У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права
власності на частку у спільному майні
зі сплатою грошової компенсації
вартості цієї частки, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Нововолинського міського суду
Волинської області від 24 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 5 червня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася з
позовом до

ОСОБА_7 про припинення права власності
на частку у спільному майні зі сплатою
грошової компенсації вартості цієї
частки.

Позивач посилалася на те, що вона та
ОСОБА_7 успадкували по 1/2 частині
квартири АДРЕСА_2, після смерті їхньої
матері ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач проживає у вищевказаній
квартирі і при цьому чинить перешкоди у
користуванні належною їй частиною
майна. ОСОБА_7 не погоджується на жодні
запропоновані нею варіанти поділу
квартири та не реагує на її письмові
звернення. Вона, попри те, що не
користується своєю власністю, вимушена
сплачувати половину комунальних
платежів. Крім того, поділити спірну
квартиру на два ізольовані приміщення
неможливо, так як квартира двокімнатна
і вхід в одну з житлових кімнат
проходить з кухні квартири. ОСОБА_7,
крім 1/2 частки у спірній квартирі на
праві приватної власності належить
частина нерухомого майна - квартири
АДРЕСА_1.

Позивач вважала, що оскільки спільне
володіння та користування майном
(квартирою) є неможливим і припинення
права власності відповідача на належну
йому частину квартири не завдасть
істотної шкоди його інтересам, тому є
всі підстави для припинення права
власності останнього у спільному майні
- на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, зі
сплатою йому грошової компенсації
вартості його частки.

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від

24 квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 5 червня 2014 року, позов
ОСОБА_6 задоволено частково. Припинено
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_7, зі
стягненням на його користь з ОСОБА_6
вартості цієї частки у розмірі
84 896 грн. внесеної нею на
депозитний рахунок суду згідно
квитанції № 50/66 від
19 квітня 2014 року. Визнано за ОСОБА_6
право власності на 1/2 частину спірної
квартири. Вирішено питання про судові
витрати. У задоволенні решти позовних
вимог −? відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
із ухваленням нового рішення у справі
про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржувані у справі судові рішення
вказаним вимогам не відповідають.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2
належить на праві спільної часткової
приватної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а
саме кожному з них належить по 1/2
частині вищевказаного нерухомого
майна - двокімнатної квартири
загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею
27, 7 кв.м, що підтверджується
копією витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а.с. 6) та
копією технічного паспорта (а.с. 7-8).

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули права
власності по 1/2 частині кожний у
квартирі АДРЕСА_2 у порядку спадкування
за заповітом після смерті їхньої
матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом також встановлено, що крім
вищевказаної квартири,
ОСОБА_7 є співвласником іншої квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 42
від 11 березня 2014 року
визначено вартість квартири АДРЕСА_2,
яка становить 169 792 грн. 34 коп. (а.с. 42-48).
Копією пропозиції (а.с. 9) та поштовим
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а.с. 10) підтверджується,
що позивач зверталася до відповідача
щодо мирного врегулювання питання
володіння та розпорядження спільним
майном, однак відповіді не отримала.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 несе
половину витрат по утриманню спірної
квартири, сплачує комунальні платежі
(а.с. 16-24), проте позбавлена можливості
реально користуватися належною їй
частиною майна, оскільки ключів від
спільної квартири у неї немає, і у ній
проживає син відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги та
припиняючи право власності ОСОБА_7 на
частку у спільному майні, зі стягненням
з позивача на користь відповідача
відповідної грошової компенсації, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, дійшов висновку, що
вимоги ОСОБА_6 ґрунтуються на
положеннях ст. 365 ЦК України та повністю
доведені, а спільне користування
квартирою через неприязні стосунки між
сторонами є неможливим, до того ж таке
припинення не завдасть істотної шкоди
відповідачу.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Отже, судами встановлено, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 належить на праві спільної
часткової приватної власності по 1/2
частині квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є
неподільною; 3) спільне
володіння і користування майном є
неможливим; 4) таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті
вбачається, що припинення права особи
на частку в спільному майні
допускається за наявності будь-якого з
передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК
України умов та з урахуванням того, чи
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї. Висновок про істотність
шкоди, яка може бути завдана
співвласнику, вирішується в кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи та об'єкта, який є
спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій
позиції Верховного Суду України,
викладеній у постанові Верховного суду
України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11,
який в силу ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для усіх судів України.

Дійшовши висновку про припинення права
власності ОСОБА_7 на частку у спільному
майні, суди у порушення ст. ст. 213, 214, 303,
315 ЦПК України, не перевірили належним
чином чи таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам відповідача,
оскільки зазначаючи, що він є
співвласником квартири за іншою
адресою не врахували, що його частка
становить лише ј частину.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду і цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від

24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Волинської області від

5 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.А. Макарчук А.О. Леванчук А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Головуючий
Судді: