ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1617/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого - судді ЦИМБАЛ
І.К.

при секретарі - ЄФРЕМОВУ В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання правочину
не дійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, де є третя особа, про
визнання правочину не дійсним,
посилаючись на те, що при укладенні
договору дарування позивач помилився
щодо обставин, які мають істотне
значення, оскільки розраховував на те,
що укладення правочину передбачатиме з
боку відповідача утримання позивача.

В судовому засіданні позивач за
допомогою сурдоперекладача та
представники останнього пояснили, що
позивач після отримання ним ордеру
частково проживав у квартирі цивільної
дружини, яка є сусідка відповідача і
таким чином сторони познайомилися. В
подальшому відповідач дізналась про
те, що квартира позивача не
приватизована і запропонувала
допомогти у зборі документів, на що
позивач погодився. Між сторонами
склалися довірливі відносини і
відповідач запропонувала укласти
позивачу договір, відповідно до якого
вона забезпечувала позивача їжею,
компенсувала б затрати на комунальні
послуги та інші витрати, надавати
щомісячно грошову допомогу у розмірі
1000 грн. В подальшому сторонами був
укладений оспорюваний правочин,
відповідач забрала усі документи та
через декілька днів поїхала за кордон,
на смс повідомлення позивача
відповідач не реагувала та не
виконувала домовленості щодо
забезпечення позивача. В подальшому
позивач відшукав нотаріуса, яка
оформлювала договір, після чого було
з'ясовано, що укладений договір не
стосується довічного утримання, а є
договором дарування. Позивач зазначає,
що оспорюваний правочин не відповідає
інтересам останнього і в разі якщо б
останній розумів би, що укладає саме
договір дарування, який не передбачає
його утримання, останній ніколи не був
би укладений, оскільки позивач іншого
житла не має і дарувати єдине житло
фактично сторонній особі та залишатися
без місця проживання та майна не
входило позивач не бажав. В свою чергу
позивач пояснив, що при укладенні
оспорюваного правочинубула
присутнясуродоперекладач знайома
відповідача, оскільки остання має такі
ж вади як і позивач, а саме є глухоніма,
договір укладався вночі, позивачу
текст договору не читали та не
перекладали, а він в свою чергу не
розуміє українську мову.

Відповідач та представник останньої в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали та пояснили, що сторони знайомі
з дитинства відповідача, оскільки
позивач та його цивільна дружина були
завжди сусідами відповідач та його
родини. У сторін були дуже добрі
відносини, відповідач часто допомагала
позивачу, оскільки через часті сварки
останнього із цивільною дружиною та
його сином, позивач часто залишався
вдома у відповідача на ніч. Відповідач
фактично товаришувала з позивачем
протягом усього життя і позивач вважав
її донькою. Відповідач допомагала
позивачу у зборі документів для
приватизації квартири на його
прохання, вони завжди ходили разом по
всіх інстанціях. Одного разу позивач
запропонував відповідачу подарувати
квартиру, саме через такі відносини і
сказав, що буде там проживати, оскільки
відповідач все одно проживає і іншій
державі, і відповідач погодилась.
Сторони знайшли нотаріуса, у
відповідача були необхідні документи,
проте нотаріус відмовилась оформляти
угоду, через необхідність присутності
сурдоперекладача, якого в подальшому
запросила відповідач. Відповідач
зазначає, що нотаріус протягом двох
годин, поки чекали суродоперекладача
пояснювала позивачу зміст договору
дарування та роз'ясняла, що після
укладення останнього позивач
позбудеться права власності на
квартиру, а також роз'яснювала
можливість укласти договір довічного
утримання за наявності відповідних
домовленостей, на що позивач
категорично заперечував. Після приїзду
сурдоперекладача нотаріусом був
роздрукований текст договору
дарування, який сторони читали
особисто, крім того текст договору
читала суродоперекладач і на вимогу
позивача пояснювала останньому
значення того чи іншого терміну, а
також роз'яснювала наслідки укладення
договору на укладенні якого позивач
наполягав. Представник відповідача
зазначив, що позивач українську мову
розуміє про що свідчить написаний
власноручно ним текст на довіреності
виданої представнику. Після укладення
договору позивач передав відповідачу
документи та ключі і вони пішли. Через
декілька днів відповідач поїхала до
родини в іншу країну. В подальшому
відповідач із чоловіком приїздили до
країни та відвідували позивача на
роботі, цікавились його життям.
Відповідач купили у кватиру деякі
меблі і планувала залишатися у
квартирі, коли буде перебувати на
території України. За домовленістю між
сторонами позивач проживав у квартирі
та оплачував комунальні послуги. В
подальшому коли одного разу відповідач
приїхала до країни та прийшла до
квартири, двері останній відчинили
незнайомі люди, у квартирі були
поміняні замки, до квартири
відповідача не впустили, а позивач
припинив будь яке спілкування з
відповідачем та став агресивно
налаштований по відношенню до її особи.

Третя особа в судовому засіданні
пояснила, що до неї, як до нотаріуса
звернулися сторони з проханням
оформити договір дарування.Бажання
позивача оформити таку угоду
насторожило третю особу, після чого
остання перевірила усі документи які
надали сторони, серед яких була довідка
з психіатричної лікарні позивача,
відповідно до якої останній на
психіатричні хвороби не хворів. Третя
особа пояснила, що відповідно до
інструкції про вчинення нотаріальних
дій, повинен бути присутній
суродоперекладач, якого по телефону
запросила відповідач. Поки сторони та
третя особа очікували на приїзд
сурдоперекладача, приблизно біля двох
годин між ними відбувалась переписка,
де третя особа дізнавалась про
сімейний стан позивача, наявність
родичів, на що останній відповідав, що
близьких немає і відповідач йому як
єдина донька, тому він бажає подарувати
їй власну квартиру. Третя особа
з'ясовувала у позивача чи мають місце
якісь домовленості щодо утримання
відповідачем останнього і
необхідність у такому разі укладати
договір довічного утримання, а не
дарування, на що позивач чітко
відповідав, про відсутність будь яких
домовленостей і наполягав саме на
укладенні договору дарування. Третя
особа, роз'яснювала позивачу, що в
результаті укладення договору
дарування, останній фактично
залишається без житла, а іншого житла у
нього немає, проте це не вплинуло на
волевиявлення та думку позивача щодо
укладення саме договору дарування.
Після приїзду сурдоперекладача,
остання на вимогу третьої особи
особисто тривалий час пояснювала
позивачу правову природу договору
дарування його відмінності від
договору довічного утримання та
з'ясовувала інші питання, які до цього
часу з'ясовувала третя особа, після
чого остання роздрукувала два
примірники договору дарування не на
бланку для того, щоб сторони його
перечитали разом із сурдоперекладачем,
що і було зроблено. Сторони прочитали
договір самостійно, його перекладала
сурдоперекладач та пояснювала
сторонам на їх прохання терміни, які
використовувались у договорі. Після
чого договір дарування був
роздрукований на бланку, який
суродоперекладач ще раз переклала,
сторони особисто передивились
останній та який в подальшому позивач
підписав. Після укладення правочину
сторони та сурдоперекладач пішли.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, покази свідків, дослідивши
матеріали справи, суд вважає
встановленими наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

29.11.2012 року сторони уклали догові
дарування відповідно до якого позивач
подарував відповідачу належну йому на
праві власності квартиру АДРЕСА_1
приватизовану ним 29.11.2011 року (далі -
квартира) /а.с 84/. Відповідно до витягу
про реєстрацію в Державному реєстрі
правочинів, запис про укладення
вказаного вище договору внесено 29.11.2012
року о 18 год. 13 хв. /а.с. 85/, що в свою чергу
спростовує доводи позивача про те, що
укладення правочину мало місце вночі.

Відповідно до показів свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, вбачається, що сторони знають
один іншого дуже давно, ще за часів коли
відповідач була маленькою, оскільки
останні були сусідами. У позивача іноді
виникали складнощі із його цивільною
дружиною ОСОБА_7 та її сином, внаслідок
чого позивач неодноразово залишався
ночувати у відповідача вдома, остання
завжди допомагала йому, у них було дуже
добре спілкування, як у рідних. Позивач
ніколи не просив грошових коштів, не
нуждався в утриманні, оскільки
проживав із ОСОБА_7 та працював.
Відповідач казала, що позивач бажає
подарувати їй квартиру, для
приватизації якої на прохання
позивача, відповідач за рік до
укладення оспорюваного правочину
допомагала позивачу збирати документи.

Свідок ОСОБА_7показала, що відповідач
дійсно є її сусідкою. Свідок проживає
разом із сином та позивачем, проте
останній з часу отримання квартири
проживає з ними періодично. Спочатку
відповідач пропонувала укласти
договір довічного утримання на її
квартиру з нею, проте свідок
відмовилась. З приводу того, що позивач
уклав договір дарування власної
квартири вона не знала і взагалі не
знала про укладення будь якого
правочину. Свідок дізналась про
наявність оспорюваного правочину
тільки у листопаді 2013 року. Разом з тим,
суд не може вважати покази свідка
об'єктивними, оскільки останні
спростовуються показами самого
позивача /а.с. 81/, про те що з приводу
укладення договору щодо його майна
відповідач спілкувалась саме з ОСОБА_7,
яка запевнила позивача, що відповідачу
можна довіряти. Крім того, покази
свідка ОСОБА_7 спростовуються показами
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та поясненнями
відповідача.

Відповідно до ст. 229 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_8
вбачається, що остання була
сурдоперекладачем під час укладення
оспорбюваного правочину. Свідок
повністю підтвердила пояснення
третьої особи та відповідача очевидцем
яких була свідок після того, як
приїхала до нотаріуса. Так, свідок
показала, що на прохання відповідача
вона приїхала для здійснення
сурдоперекладу до нотаріальної
контори за що відповідач заплатила їй
100 грн. Свідок поспілкувалась з
позивачем, який наполягав на укладенні
саме договору дарування.Свідок
пояснила позивачу різницю між
договором дарування та договором
довічного утримання та можливість в
разі наявності між сторонами
відповідних домовленостей про
утримання, укладення саме договору
довічного утримання, а також про
наслідки укладення договору дарування,
зокрема що за договором дарування
відповідач не бере на себе обов'язків
щодо утримання позивача. Проте, позивач
про будь які умови та домовленості між
ним та відповідачем не казав та
наполягав на договорі дарування,
посилаючись на те, що відповідач є для
нього як рідна донька. Нотаріус склала
договір та на простих листах
роздрукувала примірники, які сторони
почали читати особисто, потім цей
договір читала сторонами свідок і на їх
прохання розтлумачувала незрозумілі
терміни. В подальшому нотаріус
роздрукувала цей же договір на бланку,
який свідок також прочитала сторонам.
Після підписання договору свідок та
сторони вийшли з нотаріальної контори
та розійшлися.

Суд вважає неспроможними доводи
представників позивача про те, що
свідок ОСОБА_8 могла невірно перекласти
та пояснити умови договору, оскільки не
є юристом за фахом і сприйняття
глухонімими зовнішнього світу, тим
більш також за відсутності юридичного
фаху відрізняється від сприйняття
людей, які не страждають відповідними
вадами. Так, свідок ОСОБА_8 має вище
освіту спеціальність дефектологія, з
1988 року працює вчителем у школі для
глухонімих та має вищу категорію, а
отже у суду відсутні підстави вважати,
що ОСОБА_8 зробила не вірний переклад
тексту договору дарування, не вірно
пояснила його правову природу, зміст та
наслідки укладення. Крім того, на
прохання представника позивача ОСОБА_8
в судовому засіданні пояснила різницю
між договором дарування та договором
довічного утримання з юридичної точки
зору, що свідчить про те, що остання
кваліфіковано роз'яснила позивачу
відповідні обставини.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність доказів окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про те, що в судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження доводи
позивача про те, що на момент укладення
оспорюваного правочину існували
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину. Зокрема, що
укладаючи договір дарування квартири,
позивач помилився щодо природи цього
правочину, оскільки мав на меті
укладення договору довічного
утримання, відповідно до якого він
передає відповідачу у власність
квартиру, а відповідач надаватиме йому
матеріальну допомогу, сплачувати
комунальні послуги, купувати ліки та
здійснювати за ним догляд тощо.

Так, суд вважає, що в судовому засіданні
достовірно встановлено, що позивачу
було роз'яснено та зрозуміло зміст
договору дарування, його правову
природу, наслідки його укладення, в
якому відсутні умови щодо утримання
позивача, зокрема його порядку,
розмірутощо, а розрахунок позивача на
одержання користі від вчиненого
правочину, зокрема як пояснює позивач
утримання останнього,не має правового
значення для визнання правочину не
дійсним з підстави передбаченої ст. 229
ЦК України.

Крім того, суд вважає, що позивачем
надавалися не об'єктивні пояснення,
зокрема щодо часу укладення договору,
де позивач зазначив, що останній
укладався вночі, тоді коли згідно
документу, час укладення оспорюваного
правочину був близько вісімнадцятої
години вечора. Крім того, позивач
стверджує що не знає українську мову,
якою в свою чергу викладений договір
дарування, проте згідно копії
довіреності наданої представнику
власноручно виклав короткий текс саме
українською мовою, незважаючи на
наявність помилок і в тексті зазначено,
що зміст довіреності позивачем
схвалено, що також свідчить про
розуміння позивачем української мови
/а.с. 41/.

Крім того, суд вважає за необхідне
окремо звернути увагу на те, що свідком
ОСОБА_7, яка є цивільною дружиною
позивача, не спростовувалося, що у
подарованій квартирі останнього
проживають інші особи, як пояснила
свідок родичі позивача, що свідчить про
те, що сам позивач має інше житло,
зокрема проживає із ОСОБА_7, з якою
прожив 42 роки. Також, в судовому
засіданні не встановлено, що позивач
або його цивільна дружина потребують
стороннього догляду, утримання,
грошової допомоги тощо, що дало б
підстави вважати, що при укладенні
оспорюваного правочину позивач
розраховував на відповідне утримання і
підтверджувало б покази свідка з цього
приводу.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 61,79, 88, 209, 212-218 ЦПК України,

ст. 229 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду м.
Києва через Дарницький районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: