22-ц/775/1261/2014(м)
інстанції Ковей Л.В.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа -
Волноваська державна нотаріальна
контора, про усунення перешкод в
користуванні житловим будинком,
визнання незаконною відмови від
спадщини, поновлення строку на
прийняття спадщини, скасування
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом на ? частину,
скасування державної реєстрації права
власності та визнання права власності
на ? частину будинку та земельної
ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Волноваського районного
суду Донецької області від 26 червня 2014
року,

в
с т а н о в и л а:

17 липня 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом про
визнання відповідача таким, що втратив
право користування житловим будинком
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не
проживає у будинку більше одного року
без поважних причин.

31 липня 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічним позовом
про усунення перешкод в користуванні
житловим будинком, визнання відмови
від спадщини недійсною, про поновлення
строку на прийняття спадщини, про
скасування свідоцтва про право на
спадщину за законом в 1/2 частині та
скасування державної реєстрації прав
на нерухоме майно, визнання за ним
права власності на 1/2 частину житлового
будинку, 1/2 частину земельної ділянки
площею 0,725 га та на 1/2 частину земельної
ділянки площею 2,8178 га.

Рішенням Волноваського
районного суду Донецької області від 26
червня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_3 задоволено.

Відмову ОСОБА_3 від спадщини за
законом на 1/2 частину спадкового майна
від 28 жовтня 2008 року визнано незаконною
та поновлено йому строк на прийняття
спадщини за законом.

Визнано недійсним в 1/2 частині
свідоцтво про право на спадщину за
законом, посвідчене Волноваською
державною нотаріальною конторою 17
листопада 2011 року після смерті
спадкодавця ОСОБА_4, видане ОСОБА_2 на
житловий будинок з відповідними
господарськими будівлями і спорудами
під номером АДРЕСА_1 житловою площею 43,00
кв.м., загальною площею 74,50 кв.м.,
вартість будинку 43 125 гривень реєстр №
2616, та в 1/2 частині - свідоцтво про
право на

спадщину за законом, видане
Волноваською державною нотаріальною
конторою 17 листопада 2011 року після
смерті спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_2 на
земельну ділянку, площею 3,09 га,
розташовану на території Кіровської
селищної ради Волноваського району
Донецької області, передану для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
кадастровий номер земельної ділянки
030000472, 003001486 вартістю 59 288
гривень 33 копійки, реєстр №2618.

Визнано за ОСОБА_3 право
власності на спадщину за законом на 1/2
частину житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
і спорудами під номером АДРЕСА_1,
житловою площею 43,00 кв.м., загальною
площею 74,50 кв.м., А1 - жилий будинок, а1 -
сіни, а - ганок, Б1 - літня кухня, Бп - льох,
В1 - гараж, Г1 - уборна, № 1, № 2, № 3 паркан
та № 4 ворота, вартістю 43 125 грн., що
належало спадкодавцю - ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, будинок залишено
в загальному користуванні.

Визнано за ОСОБА_3 право
власності на спадщину за законом на 1/2
частину земельної ділянки, площею 3,09
га, розташовану на території
Кіровської селищної ради
Волноваського району Донецької
області, передану для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, кадастровий номер
земельної ділянки 030000472,
003001486 вартістю 59 288 гривень 33
копійки, що належала спадкодавцю
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Скасовано в 12 частині державну
реєстрацію прав на нерухоме майно: на
будинок АДРЕСА_1, зареєстрований на
ОСОБА_2 - 29 листопада 2011 року
реєстраційний номер 34363942.

Усунуто перешкоди в
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 житловою площею 43,00 кв.м.,
загальною площею 74,50 кв.м., вартість
будинку 43 125 грн., шляхом заборони
ОСОБА_2 чинити фізичні перешкоди при
користуванні житловим будинком ОСОБА_3
за місцем його реєстрації та мешкання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
задовольнити його позовні вимоги, в
задоволені зустрічного позову просить
відмовити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

ОСОБА_3 про час і місце
розгляду справи повідомлений, просив
розглянути справу у його відсутність
(а.с.146).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5,
який просив задовольнити апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню за таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає

застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
та ОСОБА_3 є рідними братами.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх матір - ОСОБА_4
Після її смерті відкрилася спадщина
на будинок АДРЕСА_1, який належав
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 30
листопада 1995 року, та на земельну
ділянку, площею 3,09 га, розташовану на
території Кіровської селищної ради
Волноваського району Донецької
області, належні ОСОБА_4 на підставі
Державного акту на землю від 15 березня
2006 року.

28 жовтня 2008 року ОСОБА_3 подав
до нотаріальної контори заяву про
відмову від спадщини на користь ОСОБА_2

17 листопада 2011 року на ім'я
ОСОБА_2 Волноваською державною
нотаріальною конторою видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на будинок та земельну
ділянку.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 про право на спадкування
будинку та земельної ділянки, суд
виходив з того, що під час подачі заяви
про відмову від спадщини відповідач
був під впливом брата - ОСОБА_2, довіряв
йому, на роз'яснення нотаріуса про
наслідки відмови від спадщини уваги не
звернув, що дає підстави суду зробити
висновок, що при підписанні заяви про
відмову від спадщини ОСОБА_3 помилявся,
а ОСОБА_2 ввів відповідача в оману.
Причини пропуску ОСОБА_3 строку
позовної давності судом визнані
поважними і, на підставі ст.229 ЦК
України, відмова від спадщини
визнається недійсною. Зроблено
висновок, що, як спадкоємець першої
черги, ОСОБА_3 має право на 12 частку
спадкового майна.

З висновками суду погодитися
не можна, оскільки вони не відповідають
обставинам справи, наданим доказам та
нормам матеріального права.

За змістом статей 1268, 1269,1270 ЦК
України, спадкоємець за законом має
право прийняти спадщину шляхом подання
заяви нотаріусу про прийняття
спадщини. Для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Згідно ст. 1273 ЦК України,
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. Відмова від прийняття
спадщини є безумовною і
беззастережною. Відмова від прийняття
спадщини може бути відкликана протягом
строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ч.2, 5 ст.1274 ЦК
України, спадкоємець за законом має
право відмовитися від прийняття
спадщини на користь будь - кого із
спадкодавців за законом незалежно від
черги. Відмова від прийняття спадщини
може бути визнана судом недійсною з
підстав, встановлених статтями 225,229-231 і
233 цього Кодексу.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені
в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини щодо
яких помилилася сторона правочину,
мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також , що вона має істотне
значення. Не є помилкою виникнення
труднощів, що сталися після виконання
хоча б однією із сторін зобов'язань, які
виникли з правочину і не пов'язані з
поведінкою іншої сторони правочину.
Не має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого

правочин. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги про
визнання відмови від спадщини
недійсною ОСОБА_3 посилався на те, що
він, подаючи заяву про відмову від
спадщини помилково вважав, що надає
доручення ОСОБА_2 на оформлення спадку
і ніколи не мав наміру відмовлятися
від своєї 12 частки спадкового майна. Ці
дії він вчинив як малограмотна людина,
під впливом позивача, родичів,
перебуваючи у важкому фізичному стані
після травми, отриманої у травні 2008
року, та після стресу внаслідок
смерті матері, а також довіряючи
позивачу.

Однак ці доводи ОСОБА_3 є
непереконливими.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі.

Як вбачається зі справи,
дійсно у травні 2008 року ОСОБА_3 отримав
травму ноги і с 10 травня 2008 року до 20
травня 2008 року знаходився на
стаціонарному лікуванні у
Волноваській Центральній районній
лікарні. З 21 травня 2008 року переведений
на амбулаторне лікування (а.с.103).

Спадкодавець ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, а 28 жовтня 2008 року ОСОБА_3
подав до Волноваської державної
нотаріальної контори заяву, в якій
зазначив, що, усвідомлюючи значення
своїх дій та маючи можливість ними
керувати, розуміючи обставини, які
мають для нього істотне значення, без
застосування до нього фізичного чи
психічного тиску з боку інших осіб, за
своєю справжньою волею, відмовляється
від належної йому спадщини на користь
брата ОСОБА_2 Заява має записи «Ця
заява мною підписана власноручно. І
зміст її мені зрозумілий. ОСОБА_3».

Отже фактично, на час
написання ОСОБА_3 вказаної заяви, з дня
смерті матері минуло п'ять місяців та
відпали обставини, пов'язані з
отриманням травми ноги. Доводи ОСОБА_3
про вплив на нього позивача, родичів,
введення його в оману, належними та
допустимими доказами не підтверджено.

Крім того, встановлено, що
заяву про відмову від спадщини ОСОБА_3
подав 28 жовтня 2008 року, а до суду з
позовом про визнання відмови від
спадщини недійсною він звернувся
тільки 17 липня 2013 року, тобто після
того, як позовні вимоги про визнання
його таким, що втратив право на жилу
площу, заявив ОСОБА_2 При цьому,
ОСОБА_3 просив поновити йому строк
позовної давності для звернення до
суду, але в позовній заяві не навів та
не надав суду першої інстанції
будь-яких доказів поважності причин
пропуску цього строку.

Таким чином, з урахуванням
обставин справи та норм матеріального
права, колегія суддів вважає, що
рішення суду про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, як таке, що постановлено
без врахування положень ст.ст.1273, 1274,
229 ЦК України, підлягає скасуванню з
відмовою ОСОБА_3 у позові про визнання
відмови від спадщини недійсною,
оскільки ця відмова була безумовною і
беззастережною, не була відкликана
протягом строку, встановленого для
прийняття спадщини, а помилка ОСОБА_3
щодо мотивів правочину не має
істотного значення та не доведена під
час розгляду справи. Відсутні у справі
і докази введення ОСОБА_3 в оману
позивачем.

Оскільки колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для визнання відмови ОСОБА_3
від спадщини недійсною, його позовні
вимоги про усунення перешкод в
користуванні житловим будинком,
поновлення строку на прийняття
спадщини, скасування свідоцтва про
право власності на спадщину за законом
на ? частину, скасування державної
реєстрації права власності та
визнання права власності на ? частину
будинку та земельної ділянки, як такі,
що ґрунтуються на праві на спадщину, є
безпідставними.

Тому, рішення суду, в цій
частині підлягає скасуванню з відмовою
ОСОБА_3 у задоволенні цих вимог.

Не можна погодитися і з
рішенням суду про відмову ОСОБА_2 у
позові про визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування будинком
АДРЕСА_1

Так, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2
не надав доказів того, що відповідач
більше року не проживав у будинку та
доказів того, які саме комунальні
послуги ОСОБА_3 повинен був сплачувати.
Крім того, суд дійшов висновку, що
позивач перешкоджав відповідачу
користуватися будинком з травня-липня
2013 року.

Ці висновки суду не
відповідають наданим доказам та нормам
матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК
України особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до частини 1 статті
319 ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321
ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. При цьому
відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК
України житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придатні для
постійного проживання в них.

Права власника житлового
будинку, квартири визначені статтею
383 ЦК України та статтею 150 ЖК України,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК
України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником. Член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно з п. 34 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5,
під час розгляду позовів про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, судам
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла, і правовідносини, які виникають
між власником житла та членами його
сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а
також членами сім'ї попереднього
власника житла.

Встановлено, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 17 листопада 2011 року ОСОБА_2
є власником будинок АДРЕСА_1 та
земельної ділянки, площею 3,09 га,
розташованої на території Кіровської
селищної ради Волноваського району
Донецької області.

Звертаючись до суду із позовом
про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням у
спадковому будинку, позивач послався
на те, що відповідач з 1 жовтня 2002 року
був зареєстрований у будинку, як член
сім'ї власника будинку - ОСОБА_4, але з
травня 2012 року ОСОБА_3 у будинку не
проживає, створив свою сім'ю, змінив
місце проживання, комунальні послуги
не оплачує.

В своїх запереченнях на позов,
ОСОБА_3 пояснював, що до 18 червня 2012 року
він постійно проживав у будинку
АДРЕСА_1, оскільки працював у цьому
селищі, але потім влаштувався на
роботу в м.Донецьк, створив свою сім'ю
та почав навідуватися у будинок
періодично.

З копії трудової книжки ОСОБА_3
вбачається, що він працює в м. Донецьку,
де під номером 7 є запис від 18 червня 2012
року, що його прийнято водієм до ТОВ
«Епідцентр», наказ № 123 від 18 червня 2012
року.

Факт не проживання ОСОБА_3
більше року за вказаною адресою
підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
що безпосередньо було досліджено судом
апеляційної інстанції під час
прослуховування технічного запису
судових засідань.

Висновки суду про те, що ОСОБА_2
перешкоджав ОСОБА_3 користуватися
спірним будинком, чинив йому перешкоди
у проживання, а відсутність
відповідача пов'язана з поважними
причинами, не доведені будь-якими
доказами.

За таких обставин, апеляційний
суд вважає, що оскільки ОСОБА_3 не є
членом сім'ї нового власника будинку
АДРЕСА_1, не проживає у будинку більше
одного року без поважних причин,
відмова ОСОБА_2 у позові, є
неправильною.

Отже, судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи за
позовом ОСОБА_2, а тому, відповідно до
ст. 309 ЦПК України, це є підставою для
скасування рішення та задоволення
його позовних вимог про визнання
ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
будинком АДРЕСА_1.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 26
червня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - будиноком АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні житловим
будинком, визнання незаконною відмови
від спадщини, поновлення строку на
прийняття спадщини, скасування
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом на ? частину,
скасування державної реєстрації права
власності та визнання права власності
на ? частину будинку та земельної
ділянки - відмовити.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова