Справа № 367/1277/13 Головуючий у І
інстанції Мікулін А.В.Провадження №
22-ц/780/4497/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого Малорода О.І.

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

при секретарі Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Київ цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 14 травня 2014 року
по справі за позовом прокурора міста
Ірпеня Київської області до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа:
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним рішення, державних
актів на право власності на землю,
визнання права власності на земельну
ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду з
позовом та просив визнати недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 р. №2214/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЖ №903380 на право власності на
земельну ділянку (кадастровий номер
земельної ділянки :01:042:0015),
виданий на ім'я ОСОБА_1 із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_2 та скасувати його
державну реєстрацію; та визнати право
власності держави на земельну
ділянку площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:042:0015.

Мотивував вимоги тим, що зазначену
земельну ділянку в приватну власність
відповідача було передано без її
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство».

Також зазначав, що у порушення вимог ст.
9 ЗУ «Про державну експертизу
землевпорядної документації», якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
державна експертиза проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки ОСОБА_1 не
проводилась.

Вказав, що відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже,
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст. 39 ЗК України, ст.ст.
3, 10, 12, 13, ЗУ «Про планування і забудову
територій».

Зазначав також, що ОСОБА_1 відчужив
зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 21 липня 2009 року та вважав, що
вказаний договір є нікчемним і тому не
підлягає визнанню недійсним.

Вважав, що рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 грудня 2008 № 2214/25-5 не
відповідає вимогам закону, порушує
право державної власності на спірну
земельну ділянку, а тому підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
підлягає визнанню недійсними видані
ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення
державний акт на право власності на
земельну ділянку із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_2

Зазначав, що, оскільки уповноваженим
державою органом рішення про передачу
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_1 не приймалось, відповідно до ст.
346 ЦК України право державної власності
на цю ділянку не припинено, а право
власності відповідачки на неї на
законних підставах не виникло.

Повторним заочним рішенням суду позов
задоволено частково, визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
25 грудня 2008 року № 2214/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вищевказане заочне
рішення в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання за державою права власності
на спірну земельну ділянку та визнання
недійсним державного акту серії ЯЖ
№903380 на право власності на земельну
ділянку площею із кадастровим номером
:01:042:0015 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_1 із
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку ОСОБА_2 і
скасування його державної реєстрації,
та ухвалити в цій частині нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Мотивує свої вимоги тим, що договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1,
та ОСОБА_2 є нікчемним та не підлягає
визнанню недійсним у судовому порядку.

Тому вважає, що спірний державний акт
підлягає визнанню недійсним з
одночасним скасуванням його державної
реєстрації, оскільки спірна земельна
ділянка вибула з власності держави з
порушенням вимог законодавства.

Зазначає, з посиланням на положення ст.
152, 155 ЗК України, що державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий ОСОБА_2, порушує право
власності держави на землю.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні
позовної вимоги щодо визнання за
державою права власності на спірну
земельну ділянку, суд першої інстанції
не обґрунтував та в рішенні не вказав
правових підстав такої відмови.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року № 2214/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га. На підставі зазначеного рішення
ОСОБА_1, видано Державний акт серії ЯЖ
№ 903380 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:042:0015 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в смт.
Коцюбинське Київської області по
АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_1 відчужив зазначену
земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
21 липня 2009 року, про що було здійснено
напис на вищевказаному державному акті
на право власності на земельну ділянку.

При цьому судом першої інстанції
встановлено, що вказане вище рішення
Коцюбинської селищної ради прийняте з
порушенням положень ст. 39 ЗК України та
ст. 3 ЗУ «Про планування і забудову
територій», що підтверджується
наявними у справі доказами.

Колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Колегія вважає, рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимого щодо
визнання недійсним державного акту
серії ЯЖ № 903380, виданого на ім'я ОСОБА_1
з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 21 липня 2009 року та
скасування його державної реєстрації
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, з яким погоджується колегія
суддів, зазначивши в рішенні, що
укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 21 липня 2009 року, не є таким,
що порушує публічний порядок, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

Відповідно до ч.1 ст.125, ч.1 ст.126
Земельного Кодексу України (у
редакції від 16 вересня 2008 року, яка була
чинною на момент прийняття селищною
радою рішення) право власності ОСОБА_1
на земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому безпідставно
відмовив у визнанні недійсним
державного акта, виданого ОСОБА_1 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа №6-12цс13) та
від 23 жовтня 2013 року (справа №6-93цс13).

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року (цивільна
справа № 6-67цс14).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації є обґрунтованою і
підлягає задоволенню.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав до задоволення позову в цій
частині.

Висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та не
ґрунтуються на наявних у справі
доказах, що у відповідності до вимог
п.3 ст.309 ЦПК України є підставою до
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення по суті позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що способом захисту
порушеного права власності держави на
земельну ділянку прокурором обрано
позов про визнання права власності на
це майно (ст.392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (ст.ст.
387,388 ЦК України).

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач
вимагає залишення у нього майна,
відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.
Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст.392 ЦК
України, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту не є належним способом
захисту.

У той час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого
третіми особами за договором,
учасником якого позивач не був,
належним способом захисту є
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації
(ст.ст.387,388 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
замінивши положеннями про
нікчемність вказаного договору,
задоволені бути не можуть з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК України -
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом прокурор не зазначив закону,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою,
висновків суду не спростовують, а
відтак вимоги апеляційної скарги в цій
частині задоволені бути не можуть.

Керуючись ст. 309,316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від Ірпінського
міського суду Київської області від 14
травня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог та
скасуванні державної реєстрації -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЖ № 903380 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:042:0015 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд в смт.
Коцюбинське Київської області по
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_1 з
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку ОСОБА_2 та
скасувати його державну реєстрацію.

В іншій частині заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 14 травня 2014 року - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: