Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого
судді Марцинкевич В.А.

при секретарі
Бовкун О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про
визнання договору недісним,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним .
Позивач мотивує свої вимоги тим, що
11.10.2011 року між ним та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
частки розміром 10 % у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» ().
Відповідно до договору ним було
придбано у відповідача частку за 1993175
грн. Договір посвідчено державним
нотаріусом Києво-Святошинської
районної державної нотаріальної
контори Панікар В.М. № 1-2692. Даний
правочин є недійсним оскільки не може
забезпечити правомірний перехід майна,
майнових чи немайнових прав від однієї
особи до іншої, оскільки цей правочин є
недісним у зв'язку з недодержанням
сторонами при їх вчиненні вимог закону.
Так, відповідно до ст. 658 відповідач не
набув прав на частку у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» та не був фактично
та юридично учасником господарського
товариства.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив задовольнити позов в повному
обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив та
просив відмовити у задоволені вимог в
повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився про день, час та місце
судового розгляду справи повідомлений
належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до
наступного. Судом встановлено, що
11.10.2011 року між ним та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
частки розміром 10 % у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» ().
Відповідно до договору ним було
придбано у відповідача частку за 1993175
грн. Договір посвідчено державним
нотаріусом Києво-Святошинської
районної державної нотаріальної
контори Панікар В.М. № 1-2692.

Відповідно до умов зазначеного
договору відповідач передав у
власність (продав), а позивач прийняв є
у власність (купив) належну продавцю
частку у статутному капіталі ТОВ
«ВВІКО» та оплатив частину вартості
зазначеної частку на умовах вказаного
Договору.

Згідно з п. 4.1 згаданого Договору, за
домовленістю сторін вартість частки у
статутному капіталі ТОВ «ВВІКО»,
зазначеної в п. 1.1 Договору, становить 1
993 175 гривень, що є еквівалентом 250 000
доларів США за офіційним обмінним
курсом НБУ. Пунктом 4.2 Договору
купівлі-продажу було передбачено, що в
день укладення Договору сплачується 1
700 грн. Сума, що залишилася до сплати - 1
991 475 грн. розстрочується. Покупець
зобов'язується оплатити вартість
частки дворазовим платежем: у строк до
30.11.2011 року - 995 737,50 грн.; у строк до 30.12.2011
року - 995 737,50 грн.

07.12.2011 року на підставі зазначеного
Договору державним реєстратором
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області була проведена державна
реєстрація змін до установчих
документів, пов'язаних із зміною складу
учасників (номер запису 8003952). В п.
1.5 Статуту ТОВ «ВВІКО» нової редакції
станом на 07.12.2011 року в переліку
засновників (учасників) відсутній
відповідач у якості засновника
(учасника) ТОВ «ВВІКО».

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 658 ЦК України, право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

На підставі п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 6 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання правочину
недійсними», судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органі в влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

З огляду на зазначене, у спорах про
визнання правочинів недійсними, суд
має встановлювати відповідність
правочину вимогам частин першої -
третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК
України.

Із п. 1.4 Статуту ТОВ «ВВІКО» в редакції
17.06.2002 року вбачається, що із вказаного
часу відповідач включений до складу
учасників вказаного господарського
товариства.

Відповідно до ст. 53 Закону України «Про
господарські товариства» (в редакції
станом на момент придбання
відповідачем частки у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» в розмірі 10 %),
учасник товариства з обмеженою
відповідальністю може за згодою решти
учасників відступити свою частку (її
частину) одному чи кільком учасникам
цього ж товариства, а якщо інше не
передбачено установчими документами,
то і третім особам. Учасники товариства
користуються переважним правом
придбання частки (її частини) учасника,
який її відступив, пропорційно їх
часткам у статутному фонді товариства
або в іншому погодженому між ними
розмірі. Передача частки (її частини)
третім особам можлива тільки після
повного внесення вкладу учасником,
який її відступає. При передачі частки
(її частини) третій особі відбувається
одночасний перехід до неї всіх прав та
обов'язків, що належали учаснику, який
відступив її повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, та не
спростовано належними доказами що
учасник ТОВ «ВВІКО» ОСОБА_3, який
відступив свою частку ОСОБА_2, на момент
здійснення відчуження частки в розмірі
10 % статутного капіталу ТОВ «ВВІКО» на
користь відповідача, оплати своєї
частки у статутному капіталі ТОВ
«ВВІКО» у повному обсязі не здійснив.

Також відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону
України «Про господарські товариства»
(в редакції 2002 р.) учаснику товариства з
обмеженою відповідальністю, який
повністю вніс свій вклад до статного
фонду (капіталу) товариства, видається
свідоцтво товариства.

Учаснику ТОВ «ВВІКО» ОСОБА_3 чи ОСОБА_2
вказані свідоцтва не видавалися, що в
свою чергу, також свідчить про те, що
ОСОБА_3, на момент здійснення
відступлення своєї частки на користь
ОСОБА_2, повністю свій вклад не вніс.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про
господарські товариства» (в ред. 2002 р.),
до моменту реєстрації товариства з
обмеженою відповідальністю кожен з
учасників зобов'язаний внести до
статутного фонду не менше 30 відсотків
вказаного в установчих документах
вкладу. Внесення до статутного фонду
грошей підтверджується документами,
виданими банківською установою.

Документів, виданих банківськими
установами, про внесення статутного
фонду учасниками, в тому числі третьою
особою ОСОБА_3, суду не надано.

Суд приходить до висновку, що знайшли
своє підтвердження доводи позивача про
набуття ОСОБА_2 частки в розмірі 10 % у
статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» від
ОСОБА_3 із порушенням імперативних
вимог п. 12.1.3 Статуту (в ред. 2001 р.) та
вимог ч. 2 ст. 53 Закону України «Про
господарські товариства» (в ред. 2002 р.).

Крім того, суд вважає, що відповідач не
набув прав учасника ТОВ «ВВІКО» на
законних підставах, оскільки
відповідно до розділу 12 Статуту ТОВ
«ВВІКО» учасник мав право поступитися
своєю часткою у статутному капіталі на
користь інших учасників товариства або
третіх осіб за згодою всіх інших
учасників, які мають переважне право
придбання частки пропорційно розміру
своїх часток. При відступленні частки
до нового учасника переходять
відповідні права на зобов'язання
учасника товариства, що належали
учаснику, якій здійснив таке
відступлення. Відповідно до статті 53
Закону України «Про господарські
товариства» (в ред. 2002 р.), порядок
переходу права на частку у товаристві з
обмеженою відповідальністю залежить
від того, чи є такий набувач учасником
господарського товариства, чи він не
має цього статусу. У разі, якщо
набувачем частки є третя особа, яка на
час відступлення частки не мала
статусу учасника товариства, перехід
до неї права на частку у статутному
капіталі має здійснюватися на підставі
окремих цивільно-правових угод.

З матеріалів реєстраційної справи ТОВ
«ВВІКО», досліджених в судовому
засіданні, вбачається, що між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 цивільно-правовий договір
(правочин) із відступлення частки в
розмірі 10 % у статутному капіталі ТОВ
«ВВІКО» у письмовій формі не укладався.

Як встановлено ст. 44 ЦК УРСР (в редакції
2002 року), повинні укладатись у
письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та
інших громадських організацій між
собою і з громадянами, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
окремих видів угод, для яких інше
передбачено законодавством Союзу РСР і
Української РСР;

2) угоди громадян між собою на суму
понад сто карбованців, за винятком
угод, зазначених у статті 43 цього
Кодексу, та інших угод, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української
РСР;

3) інші угоди громадян між собою,
відносно яких закон вимагає додержання
письмової форми.

В силу ст. 46 ЦК УРСР (в ред. 2002 р.),
недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо зазначених
у законі, тягне за собою недійсність
угоди з наслідками, передбаченими
частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Також, згідно з ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР,
договір дарування на суму понад 500
карбованців, а при даруванні валютних
цінностей - на суму понад 50 карбованців
повинен бути нотаріально посвідчений.

Судом встановлено також, що статутний
капітал ТОВ «ВВІКО» згідно зі статутом
в редакції, затвердженій протоколом
загальних зборів учасників № 1 від 05
січня 2001 р. складав 11 800 грн., а вже в п. 4.1
Статуту ТОВ «ВВІКО», затвердженого
протоколом загальних зборів учасників
№ 5 від 17 червня 2002 р. зазначено
статутний капітал - 17 000 грн. При цьому
сторонами не надано доказів, яким
затверджено нову редакцію статуту та
новий розмір статутного капіталу чи
рішення про збільшення статутного
капіталу учасниками.

З огляду на встановлені вище обставини,
суд вважає не доведеним факт набуття
ОСОБА_2 від ОСОБА_3 частки у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» у розмірі 10%.

Відповідно до статті 11 ЦК України (2003 р.)
правові наслідки виникають з дій особи,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки, зокрема підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, є договори та інші
правочини. Відповідно до статті 203
Цивільного кодексу України правочин -
дія особи, спрямована на набуття, зміну,
припинення прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше осіб. В
силу статті 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися в
усній або письмовій формі. За
відсутності правочинів права та
обов'язки не змінюються, не виникають
та не припиняються.

Беручи до уваги той факт, що учасником
Товариства є виключно особа, яка
володіє часткою у статутному капіталі,
а ОСОБА_2 прав на частку у статутному
капіталі ТОВ «ВВІКО» не набував, то
відповідач на момент укладення
спірного правочину не мав
корпоративних прав у ТОВ «ВВІКО», а
тому не міг здійснювати їх відчуження
за оспорюваним договором на користь
Позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Договір купівлі-продажу частки
розміром 10% у статутному капіталі ТОВ
«ВВІКО», укладений 11.10.2011 року між
позивачем та відповідачем, посвідчений
державним нотаріусом
Києво-Святошинської районної
державної нотаріальної контори
Панікар В.М., № в реєстрі 1-2692,
суперечить положенням статті 658
Цивільного кодексу України, статті 53
Закону України «Про господарські
товариства». ОСОБА_2, не набувши прав
учасника ТОВ «ВВІКО», не міг здійснити
передачу на користь позивача
корпоративних прав учасника.

З огляду на зазначене договір
купівлі-продажу частки розміром 10% у
статутному капіталі ТОВ «ВВІКО»,
укладений 11.10.2011 року між позивачем та
відповідачем, посвідчений державним
нотаріусом Києво-Святошинської
районної державної нотаріальної
контори Панікар В.М., № в реєстрі 1-2692
слід визнати недійсним.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 статті 216
Цивільного кодексу України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Враховуючи те, що відповідно до п. 4.2
Договору від 11.10.2011 року, позивач
сплатив відповідачу 1700 грн., а 995 737,50
грн. були сплачені 29.11.2011 року, що
підтверджується заявою ОСОБА_2,
вчиненою останнім 29.11.2011 року,
посвідченою державним нотаріусом
Києво-Святошинської державної
нотаріальної контори Панікар В.М., № в
реєстрі 1-3258, то з відповідача на корить
позивача підлягає стягненню 997437 грн. 50
коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої постановлено рішення,
суд присуджує з другої сторони всі
судові витрати, відповідно до суми
задоволених вимог. По даній справі
відповідач має сплатити позивачу
судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 203, 205, 215, 216, 658 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочину
недійсними», ст.ст. 52, 53 Закону України
«Про господарські товариства» (в ред.
2002 р.), ст.ст. 43, 44, 46, 48, 244 ЦК УРСР (в
редакції 2002 року), суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3, про визнання договору недісним
задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу частки в розмірі 10 % в
статутному капіталі ТОВ ,,ВВІКО"
укладений 11.10.2011 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Києво-Святошинської
районної державної нотаріальної
контори Панікар В.М. № 1-2692.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти 997 437,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: