Дата документу 28.11.2014
Справа № 334/9476/13-ц
Провадження № 2/334/301/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року Ленінський
районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді Турбіної Т.Ф., при
секретарі Нестеренко Ю.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Запоріжжі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання права спільної сумісної
власності подружжя, виділ майна, поділ
майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права спільної
сумісної власності подружжя, поділ
майна подружжя, у січні 2014 року
звернувся із заявою про збільшення
позовних вимог. В обґрунтування позову
вказує, що він з відповідачкою знайомий
з 1991 року. З 1993 року вони мешкали у
двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка
належала позивачу на праві власності.
Між ними склалися стосунки, що
притаманні подружжю, у 1995 році
народився син ОСОБА_29. Весь час
спільного проживання він з
відповідачкою мали спільний бюджет,
були пов'язані спільним побутом,
однаковою мірою дбали про матеріальне
забезпечення сім'ї, підтримували один
одного як морально, так і матеріально,
за спільні кошти купували продукти
харчування, одяг, предмети домашнього
побуту та вжитку.

16 червня 1995 року зазначена квартира
була продана позивачем, у той же день
також була продана кімната у квартирі
АДРЕСА_2. Того ж дня, 16 червня 1995 року
ним з відповідачкою на її ім'я був
придбаний житловий будинок АДРЕСА_3, а 29
червня 1995 року придбано ще 5/9 часток
будинку АДРЕСА_4.

Після продажу зазначеного будинку, 12
липня 1996 року позивач разом з
відповідачкою придбали двокімнатну
квартиру АДРЕСА_5, де мешкали до осені
2011 року, тобто майже 16 років, до її
продажу.

Восени 2011 року вони придбали
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_6, яка
була зареєстрована у АП ЗМБТІ на
відповідачку і яка є предметом спору.
На час подачі позовної заяви ринкова
вартість спірної квартири складає 480 000
гривень (еквівалент 60000 доларів США).

Крім цього, у 2005 році був придбаний
автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, синього
кольору, кузов НОМЕР_2, який також
зареєстрований на відповідачку. Ім'я
позивача було вписано в свідоцтво як
особу, що має право керувати цим
автомобілем. Вартість вказаного
автомобіля становить 80000,00 гривень.

Крім того, за час спільного проживання
за спільні кошти для використання на
потреби сім'ї придбали меблі, побутову
техніку та апаратуру, а саме: дубовий
спальний гарнітур ручної роботи
вартістю 40000,00 грн.; дубовий обідній
стіл ручної роботи вартістю 4500,00 грн.;
дубовий комод ручної роботи вартістю
4500,00 грн.; м'який кутовий диван вартістю
5000,00 грн.; холодильник Bosch вартістю 3000,00
грн.; варильну поверхню Вompani BO217
вартістю 3000,00 грн.; духову шафу Gorenje
вартістю 3000,00 грн.; пральну машину Zanussi
WDS832C вартістю 2000,00 грн.; ноутбук ASUS K56C
вартістю 3500,00 грн.; комп'ютер Intel
вартістю 3000,00 грн.; монітор Samsung p2250
вартістю 1000 грн.. кондиціонер Midea MSR-09HRN1
ION вартістю 2000,00 грн.; телевізор Philips
29PT8609 вартістю 2000,00 грн.; мікрохвильову
піч Sanyo вартістю 500,00 грн.; кухонний стіл
зі стільницею зі штучного каменю
вартістю 3000,00 грн., а всього загальною
вартістю вищезазначеного майна на суму
80000,00 гривень.

Таким чином, під час спільного
проживання з відповідачкою було
придбано рухоме та нерухоме майно, яке
було зареєстровано в органах державної
реєстрації на її ім'я відповідачки, а
саме, квартира АДРЕСА_6 вартістю 480000,00
грн., автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, вартістю 80000,00
грн., меблі, побутову техніку та
апаратуру загальною вартістю 80000,00 грн.,
а всього було придбано майна на
загальну суму 640000,00 гривень.

Просить вирішити спір на підставі ст. 74
СК України, яка встановлює, що якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, придбане ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної лі незалежно від
того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу),
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.
Аналогічні приписи містяться у статтях
368 та 372 Цивільного кодексу України.

Таким чином позивач вважає, що
зазначене вище майно є об'єктом права
спільної сумісної власності та
належить позивачу та відповідачці у
рівних частках.

Оскільки позивач з відповідачкою не
можуть досягти згоди щодо поділу майна,
позивач звернувся до суду з даною
позовною заявою.

Просить встановити факт проживання
позивача і відповідачки однією сім'єю
без реєстрації шлюбу з червня 1993 року
по серпень 2013 року, визнати об'єктами
права спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_6, автомобіль PEUGEOT 307, 2005
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
синього кольору, кузов НОМЕР_2,
дубовий спальний гарнітур ручної
роботи, дубовий обідній стіл ручної
роботи, дубовий комод ручної роботи,
м'який кутовий диван, холодильник Bosch,
варильну поверхню Вompani BO217, духову шафу
Gorenje, пральну машину Zanussi WDS832C, ноутбук
ASUS K56C, комп'ютер Intel, монітор Samsung p2250,
кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION, телевізор Philips
29PT8609, мікрохвильову піч Sanyo, кухонний
стіл зі стільницею зі штучного каменю.

В порядку поділу майна просить визнати
за ним право власності на ? частку
квартири АДРЕСА_6. Інше спільне сумісне
майно просить поділити в натурі та
визнати за позивачем право власності
на автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, вартістю 80000,00
гривень, а за відповідачем ОСОБА_2
визнати право власності на дубовий
спальний гарнітур ручної роботи,
дубовий обідній стіл ручної роботи,
дубовий комод ручної роботи, м'який
кутовий диван, холодильник Bosch,
варильну поверхню Вompani BO217, духову шафу
Gorenje, пральну машину Zanussi WDS832C, ноутбук
ASUS K56C, комп'ютер Intel, монітор Samsung p2250,
кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION, телевізор Philips
29PT8609, мікрохвильову піч Sanyo, кухонний
стіл зі стільницею зі штучного каменю,
загальною вартістю 80000,00 гривень.

В судовому засіданні позивач, його
представник підтримали позов і просили
задовольнити у повному обсязі з
наведених вище підстав.

Відповідачка, її представник проти
позову заперечували, пояснюючи, що
наявність спільної дитини у сторін не є
доказом того, що сторони проживали
однією сім'єю, вимоги позову про
встановлення факту проживання однією
сім'єю в період перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі не ґрунтуються
на вимогах закону, доказів того, що
позивач і відповідачка проживали
постійно і мали спільний бюджет, вели
спільне господарство, позивачем не
надано, спірна квартира та автомобіль
придбані позивачкою за особисті кошти.
Також позивачка не визнає наявність
заявлених у позові меблів, участі
позивача у придбанні побутової та
комп'ютерної техніки та її вартості.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши та оцінивши надані
сторонами докази, суд дійшов
наступного висновку.

До відносин, які виникли між сторонами
до 01.01.2004р., застосовуються положення
КпШС України, яким не передбачено
можливості встановлення факту
спільного проживання без реєстрації
шлюбу як підстави для визнання
набутого майна спільною сумісною
власністю. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України не застосовуються до спорів
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Такі спори
повинні вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17
Закону України «Про власність»,
відповідних норм ЦК України. Згідно ч.1
ст.17 Закону України «Про власність»,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» №20 від 22.12.1995 року
роз'яснено, що передбачені Законом
України «Про власність» положення щодо
спільної власності громадян на майно,
придбане внаслідок їх спільної праці,
поширюються на придбання його як при
веденні особистого підсобного
господарства, в тому числі членами
колишнього колгоспного двору, так і в
інших випадках. Згідно з цими
положеннями право на майно може бути
визнано не лише за громадянами, які є
родичами, а й за іншими особами, коли
буде встановлено, що вони входили до
складу сім'ї і брали трудову участь у
його придбанні.

Відповідно до наданих у п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
4 жовтня 1991 року «Про практику
застосування судами законодавства. що
регулює право приватної власності
громадянина на житловий будинок» щодо
набуття права власності, інші особи, що
брали участь в будівництві жилого
будинку (його купівлі) не на підставі
угоди про створення спільної власності
не вправі вимагати визнання права
власності на будинок, вони мають лише
право на відшкодування своїх витрат
здійснених на ремонт, якщо допомогу
забудовнику (покупцю) вони надавали не
безоплатно.

Таким чином, сам по собі факт
проживання сторін у справі однією
сім'єю у період до 01.01.2004р. не є
підставою для визнання набутого майна
спільною сумісною власністю без
визначення ступеня участі працею й
коштами у придбанні майна, доведеності
факту створення спільної власності
членів сім'ї. Майно, набуте до 1 січня 2004
року під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і
відповідачка ОСОБА_2 у шлюбі не
перебували, познайомилися у 1991 році,
при цьому ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, ОСОБА_1
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6

ОСОБА_2 розірвала шлюб з ОСОБА_5 06.12.1994р.,
що підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу НОМЕР_3, актовий запис
про розірвання шлюбу №407 (а.с.65, т.1).

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 до 01.08.1996р., актовий
запис про розірвання шлюбу №417 (а.с.123,
т.1).

У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син
ОСОБА_29, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_4, актовий запис
№468.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 ОСОБА_2
і її неповнолітня дочка ОСОБА_8
проживали у квартирі АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 09.06.1995р. набула
право власності на 9/20 частин цієї
квартири, інші 11/20 частин квартири
перейшли у спільну сумісну власність
ОСОБА_2 і її доньки ОСОБА_8 в результаті
приватизації, на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
ОАО «Укрграфіт» 16.06.1995р. №302.

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 16.06.1995р. продав
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.47).

Згідно договору купівлі-продажу від
16.06.1995р. ОСОБА_2 придбала житловий
будинок АДРЕСА_3. Як стверджує
позивачка, цей будинок фактично був
придбаний за кошти ОСОБА_10, однак за
його проханням оформлений на її ім'я,
оскільки він на той час перебував у
зареєстрованому шлюбі і не хотів, щоб
будинок став спільним майном його і
дружини.

Твердження позивача, що вказаний
будинок був придбаний спільно з
відповідачкою, за кошти, отримані від
продажу його квартири, та за кошти,
отримані від продажу квартири
відповідачки по вул. Миру, є
неспроможними, оскільки ОСОБА_2, діючи
також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_8, продала квартиру АДРЕСА_2
15.08.1995р., тобто через два місяці після
придбання будинку АДРЕСА_3. Згідно п. 6
цього договору купівлі-продажу
квартира продана за 300 мільйонів
карбованців, які продавцем отримані в
момент підписання цього договору
(а.с.59, т.1).

Також судом встановлено, що за
договором купівлі-продажу від 29.06.1995р.
ОСОБА_2 придбала 5/9 частин житлового
будинку АДРЕСА_4, що вбачається з
договору купівлі-продажу від 01.08.1996р.
(а.с.46).

З березня 1996 року ОСОБА_2 з дітьми
переїхала проживати до квартири своєї
подруги ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_5, яку
спочатку винаймала. Ці обставини не
заперечувалися позивачем,
підтверджені у судовому засіданні
показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, і не спростовуються показами
інших свідків.

12.07.1996р. на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_12 продала а
ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_5.
Квартира продана за 350 мільйонів
карбованців, які отримані продавцем до
підписання цього договору (а.с.48, 60 т.1).

Позивач посилається на те, що вказана
квартира була придбана ними спільно за
рахунок коштів, отриманих від продажу
буд. АДРЕСА_3 однак доказів цього суду
не надано. Крім того, житловий будинок
АДРЕСА_3 був проданий ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
01.08.1996р., тобто після придбання
відповідачкою квартири АДРЕСА_5 (а.с.45).

При вирішенні даного спору суд
виходить з того, що встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка і
жінки без реєстрації шлюбу можливе за
умови не перебування жодної зі сторін у
іншому зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ст. 44 КпШС України, шлюб
вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах ЗАГС.

Приймаючи до уваги, що відповідно до
закону ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі до 06.12.1994р., а
ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому
шлюбі до 01.08.1996р., то з цієї дати, за
наявності доказів, слід встановлювати
факт проживання однією сім'єю та
вирішувати питання про визнання права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, яке було придбане у вказаний
період.

Таким чином, вимоги позову про
встановлення факту проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період з
червня 1993 року по 01.08.1996 року, тобто до
розірвання шлюбу позивачем, та
визнання права спільної сумісної
власності на придбане у вказаний
період майно, зокрема, на телевізор
Philips, який зі слів позивача був
придбаний у 1995 році, не ґрунтуються на
вимогах закону і задоволенню не
підлягають. З цих же підстав також є
необґрунтованими доводи позову, що
квартира за адресою АДРЕСА_5, яка була
придбана на ім'я ОСОБА_2 12.07.1996р., була
придбана у період проживання однією
сім'єю позивача і відповідачки і
вважалася спільним майном.

Як зазначалося, чинні до 01.01.2004р. норми
КпШС України, Закону України «Про
власність» передбачали набуття
спільної власності не із самого факту
наявності сім'ї, а при доведеності
факту створення спільної власності
членів сім'ї. З огляду на зазначені
норми матеріального права, для
визнання за позивачем права власності
на частку у спірному майні, набутому у
період після розірвання шлюбу до січня
2004 року, він мав надати суду належні та
допустимі докази про наявність
домовленості між ним та відповідачкою
про створення спільної власності та
про його участь у набутті цього майна.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що він у цей період
проживав спільно з відповідачкою у її
квартирі за адресою АДРЕСА_5,
здійснював ремонт у вказаній квартирі.

Доказів на підтвердження проживання
позивача після розірвання шлюбу, тобто
з 02.08.1996р., і по 14.10.1996р., в тому числі
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_2, позивачем не надано. Свідки
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, допитані за
заявою позивача, таких обставин не
повідомляли, а свідки ОСОБА_5, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, допитані за заявою
відповідачки, не підтвердили факт
проживання сторін однією сім'єю у
вказаний період.

З 14.10.1996р. по 06.01.1997р. ОСОБА_2 проживала та
працювала у м. Дубай в Об'єднаних
Арабських Еміратах. Ця обставина
підтверджується довідкою компанії ТОВ
НАДАНІА ДЖЕНЕРАЛ ТРЕЙДІНГ (а.с.198-199, т.1),
показаннями свідків ОСОБА_19, ОСОБА_13,
ОСОБА_20, ОСОБА_5, ОСОБА_21, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, та визнається позивачем. Факт
проживання ОСОБА_1 у цей період за
адресою АДРЕСА_5, тобто у період
відсутності відповідачки, визнається
сторонами та не потребує доказування.

Відповідачка не заперечує, що позивач
проживав деякий час у її квартирі,
однак не визнає того, що в цей час вони
проживали однією сім'єю, мали спільний
бюджет. Позивачем таких доказів не
надано.

Допитаний за клопотанням позивача
свідок ОСОБА_11 пояснював, що у квартирі
по вул. Дзержинського він не був, свідок
ОСОБА_17 пояснював, що після продажу
будинку на вул. Грудневій, тобто після
01.08.1996р., він не спілкувався з ОСОБА_1
біля двох-трьох років, свідок ОСОБА_22,
син позивача та відповідачки,
пояснюючи про спільне проживання з
ними батька, зазначив, що пам'ятає себе
десь з 8 років, тобто з 2003 року, свідок з
боку відповідачки ОСОБА_15 пояснювала,
що позивач ОСОБА_1 став проживати в
квартирі по вул. Дзержинського, коли
дитині виповнилося 8 років.

Пояснення свідків ОСОБА_23, ОСОБА_17
стосувалися обставин, які мали місце у
період до 2004 року, а саме, щодо
знайомства сторін, продажу позивачем
автомобіля, продажу та придбання
нерухомості.

Пояснення свідка ОСОБА_24 також
стосувалися обставин продажу та
придбання нерухомості ОСОБА_1 у 1995 - 1996
роках, оскільки він будучи директором
товарної біржі «Тітан- Інвест»,
займався підбором варіантів для ОСОБА_1

Пояснення свідка ОСОБА_18 стосувалися
надання ним послуг ОСОБА_1 з
перевезення вантажу як по роботі, так і
в особистих цілях, зокрема, для
перевезення меблів на квартиру по вул.
Дзержинського, при переїзді на іншу
квартиру.

Свідок ОСОБА_23 пояснював про те, що
ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього
з питанням щодо проведення ремонтних
робіт у будинку по вул. Грудневій і у
квартирі по вул. Дзержинського. За
матеріали, які привозив на будівництво,
розраховувався як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2
При цьому суд зауважує, що вимоги про
стягнення понесених витрат на ремонт
квартири за адресою АДРЕСА_5, який
згідно пояснень сторін у справі та
свідків проводився у 1999 - 2002 роках,
позивачем не заявлялися.

Аналіз наведених доказів дає підстави
для висновку, що позивачем не доведено,
що сторони у справі у період після
розірвання позивачем шлюбу і до січня
2004 року під час спільного проживання
вели спільне господарство, мали
спільні або особисті доходи, які були
використані для придбання спільного
майна, яким згідно заявленого позову є
холодильник Bosch і пральна машина Zanussi,
придбані у 1998 році.

З 01.01.2004 року набув чинності СК України,
відповідно до положень ст. 74 якого, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 цього
Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що дана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю. Для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім`єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбане спірне майно. Така позиція,
викладена у постанові Верховного Суду
України від 20.02.2012 року № 6-97 цс 11 та яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов`язковою для застосування судами
України.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст.74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. п. 24, 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України). Вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Крім того, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання, вартість його на момент
припинення шлюбних стосунків. До
складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. (ч. 4
ст. 65 СК України).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

До спірного майна, яке було придбане у
період з 01.01.2004р. по серпень 2013 року,
позивач відносить автомобіль PEUGEOT 307,
придбаний у 2005 році, квартиру АДРЕСА_6,
придбану у 2011 році, а також дубовий
спальний гарнітур ручної роботи,
придбаний у 2010-2011 році, дубовий обідній
стіл ручної роботи, придбаний у 2009-2010
році, дубовий комод ручної роботи,
придбаний у 2009-2010 році, м'який кутовий
диван, придбаний у 2010 році, варильну
поверхню Вompani BO217, придбану у 2012 році,
духову шафу Gorenje, придбану у 2009 році,
ноутбук ASUS K56C, придбаний у 2012 році,
комп'ютер Intel, придбаний у 2012 році,
монітор Samsung p2250, придбаний у 2012 році,
кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION, придбаний у 2012
році, мікрохвильову піч Sanyo, кухонний
стіл зі стільницею зі штучного каменю,
придбаний у 2012 році.

Щодо придбання автомобіля PEUGEOT, судом
встановлено, що вказаний транспортний
засіб придбано ОСОБА_2 на підставі
договору №204-12 від 13.12.2005р., сума
договору становить 124695,00 грн. (а.с.94, т.1).
Згідно п.4.1 договору, 15% вартості товару
покупець сплачує у термін 20 днів після
підписання цього договору, 85% вартості
товару покупець сплачує за рахунок
кредитних коштів протягом 4 робочих
днів після отримання повідомлення від
продавця про готовність товару до
передачі та державної реєстрації
автомобіля.

Згідно доводів відповідачки, кошти на
внесення 15% вартості автомобіля були у
неї, оскільки подруга подарувала їй
лотерейний квиток, за яким
відповідачка виграла 100000,00 грн. що було
еквівалентно 20000,00 доларів США (а.с.57,
т.1), і вказана обставина не
заперечується позивачем.

Кредитні кошти у розмірі 20800,00 доларів
США на придбання спірного автомобіля
ОСОБА_2 отримала на підставі кредитного
договору №CL-200/957/2005, укладеного з АКБ
«Райффайзенбанк Україна» (а.с.79-85, т.1). З
банком укладено договір застави
транспортного засобу (а.с.104-109, т.1).
Оплата вартості автомобіля була
здійснена ОСОБА_2 26.12.2005р. (а.с.100, т.1).

Погашення кредиту здійснювалося
відповідачкою, що підтверджується
заявами про переказ готівки на її ім'я
(а.с.206-238, т.1). Наявність серед них заяв
про переказ готівки №107, №32, №80, №46, №28,
№123, №114 з підписом ОСОБА_1 останній
пояснював тим, що він вносив особисті
кошти, однак беззаперечних доказів
цього позивачем не надано, платником у
цих документах зазначена ОСОБА_2 Крім
того, позивач не доводив, що кредитний
договір укладався в інтересах сім'ї. Як
пояснював сам позивач, він був
поручителем за зазначеним кредитним
договором і розумів про
відповідальність у разі невиконання
зобов'язань ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, власником
спірного автомобіля є ОСОБА_2, ОСОБА_1
має право керування транспортним
засобом (а.с.14, т.1). Надання права
керування транспортним засобом ОСОБА_1
відповідачка пояснює тим, що це було
необхідно для забезпечення найкращого
піклування про сина. Крім того, це було
умовою, за якою ОСОБА_1 погодився
виступити її поручителем за кредитним
договором. У період, коли відповідачка
була позбавлена права керування
транспортним засобом, ОСОБА_1
одноособово використовував вказаний
автомобіль і продовжує всупереч її
волі продовжувати користуватися ним
одноособово і на теперішній час.

Квартира АДРЕСА_6 придбана ОСОБА_2 за
184980,00 грн. на підставі договору
купівлі-продажу від 26.11.2011р. (а.с.63, т.1).

Сторонами по справі визнано той факт,
що вказана квартира була придбана за
кошти від продажу квартири АДРЕСА_5, які
відповідачка отримала до його
нотаріального оформлення, що
відповідно до ст. 61 ЦПК України не
потребує доказування. На ці факти
посилався позивач на обґрунтування
підстав позову. Отримання коштів за
квартиру АДРЕСА_5 до укладення
нотаріально посвідченого договору її
купівлі-продажу вбачається зі змісту
цього договору, де зазначено, що
вказана квартира була відчужена за
220000,00 грн., які продавець ОСОБА_2
прийняла готівкою після узгодження
проекту договору, а підписання
договору купівлі-продажу свідчить про
одержання продавцем повного
розрахунку (а.с.61, т1).

Як вбачається з п. 11 договору
купівлі-продажу від 26.11.2011р., ОСОБА_2
придбала квартиру АДРЕСА_6 за свої
особисті грошові кошти, в шлюбі або в
шлюбних відносинах без укладення шлюбу
не перебуває. Таким чином, приймаючи до
уваги, що квартира АДРЕСА_5 належала
ОСОБА_2, кошти, отримані від її продажу
належали особисто ОСОБА_2 і були
витрачені нею на придбання іншого
житла, а саме кв. АДРЕСА_6, у зв'язку з чим
в силу положень п.3 ч.1 ст.57 СК України
вказана квартира не може вважатися
спільним майном.

Позивачем не надано доказів, що в тому
числі за рахунок його грошових та
трудових затрат був придбаний спірний
транспортний засіб та спірна квартира.

Відповідачкою не заперечується факт
того, що позивач періодично проживав у
квартирах, які їй належали, тому йому
відомо про майно, яке знаходилося у
квартирах відповідачки. При цьому
позивач за адресами квартир, які
належали відповідачці, ніколи
зареєстрованим не був, мав завжди
постійне зареєстроване у
встановленому законом порядку місце
проживання, що також визнається
позивачем.

Доказів придбання дубового спального
гарнітуру, дубового комоду ручної
роботи, дубового обіднього столу
ручної роботи, їх вартості та
наявності вказаного майна у
відповідача позивачем не надано і
судом не встановлено. Відповідачка
заперечує наявність вказаного майна та
купівлю тих меблів, які у неї є.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_21
пояснив, що ліжко, комод, стіл були
виготовлені ним з ясеню, меблі темного
кольору, він подарував їх особисто
ОСОБА_2, саме ці меблі завжди
знаходилися і знаходяться в квартирі
ОСОБА_2 Покази свідка ОСОБА_21
узгоджуються з показами свідка ОСОБА_19,
фотокартками (а.с.8-9, т.2). Всупереч
цього, допитаний за клопотанням
позивача свідок ОСОБА_11 суду пояснив,
що позивач хвалився перед ним чотирма
шафами світлого кольору.

Також відповідач не визнає наявності у
неї дивану, придбаного у 2010 році, про
поділ якого заявлено у позові.
Позивачем жодних доказів наявності
придбаного у 2010 році м'якого кутового
дивану та його вартості суду не надано.

Наявність варильної поверхні, духової
шафи, кондиціонеру Midea, мікрохвильової
печі Sanyo і кухонного столу зі
стільницею зі штучного каменю, а також
комп'ютера, монітора Samsung і ноутбука ASUS
відповідачка не заперечує, однак
вказує, що варильну поверхню їй
подарувала на новосілля Марченко,
кондиціонер подарували знайомі, духову
шафу і кухонний стіл вона придбала,
коли повернулася з ОАЕ, а не у 2009 році як
вказує позивач, а комп'ютерна техніка
придбавалася для сина. При цьому
відповідачка пояснила, що не
погоджується з визначеною позивачем на
час розгляду справи вартістю цього
майна. Позивачем належних доказів
придбання цього майна, вартості
спірного майна також надано не було,
жодних клопотань з приводу її
встановлення не заявлялося.

Як на доказ постійного проживання
однією сім'єю без шлюбу в період,
протягом якого було придбано зазначене
спірне майно, позивач посилається на
покази свідків.

Свідок ОСОБА_25, яка є продавцем спірної
квартири на вул. Трегубова, пояснила
суду, що вона пам'ятає сторін по справі
як покупців квартири, яку вона
продавала. Вважала, що вони мабуть були
чоловіком і дружиною. Перед укладенням
договору зустрічалися з ними і ще
однією жінкою декілька разів для
обговорення умов угоди. Деталі
укладення договору не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що з ОСОБА_1
знайомий ще з 1981 року. Років 20 тому
ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_2,
представляв її як дружину. До придбання
квартири на вул. Трегубова, тобто до
26.11.2011р., з ОСОБА_2 він спілкувався рідко.
Після придбання квартири на Трегубова
він заходив до них у гості, в тому
числі, коли ОСОБА_1 був сам дома. При
цьому свідок пояснював про квартиру,
яка знаходилася на другому поверсі, що
не відповідає дійсності.

Покази свідка ОСОБА_17 стосувалися
обставин знайомства сторін, народження
дитини, придбання нерухомого майна, які
мали місце до 1996 року, здійснення
сторонами підприємницької діяльності.
Свідок пояснив, що після продажу
будинку на вул. Грудневій, тобто після
01.08.1996р., він не спілкувався з ОСОБА_1
біля двох-трьох років. В подальшому він
неодноразово був у квартирах, де
мешкали ОСОБА_1 і ОСОБА_2, вони спільно з
сім'єю свідка відпочивали у Бердянську,
їздили у Крим, за грибами у ліс під
Новомосковськ. Також свідок пояснив, що
останні два-три роки вони стали
набагато рідше спілкуватися. Про те,
хто платив гроші за придбання квартир
та автомобіля, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_26, який є сусідом по
квартирі по вул. Трегубова, пояснив, що
познайомився з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2011
року, після їх переїзду. Вважав, що вони
сім'я. Сварився з ними з приводу шуму,
коли робили ремонт, та з приводу
паркування, оскільки вони часто
ставили машини, на яких приїжджали під
його вікнами.

Пояснення свідка ОСОБА_27 про придбану
сторонами поряд з ним квартиру у 2002
році, що він один раз був у них в
квартирі під час ремонту, не містять
фактичних даних на підтвердження
позовних вимог.

Свідок ОСОБА_29, який є сином сторін по
справі, пояснив суду, що скільки він
пам'ятає, вони мешкали однією родиною,
при цьому він себе пам'ятає десь з 8
років. Коли проживали разом, у батьків
була своя кімната, у нього своя. Його
виховували і мама і батько, в дитинстві
у нього було дві няні. Якщо у нього
виникали якісь потреби у грошах, він
звертався як до батька, так і до мами.
Батьки працювали, у мами були магазини,
у батька - свій бізнес, він часто їздив
у відрядження. Батько завжди брав
участь у його вихованні та житті.
Пам'ятає, що батьки між собою часто
сварилися, батько який час проживав
окремо, потім знову переїхав до них. У
2005 році до них приїжджали бабуся і
дідусь з Ізраїлю, тоді купили для них
новий диван, іншого не купували. Також
пояснив, що вони разом з батьком їздили
на море в Приморськ, рік назад у
Молдову. Разом з мамою і батьком він
їздив в Ізраїль, де проживають батьки
та родичі батька. Думає, що поїздки
оплачував батько. Мама купила йому
ноутбук, також він їздив з мамою на
відпочинок до Туреччини.

Свідок ОСОБА_23, який є товаришем
позивача, суду пояснив про відомі йому
обставини знайомства сторін, придбання
ними нерухомості, надання послуг по
ремонту квартири на вул.
Дзержинського, що було приблизно у 2000 -
2002 році, за які йому платили як ОСОБА_1
так і ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_20, мати відповідачки,
пояснила суду, що стосунки між
сторонами були складні, не могли
постійно визначитися, чи будуть вони
будувати сім'ю чи ні. Де і як проживала
відповідачка до 1996 року не знає, бо була
відсутня у м. Запоріжжі. Дочка з нею не
обговорювала питання поїздки до ОАЕ.
ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі з
сином у її відсутність протягом трьох
місяців, за дитиною доглядали також її
чоловік, няня. Квартиру на вул.
Дзержинського ОСОБА_2 купила за гроші,
отримані від продажу квартири по вул.
Миру та ті, що добавив батько, яка сума
надавалася, вона точно не знає.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що знає
відповідачку з 1996 року, вони
підтримували стосунки, мешкали у
сусідніх під'їздах в буд. на вул.
Дзержинського. Їй відомо про поїздку
відповідачки на заробітки до ОАЕ, після
її повернення у квартирі також
проживав ОСОБА_1 Щодо ведення з ОСОБА_1
спільного господарства свідок
пояснила, що їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_14 пояснювала суду, що вона
знайома зі сторонами, знає, що були
труднощі з грошима, у зв'язку з чим
ОСОБА_2 поїхала на заробітки до ОАЕ.
Пояснювала, що на купівлю квартири на
вул. Дзержинського гроші добавив
батько. На яких умова у вказаній
квартирі проживав позивач їй невідомо.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що допомагав
матеріально своїй доньці ОСОБА_2, в тому
числі давав необхідні кошти на
розвиток бізнесу, придбання житла. У
квартирі дочки іноді зустрічав
позивача, але ніколи з ним не
спілкувався.

Свідок ОСОБА_21 пояснював, що
відповідачка - близька подруга його
дружини, він виготовив і подарував
меблі відповідачці, ліжко завозив ще в
квартиру на вул.. Дзержинського, шафи - в
квартиру на вул. Трегубова.
Відповідачка тричі за весь час їх
знайомства приїжджала до них з ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що знає
ОСОБА_2 з дитинства, знає, що після
розлучення з чоловіком її подруга
мешкала з ОСОБА_1 у його квартирі на вул.
Грязнова, була вагітна і прагнула
створити з ним сім'ю. При цьому ОСОБА_1
у його квартирі не бачила, оскільки він
постійно їздив у Москву працювати.
Потім ОСОБА_2 переїхала у квартиру на
вул. Дзержинського, вони разом поїхали
до ОАЕ, де ОСОБА_2 працювала 3 місяці,
заробила гроші та познайомилася з
сімейною парою, яка в подальшому
підтримувала стосунки з відповідачкою
та надавала їй матеріальну допомогу.
Також пояснила, що вона не була свідком
того, щоб сторони у справі спільно
відпочивали. ОСОБА_2 ніколи не вважала,
що вони з позивачем є однією сім'єю.
Також підтвердила, що її чоловік
виготовляв меблі з натурального
дерева, які подарували відповідачці і
якими вона користується весь цей час.

Свідок ОСОБА_5, колишній чоловік
відповідачки, пояснив, що часто
приходив в квартиру на вул.
Дзержинського, зустрічав там батька
відповідачки, няню, однак з ОСОБА_1 не
зустрічався, він там став проживати,
коли відповідачка поїхала в ОАЕ. Потім
допомагав робити ремонт у вказаній
квартирі.

Сторони надали докази спільного з
сином відпочинку у лісі під
Новомосковськом у 2008 році і у 2012 році
(фотокартки на а.с.142-144, 178, 180), ці
обставини також підтверджувалися
показами свідків та не заперечувалися
сторонами. З наданих сторонами
фотокарток вбачається, що сторони були
присутні двічі на святкуваннях дня
народження ОСОБА_17 (один раз у період до
2004 року та один раз у 2006 році) на
весіллі (а.с.141, 178 т.2).

Позивач і відповідачка сумлінно
ставилися до виконання свої
батьківських обов'язків щодо
матеріального забезпечення сина,
піклування про його здоров'я, духовний
та фізичний розвиток. Спільна поїздка в
Ізраїль у 2007 році, відвідування там
екскурсій, що підтверджується
відповідними фотографіями (а.с.138-140, 181,
т.2), не заперечується відповідачкою,
однак вона вказує, що це було пов'язано
з питанням лікування сина і позивачем
це не заперечувалося.

Таким чином, з наданих сторонами
доказів вбачається, що сторони у справі
періодично проживали разом,
відвідували спільно святкові заходи.
Разом з цим, аналіз досліджених доказів
не дає підстав для беззаперечного
висновку, що сторони постійно, в
період придбання спірного майна,
проживали однією сім'єю, вели спільне
господарство, та мали спільний бюджет,
здійснювали спільні витрати. Навпаки
покази свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23
свідчать, що у сторін був окремий
бюджет.

Всі доводи позивача про витрати та
ремонт у квартирах відповідачки, де він
проживав, оплату трьох комунальних
платежів, платежу за електроенергію,
транспортного податку тощо зводилися
до того, що він на це витрачав свої
особисті кошти, наявність яких ним
документально була підтверджена, і на
те, що позивач вважав їх спільними
доходами, він не вказував.

Так, як на доказ постійного проживання
однією сім'єю без шлюбу в період,
протягом якого було придбано спірне
майно, позивач надав в якості доказів
виписки по рахункам, відкритим у ПАТ
КБ «Приватбанк», з яких вбачається, що
на вказані рахунки надходили кошти і
вони витрачалися позивачем на оплату
продуктів харчування, інтернет-зв'язку,
поповнення рахунків мобільного
зв'язку, оплату навчання синові,
закупівлю будівельних матеріалів,
оплату комунальних платежів за
особовим рахунком НОМЕР_5 за спірну
квартиру АДРЕСА_6.

При цьому вказані документи не
свідчать про витрати позивача на
придбання продуктів харчування,
будівельних матеріалів саме на потреби
сім'ї. Оплата позивачем навчання сина,
інтернет-зв'язку є доказом участі
позивача у матеріальному забезпеченні
сина, а не факту проживання з
відповідачкою однією сім'єю без шлюбу.

Щодо оплати відповідачем комунальних
платежів 27.01.2013р., то відповідачкою цей
факт визнається. Вона пояснила, що
дійсно зверталася до позивача з
проханням сплатити комунальні платежі
у січні 2013 року, оскільки отримала
травму хребта і не могла з 27.01.2013р.
деякий час вільно пересуватися, на
підтвердження чого надала медичні
документи (а.с. 145-146, т.2).

З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» про
зарахування на рахунок позивача за
період з травня 2010 року по лютий 2013 року
грошових коштів на суму 103812,41 грн. і їх
зняття та з виписки по клієнтському
картковому рахунку, із довідок про рух
коштів на рахунках, відкритих у ПАТ
«Фідобанк», з виписку ПАТ «А-Банк» про
зарахування на рахунок позивача двох
переказів на суму 900,00 доларів США та
990,00 доларів США, вбачається наявність у
позивача грошових коштів і їх витрати,
однак вони не підтверджують ведення
сторонами спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
що б свідчило про проживання позивача з
відповідачкою однією сім'єю без шлюбу.

З наданих позивачем копії трудової
книжки, довідки з місця роботи (без
зазначення про отримані доходи),
вбачається, що він постійно офіційно
працював, однак вказані документи не
являються доказом того, що грошові
кошти, які могли бути отримані
позивачем від трудової діяльності,
належали до спільного бюджету з
відповідачкою.

Сторони у справі зареєстровані як
фізичні особи - підприємці, суду надані
відомості податкових інспекцій щодо їх
доходів, однак жодних належних доказів
на спільне ведення підприємницької
діяльності і отримання спільних
доходів позивачем не надано. Показання
свідків в цій частині суд оцінює
критично.

За клопотанням позивача суд під час
судового розгляду залучив до справи
докази на підтвердження ведення
спільного господарства з
відповідачкою у спірний період, при
цьому позивач доводив, що оплату за
цими договорами він здійснював за
власні кошти.

Це договір №2207/04 від 22.07.2004р. на
виготовлення та монтаж
металопластикових вікон за адресою
АДРЕСА_5, який судом оцінюється
критично, оскільки судом було
встановлено, ремонт у цій квартирі був
закінчений у 2000-2002 році і про
проведення ремонту через два роки ні
сторони, ні свідки не повідомляли;
договір на виготовлення кухонних
меблів за узгодженим дизайн-проектом
від 07 вересня 2007р.; договір на виконання
робіт по монтажу теплої підлоги за
адресою АДРЕСА_6, для чого придбавалася
тепла підлога, що підтверджується
технічним паспортом та чеками про
придбання; договір № 15/5 від 15.05.2012р.
щодо виготовлення та монтажу
міжкімнатних дерев'яних дверей за
адресою АДРЕСА_6.

Відповідач заперечує виконання робіт
за вказаними договорами у її квартирах.
Для огляду в судовому засіданні і для
вирішення питання про проведення
фізико-хімічної експертизи документів
з метою встановлення дати їх
виготовлення, позивач надав оригінали
документів в пошкодженому вигляді
(пропалені).

Вказані докази, надані позивачем на
підтвердження позовних вимог, в цілому
оцінюються судом критично, оскільки
проведення ремонтних робіт у спірній
квартирі мало місце після її придбання
відповідачкою, з пояснень свідка
ОСОБА_28, який у 2012 році виготовляв,
встановлював та ремонтував всі двері в
квартирі відповідачки, та наданих
документів (а.с.153-161) вбачається, що
відповідачка також здійснювала та
оплачувала ремонті роботи у вказаній
квартирі.

Надані позивачем копії чеків на
придбання різних будівельних
матеріалів, в тому числі на ім'я ОСОБА_2,
також не свідчать про те, що вони
придбавалися за спільні кошти сторін у
справі і в інтересах сім'ї. Вимоги про
стягнення понесених витрат на ремонт
квартири за адресою АДРЕСА_6, позивачем
не заявлялися.

Досліджені судом відмовні матеріали за
результатами розгляду правоохоронними
органами заяви ОСОБА_2 від 12.06.2013р. про
те, що батько її сина ОСОБА_1 не хоче
залишати її квартиру, не зважаючи на те,
відносини між ними давно припинилися, і
погрожує їй, та за заявою відповідачки,
що відповідач з її квартири викрав
документи, не містять доказів того, що
сторони у період придбання спірного
майна проживали однією сім'єю, вели
спільне господарство та спільно
витрачали кошти.

Судом також не встановлено обставин,
які б свідчили, що сторони у справі у
вказаний період мали почуття,
притаманні подружжю, піклувалися один
про одного як чоловік та дружина.
Позивач на такі обставини взагалі не
посилався.

Сукупність зазначених обставин
спростовують доводи позивача та
свідчать про недоведеність факту
спільного проживання однією сім'єю без
шлюбу з відповідачкою та ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат в період придбання
спірного майна після 2004 року, тому
підстави для визнання майна спільною
сумісною власністю, виділення частки
та поділ майна в натурі відсутні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання права спільної
сумісної власності подружжя, виділ
майна, поділ майна подружжя, -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Турбіна Т. Ф.