави. Відповідач
надаючи послуги
інформаційно-консультаційні послуги
та послуги з представництва при
працевлаштуванні за кордон
зобов»язувався працевлаштувати
позивача на роботу в Швецію. З цією
метою відповідач отримав польську візу
типу D (національну), однак віза на
роботу, видана польським консульством
надає право на працевлаштування тільки
на території Республіки Польща. Таким
чином відповідач ввів в оману позивача
щодо її працевлаштування в Швеції, а
також замовчував факт відсутності
ліцензії на право провадження
господарської діяльності з
посередництва у працевлаштуванні на
роботу за кордоном та, відповідно,
отримання коштів за послуги, які
відповідач не мав законного права
надавати. У зв»язку з недійсністю
договору застосуванню підлягають
наслідки недійсності правочину.
Вважає, що відповідач зобов»язаний
відшкодувати витрати, які були
понесені нею при укладенні та
виконанні спірного договору, а саме
грошові кошти в розмірі 2250,00 грн., які
позивач сплатив відповідачу при
укладенні договору за отримання ним
послуги з посередництва щодо свого
працевлаштування на роботу в Швецію, а
також 588,05 грн., які були витрачені нею
на організацію виїзду до Швеції.
Вважає, що діями відповідача їй було
завдано моральну шкоду, оскільки при
укладенні договору відповідач ввів в
оману щодо наявності в нього
відповідної ліцензії на
працевлаштування за кордоном.
Розраховуючи на працевлаштування за
кордон, позивач мав намір заробити
грошові кошти. Не отримавши послугу,
позивачка не заробила грошові кошти,
які були потрібні їй для лікування
доньки, якій внаслідок вчинення
злочину було завдано легкі тілесні
ушкодження - струс мозку, забій
поперекового відділу хребта. У зв»язку
з цим позивачка сильно переживала.
Вважає, що моральна шкода повинна бути
відшкодована у сумі 3000 грн.

В судове засідання позивачка не
з»явилась, надіслала на адресу суду
заяву в якій просить розгляди справу у
її відсутності, не заперечує проти
прийняття заочного рішення. Просить
позов задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання не з"явився, не повідомив про
причини неявки, хоча належно
повідомлений про час та місце слухання
справи, наслідки неявки. Тому суд
вважає за можливе справу слухати у його
відсутності, згідно ст. 224 ЦПК України, з
постановленням заочного рішення.

Перевіривши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення.

26 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ТзОВ
«ТрасВоркс» уклали договір № ГІ 140 про
надання інформаційно-консультаційних
послуг.

Згідно розділу ІІ договору, відповідач
зобов»язувався надати позивачу
наступні послуги: надання
консультаційних питань щодо
можливості працевлаштування осіб за
кордоном (п.2.1.1.); надання консультацій у
сфері оформлення документів для
отримання робочої візи (п.2.1.2);
проведення роз'яснювальної роботи щодо
роботодавців та умов перебування за
кордоном (п.2.1.3). Відповідно до
доповнення до договору №ГІ 140 (п.п. 1.3, 1.4)
відповідач зобов'язується: належним
чином сприяти у працевлаштуванні
позивача відповідно до зазначених умов
договору у державі потенційного
роботодавця, а саме Швеції; надати
послуги посередництва у
працевлаштуванні у країні Швеції через
Польщу.

На виконання пункту 3.1 договору,
позивачем в день підписання договору
було сплачено винагороду в розмірі 2250,00
грн. за надання послуг, передбачених
договором № ГІ 140 та доповненням до
нього, що підтверджується квитанцією
від 26.10.2013 року.

З договору № ГІ 140 та з доповнення до
нього вбачається, що основними
послугами, які відповідач, як
виконавець зобов»язувався надати
позивачу та, відповідно, отримати
винагороду за їх виконання, є надання
інформаційно-консультаційних послуг
щодо працевлаштування за кордоном та
послуг з посередництва при
працевлаштуванні за кордоном.

Відповідно до п. 32 ст.9 Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» до переліку
видів господарської діяльності, які
підлягають ліцензуванню включно
посередництво у працевлаштуванні на
роботу за кордоном. Відповідно до п.1.3
Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з
посередництва у працевлаштуванні на
роботу за кордоном, затверджених
Наказом Державного комітету України з
питань регуляторної політики та
підприємництва, Міністерства праці та
соціальної політики України від
06.09.2010р. № 272, діяльність з
посередництва у працевлаштуванні на
роботу за кордоном надання суб»єктами
господарювання послуг з пошуку роботи
відповідно до заявок роботодавців щодо
незайнятих робочих місць (вакантних
посад) та надання
інформаційно-консультативних послуг
щодо можливостей працевлаштування,
умов та розмірів оплати праці,
найменування та місцезнаходження
роботодавців.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Так, у переліку суб»єктів
господарської діяльності, які отримали
ліцензії на посередництво у
працевлаштуванні на роботу за кордоном
станом на 16 травня 2013 року (на момент
укладення договору), який розміщений на
офіційному сайті Міністерства праці та
соціальної політики України відомості
про відповідача як суб»єкта
господарювання, який отримав
відповідну ліцензію відсутні.

Відтак, відповідач здійснював
діяльність з посередництва при
працевлаштуванні за кордоном без
наявності належної ліцензії.

Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»
правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

У зв»язку з недійсністю договору
застосуванню підлягають наслідки
недійсності правочину.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов»язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов»язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли держане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержане, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.2 ст. 216 ЦК України якщо у
зв»язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Таким чином, з відповідача слід
стягнути витрати, понесені позивачем
при укладенні спірного договору за
отримання ним послуги з посередництва
щодо свого працевлаштування на роботу
в Швеції в розмірі 2250,00 грн, а також 588,05
грн., які були витрачені позивачкою на
організацію виїзду до Швеції, котрі
підтвердженні долученими до
матеріалів справи копіями квитанцій та
білетів.

Також, суд вважає, що позивачем
доведено і заподіяння йому
відповідачем моральної шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

В обґрунтування моральної шкоди
позивач зазначив, що при укладенні
договору, відповідач ввів в оману щодо
наявності в нього відповідної ліцензії
на працевлаштування за кордоном.
Враховуючи на працевлаштування за
кордон, позивач мав намір заробити
грошові кошти. Не отримавши послугу,
позивач не тільки не заробив грошові
кошти, на які розраховував, але навпаки,
позбавився значної суми грошових
коштів у звязку з організацією виїзду
за кордон. Окрім цього, грошові кошти
були потрібні позивачці для лікування
доньки ОСОБА_3, якій внаслідок вчинення
злочину було завдано легкі тілесні
ушкодження - струс мозку, рана правої
щоки, забій поперекового відділу
хребта з наявністю саден, садна
кінцівок. З 27.12.2013р. по 10.01.2014р. ОСОБА_3
перебувала на стацірнарному лікуванні
в педіатричному відділенні ДЗ
«Клінічна лікарня ДТГО «Львівська
залізниця», що підтверджується
випискою з історії хвороби № 14750.

Враховуючи роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, даних у п. 9
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995
року з подальшими змінами та
доповненнями, згідно з якими розмір
відшкодування моральної шкоди
визначається в межах заявлених
позовних вимог залежно від характеру
та обсягу заподіяних позивачеві
моральних та фізичних страждань, з
урахуванням в кожному конкретному
випадку ступеню вини відповідача та
інших обставин, зокрема, враховуючи
характер і тривалість моральних
страждань, істотність вимушених змін у
його житті, суд вважає, що позивачу
завдана моральна шкода, яка підлягає
задоволенню в розмірі 3000 грн.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд робить висновок, що
позов підставний і підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 88,
209, 212, 213, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, ст.
ст.16, 203, 215, 227 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір № ГІ 140 від 26
жовтня 2013 року про надання
консультаційних послуг, який був
укладений між ТзОВ «ТрасВоркс» та
ОСОБА_1.

Стягнути з ТзОВ «ТрасВоркс» на користь
ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2849 (дві
тисячі вісімсот сорок дев'ять) грн. 05
коп.

Стягнути з ТзОВ «ТрасВоркс» на користь
ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди
в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя
Дзеньдзюра С.М.