АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції: Букіна О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Дзюбіній Є.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою Марченкова Миколи
Вікторовича в інтересах компанії
НАТЮРЕКС про забезпечення позову у
справі за позовом НАТЮРЕКС до ОСОБА_2,
Державної служби інтелектуальної
власності України про дострокове
припинення дії свідоцтв України та
зобов'язання вчинити певні дії, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського
районного суду міста Києва від 3 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року компанія НАТЮРЕКС
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
Державної служби інтелектуальної
власності України, в якому просило суд
припинити дію свідоцтв України на
знаки для товарів і послуг НОМЕР_1 від 27
вересня 2010 року, НОМЕР_3 від 27 вересня 2010
року та НОМЕР_2 від 11 жовтня 2010 року;
зобов'язати Державну службу
інтелектуальної власності України
внести відповідні зміни до Державного
реєстру знаків для товарів і послуг та
здійснити відповідні публікації в
офіційному бюлетені "Промислова
власність".

Ухвалою Солом'янського районного суду
міста Києва від 3 жовтня 2014 року
задоволено заяву Марченкова М.В. в
інтересах компанії НАТЮРЕКС про
забезпечення позову. Заборонено ОСОБА_2
передавати третім особам повністю або
частково право власності на знак для
товарів і послуг за свідоцтвами
України НОМЕР_1, НОМЕР_3 та НОМЕР_2
повністю або частково до набрання
рішенням законної сили. Заборонено
Державній службі інтелектуальної
власності України провадити дії щодо
внесення змін до Державного реєстру
свідоцтв України на знаки для товарів і
послуг щодо свідоцтв України НОМЕР_1,
НОМЕР_3 та НОМЕР_2, власником яких є
ОСОБА_2, стосовно передачі третім
особам повністю або частково права
власності на знак для товарів і послуг
за свідоцтвами України НОМЕР_1, НОМЕР_3
та НОМЕР_2, припинення повністю або
частково дії свідоцтв України НОМЕР_1,
НОМЕР_3 та НОМЕР_2 за заявою власника до
набрання судовим рішенням законної
сили.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, просить скасувати ухвалу суду
першої інстанції і постановити нову
ухвалу про відмову у задоволенні заяви
про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скаргу з наведених в ній
підстав.

Представник НАТЮРЕКС - Добрін О.Ю.,
представник Державної служби
інтелектуальної власності України -
Свинченко Г.Д. заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
вважали, що судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленої ухвали в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що у провадженні
Солом'янського районного суду міста
Києва перебуває цивільна справа за
позовом компанії НАТЮРЕКС до ОСОБА_2,
Державної служби інтелектуальної
власності України про дострокове
припинення дії свідоцтв України та
зобов'язання вчинити певні дії.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України
визначено, що суд за заявою осіб, які
беруть участь у справі, може вжити
заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-які стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК
України).

Статтею 152 ЦПК України передбачено, що
позов забезпечується, зокрема,
забороною вчиняти певні дії.

Інститут забезпечення позову являє
собою сукупність встановлених законом
заходів, що вживаються судом за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, якщо у них існують побоювання,
що виконання ухваленого у справі
рішення виявиться у майбутньому
утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів
забезпечення позову є достатньо
обґрунтоване припущення, що невжиття
таких заходів може утруднити або
унеможливити виконання рішення по суті
позовних вимог.

Як убачається з роз'яснень, викладених
у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про
забезпечення позову суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням
такого: розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення суду
в разі невжиття таких заходів;
запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не учасниками даного судового
процесу.

Адекватність заходу забезпечення
позову, що застосовується судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення права
(інтересу), про захист яких просить
заявник, та інтересів сторін та інших
учасників судового процесу.

Оскільки предметом спору є дострокове
припинення дії свідоцтв України на
знаки для товарів і послуг НОМЕР_1 від 27
вересня 2010 року, НОМЕР_3 від 27 вересня 2010
року та НОМЕР_2 від 11 жовтня 2010 року,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про необхідність вжиття
заходів забезпечення позову та
правомірно обрав такий вид
забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують наведених вище висновків.

За таких обставин підстави для
скасування ухвали суду першої
інстанції і задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду
міста Києва від 3 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач