Справа № 229/2658/13-ц
Номер провадження 2/229/411/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2014 року Дружківський
міський суд Донецької області у
складі:

головуючого - судді Гонтар
А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Дружківка
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності,

В С Т А Н О
В И В:

Позивач ОСОБА_3 27 березня 2014 р.
звернулась до Дружківського міського
суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про
визнання права власності.

На обґрунтування своїх позовних
вимог позивач зазначила, що з 29 червня
1991 року по 18 листопада 2011 року вона
знаходилась у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. 27 березня 1992 року її мати
ОСОБА_5 подарувала їй 1/2 частку будинку,
розташованого в АДРЕСА_2, а 6 жовтня 1992
року її тітка ОСОБА_6 подарувала їй іншу
1/2 частину вищезазначеного будинку. З
1991 року у вказаному будинку вони
мешкали разом з відповідачем. В 1995 році
вона продала належний їй будинок і на
отримані від продажу кошти в 1996 році
придбала недобудований будинок
готовністю 11%, розташований по АДРЕСА_1.
Фактично на земельній ділянці
знаходився тільки фундамент будинку.
Договір купівлі продажу був укладений
на відповідача, як її чоловіка. Для
будівництва нового будинку її батьки
купили 5 тисяч штук цегли, 100 листів
шиферу. Її батьки виписували на заводі
транспорт для перевезення цегли та
залізобетонних пліт та вантажні крани
для їх завантаження та розвантаження.
Вказані будівельні матеріали були її
особистим вкладом в будівництво, як
отримані в подарунок від її батьків.

Вони з відповідачем побудували
спірний будинок, провели воду та газ і в
теперішній час він повністю готовий до
здачі в експлуатацію.

Оскільки незакінчений
будівництвом будинок готовністю 11% був
придбаний ними і побудований в період
шлюбу, він є спільною власністю
подружжя. В зв'язку з тим, що в
будівництво будинку були вкладені і
гроші позивачки, то її частка складає
1/2 частку, як і частка відповідача.

Однак відповідач став їй
перешкоджати мешкати в будинку і
відмовляється реєструвати будинок та
здавати його в експлуатацію. Як
співвласник будинку вона звернулась до
Дружківського БТІ, котрим була
проведена технічна інвентаризація
будинку і 06 травня 2010 року вона
отримала технічний паспорт на будинок
з надвірними будівлями.

В серпні 2010 року вона звернулась до
інспекції державного-архітектурного
контролю у Донецькій області з
питанням введення в експлуатацію
спірного будинку і отримала відповідь,
що право на отримання сертифікату на
будинок має ОСОБА_4

Листом від 06 вересня 2010 року
Дружківська міська рада відмовила їй у
видачі довідки про згоду прийняття до
експлуатації будинку, посилаючись на
те, що лише ОСОБА_4 є особою, на яку
полягають обов'язки забудовника на
підставі договору купівлі-продажу від
25 липня 1996 року.

В зв'язку з тим, що будинок незданий в
експлуатацію і право власності на
нього не зареєстровано вона має право
на 1/2 частку матеріалів, які
використані в процесі будівництва і 1/2
частку вказаного будинку.

Просить визнати будинок АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю. Визнати
за нею право власності на 1/2 частку
земельної ділянки, будівельних
матеріалів, стягнути з відповідача на
її користь судовий збір у сумі 249 грн.40
коп. та правову допомогу у сумі 300 грн.

Позивач ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилась, надала заяву з
клопотанням розглядати справу у її
відсутності, наполягає на задоволенні
позовних вимог.

В судове засідання з'явився
представник позивача ОСОБА_1, який
підтримав позовні вимоги частково. Він
пояснив, що сторони знаходилися у
зареєстрованому шлюбі. Спільно
придбали спірний будинок, будували
його за спільні гроші. Просив визнати
будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя. Визнати за
позивачкою право власності на 1/2
будівельних матеріалів, стягнути з
відповідача на її користь судовий збір
у сумі 249 грн.40 коп. та правову допомогу
у сумі 300 грн. В частині визнання права
власності на 1/2 частину земельної
ділянки, представник позивачки від
позовних вимог відмовився, оскільки не
має даних про приватизацію земельної
ділянки.

Відповідач ОСОБА_4 у судове
засідання не з"явився, надав заяву з
клопотанням розглядати справу у його
відсутності, просив у задоволенні
позовних вимог відмовити. Надав
заперечення до позовної заяви в яких
вказав, що тотожна справа за позовом
ОСОБА_3 до нього, була розглянута
Дружківським міським судом, рішення
якого було скасовано Донецьким
апеляційним судом та в позовних
вимогах ОСОБА_3 відмовлено. У судовому
засіданні 11 вересня 2013 року відповідач
пояснив, що у 2005 році вони вже разом з
позивачкою не мешкали, на той час
оціночна вартість будинку складала 30000
гривень. Він готов 1/2 частину цій
вартості сплатити позивачці. Вона вже
вісім років не мешкає в Україні. Усе, що
він заробляв він вкладав у цей будинок,
а позивач не має ніякого відношення до
подальшого будівництва. Просить у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2
з'явився у судове засідання, проти
задоволення позовних вимог заперечує,
оскільки вважає, що тотожна справа за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 була
розглянута Дружківським міським судом,
рішення якого було скасовано Донецьким
апеляційним судом та в позовних
вимогах ОСОБА_3 відмовлено. Крім того,
якщо будинок є незавершеним
будівництвом, то він не може бути
предметом поділу. Якщо бажаєш отримати
1/2 частину будівельних матеріалів, то
треба вказати, які будівельні
матеріали бажаєш отримати. Позивачці
було запропоновано провести
експертизу, щоб визначитись, яку
частину будівельних матеріалів було
затрачено на будівництво та
визначитися, яку частину вона бажає
отримати. Це не було зроблено. Тобто,
оскільки вони з відповідачем жили у
шлюбі, тому позивач бажає отримати
половину, не зрозуміло чого. Просить у
задоволенні позовних вимог позивачці
відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши
матеріали справи, докази по справі,
вважає що позовні вимоги ОСОБА_3
частково підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та не
заперечується сторонами, що 29 червня 1991
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
шлюб, про що було зроблено актовий
запис № 316 міським відділом Запису
актів громадянського стану м.Дружківка
Донецької області (а.с.6).

18 листопада 2011 року шлюб між
сторонами було розірвано, на підставі
рішення Дружківського міського суду
Донецької області (а.с.27).

В період шлюбу сторони придбали за
договором купівлі-продажу від 29 липня
1996 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дружківського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 за
реєстровим № 4214, який укладено між
відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_10,
незакінчений будівництвом жилий
будинок готовністю 11 % , розташований
за адресою: АДРЕСА_1 на землі, що
належить Дружківській міській раді.
Згідно цього договору, всі обов'язки
пов'язані з будівництвом переходять до
ОСОБА_4 разом з договором куплі-продажу,
строк закінчення будівництва 09 липня
1999 року (а.с. 8).

На час звернення позивача до суду,
зазначений будинок є добудованим і
таким, що підлягає прийняттю в
експлуатацію, що підтверджується
технічним паспортом на будинок станом
на 06 травня 2010 року (а.с. 21-26)

Відповідно до листа виконавчого
комітету Дружківської міської ради
від 06 вересня 2010 року № 30-2628-01 та
інспекції ДАБК у Донецькій області №
П/0910 від 21 серпня 2012 р. позивачці
роз'яснено, що ОСОБА_4 не звертався до
виконкому для отримання дозволу на
будівництво спірного будинку на
земельній ділянці, що розташована за
вказаною вище адресою (а.с.13-14).

Згідно паспорта позивача вбачається,
що з 17 липня 1997 року вона зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Позивачка в позові зазначила, що
вона та відповідач, спільною працею та
за рахунок сумісних коштів,
здійснювали будівництво житлового
будинку. Посилаючись на ст.ст.60 і 61 СК
України, позивачка просила визнати
недобудований житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
її ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами ст.
70 СК України.

Частиною 1 ст. 61 СК України (в редакціі,
яка діяла на час винимкнення спірних
правовідносин) об"єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Статею 368 ЦК України, передбачено, що
спільною сумісною власністю є спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власност. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1,2 ст. 372 ЦК України
передбачено, що майно, що є у спільній
сумісній власності, може бути поділене
між співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Статтею 370 ЦК України передбачено,
що співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду. Виділ частки із майна, що
є у спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК
України передбачено право
співвласника на виділ у натурі частки
із майна, що є у спільній частковій
власності.

За змістом цієї норми виділ
частки зі спільного майна - це перехід
частини цього майна у власність
учасника спільної власності
пропорційно його частки в праві
спільної власності й припинення для
цієї особи права на частку у спільному
майні.Вид майна, що перебуває у
спільній частковій власності, впливає
на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої
статті 364 ЦК України, якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Ураховуючи те, що після виділу
частки зі спільного нерухомого майна в
порядку статті 364 ЦК України право
спільної сумісної власності
припиняється, при виділі частки із
спільного нерухомого майна власнику,
що виділяється, та власнику (власникам),
що залишаються, має бути виділена
окрема площа, яка повинна бути
ізольованою від приміщення іншого
(інших) співвласників, мати окремий
вихід, окрему систему
життєзабезпечення (водопостачання,
водовідведення, опалення тощо), тобто
складати окремий об'єкт нерухомого
майна в розумінні статті 181 ЦК України
та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту
нерухомого майна реєстраційного
номера, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8
грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію
об'єктів нерухомого майна для
реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з
поділу, виділу та розрахунку часток
житлових будинків, будівель, споруд,
іншого нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4
цієї Інструкції поділ об'єкта
нерухомого майна (виділ частки) на
окремі самостійні об'єкти нерухомого
майна здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції №
55 передбачено, що не підлягають поділу
об'єкти нерухомого майна, до складу
яких входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна. Питання щодо
поділу об'єктів нерухомого майна може
розглядатись лише після визнання права
власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються
з нормами статей 316, 317, частинами
першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом
статей 316, 317 ЦК України право власності
- це право особи володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на свій розсуд, але у межах,
передбачених законом, здійснення
особою самочинного будівництва
відповідно до частини другої статті 376
ЦК України не породжує в неї права
власності на таке майно, відтак
виключає це майно із цивільного
обороту.

Отже, самочинно збудоване
нерухоме майно не є об'єктом права
власності, а тому не може бути
предметом поділу (виділу) згідно з
нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті
376 ЦК України самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту
цієї норми самочинним є будівництво
об'єкта нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на
будівництво, проекта або порушення
умов, передбачених у цих документах,
тягне визнання такого будівництва
самочинним відповідно до частини
першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила, не виникає права власності
на нього, як на об'єкт нерухомості
(частина друга статті 376 ЦК України).

За змістом частини першої статті
376 ЦК України правила про самочинне
будівництво і його наслідки
поширюються на всі випадки будівництва
(реконструкції) всіх типів будівель,
споруд та іншого нерухомого майна.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Оскільки право власності на
будинок побудований на земельний
ділянці по АДРЕСА_1 відповідачем не
набуто у встановленому законом
порядку, тому підстав для його
розподілу не має.

Таким чином, добудований будинок
АДРЕСА_1 області ні є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Щодо позовних вимог про визнання
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки, то в цій частині треба
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.30 ЗК
України, в редакції, яка діяла на час
укладення договору купівлі-продажу - 29
липня 1996 року при переході права
власності на будівлю і споруду разом
з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67
цього Кодексу, і право власності або
право користування земельною ділянкою
без зміни її цільового призначення і,
якщо інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог статті 23 цього Кодексу.

Як вибачається з договору
куплі-продажу від 29 липня 1996 року
ОСОБА_4 придбав незакінчений
будівництвом жилий будинок. Про
відчуження земельної ділянки нічого не
зазначено. В наступному договорів щодо
відчуження земельної ділянки або
вирішення питання щодо виділу частини
земельної ділянки, присвоєння їй
окремого кадастрового номера не
укладалось та не вирішувалось. Право
власності на будинок відповідач не
набув.

Доказів того, що при придбані
відповідачем будинку, він придбав і
частку земельної ділянки, суду не
надано, право його власності чи право
користування земельною ділянкою за
вказаною адресою у встановленому
законом порядку не підтверджено жодним
чином.

Тому у суду не має правових підстав
для задоволення позовних вимог в цій
частині.

Щодо позовних вимог, про визнання
права власності позивачки на 1/2 частину
будівельних матеріалів, то в цій
частині позовні вимоги треба
задовольнити.

Відповідно до ч.2, 3 ст.331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

За таких обставин, суд дійшов
висновку про те, що сторони мають право
лише на будівельні матеріали, тому суд,
вважає можливим визнати за позивачкою
право власності на 1/2 частину
будівельних матеріалів.

Суд не може погодитися з доводами
відповідача, що позивачка мешкала
разом з ним до 2005 року, а після ніякого
вкладу в будівництво не вкладала, тому
їй треба відмовити у визнанні за нею
права власності на 1/2 частину
будівельних матеріалів.

Згідно з вимогами ч.6 ст. 57 СК України
суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин.

Відповідно до ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 29 червня 1991
року. Шлюб розірвано рішенням
Дружківського міського суду Донецької
області 18 листопаду 2011 року, яке
набрало законної сили 28 листопаду 2011
року (а.с.27)

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказаним рішенням суду встановлено,
що сторони припинили шлюбні відносини
18 листопаду 2011 року (а.с.27).

Тобто суд вважає, рішення суду таким,
яке в силу ст. 61 ЦПК України має
преюдиціальне значення для вирішення
спору, оскільки данним рішенням
встановлено, що шлюбні відносини між
сторонами припинено 18 листопаду 2011
року.

Таким чином, суд, вважає, що майно
набутте у цей час є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4.

Позивач просила стягнути на її
користь судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 229 грн. 40 коп та
витрати на оплату правової допомоги у
сумі 300 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Оскількі, позовні вимоги ОСОБА_3
частково задоволені, при подачі
позовної заяви вона сплатила судовий
збір в сумі 249 грн. 40 коп., то дані
витрати підлягають стягненню з
відповідача на її користь (а.с.1).

Згідно із ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

В матеріалах справи не має доказу на
підтверлження оплати позивачкою
правової допомоги у розмірі 300 грн.,
тому в цій частині їй треба відмовити.

Керуючись ст.ст.
10,11,58,59,60,61,212-215,218,224 ЦПК України (в
редакції 2004 року), ст. 57, 60,61,70,71 СК
України, ст. 181, 316,317,331,364,367,368,370,372,376 ЦК
України, ст. 23,30 ЗК України, Постановою
Пленуму Верховного суду від 21 грудня 2007
року " Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання права власності
задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2
частку будівельних матеріалів,
розташованих за адресою будинок
АДРЕСА_1.

Сягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженця м.Дружківка Донецької
області на користь ОСОБА_3 судовий збір
у сумі 249 (двісті сорок девять) гривень
40 коп.

В іншій частині позову відмовити .

Рішення набирає законної сили:
через 10 днів з дня його проголошення,
якщо не була подана апеляційна скарга,
у разі подання апеляційної скарги,
після розгляду її апеляційним судом.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного
суду Запорізької області через
Дружківський міський суд протягом 10
днів з дня проголошення рішення.

Суддя:
А. Л. Гонтар