Справа № 359/5419/14 Головуючий у І
інстанції Яковлєва Л.В.Провадження №
22-ц/780/6617/14 Доповідач у 2
інстанції ГолубКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька
К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря
Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа :
Любарецька сільська рада
Бориспільського району Київської
області про встановлення порядку
користування житловим будинком та
виділ у натурі часток земельних
ділянок, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач
пред»явив в суді названий позов,
посилаючись на те, що рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
за позивачем та відповідачем у даному
спорі визнано право власності, крім
іншого, по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1;
по 1/2 частині земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства загальною площею 0,249 га.,
що розташована в с. Любарці
Бориспільського району Київської
області (державний акт КВ № 043220); по 1/2
частині земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку загальною площею 0,25 га., що
розташована в с. Любарці
Бориспільського району Київської
області (державний акт КВ № 043219).

В цій частині рішення суду першої
інстанції від 15.10.2013 року рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 24.02.2014 року залишено без змін.

Через напружені стосунки з
відповідачем, відсутність взаємної
згоди щодо порядку користування
вищевказаним майном, позивач просив
суд встановити порядок користування
будинком, а саме : 1) виділити позивачу
у користування - кухню площею 19,7 кв.м.,
житлову кімнату площею 11,3 кв.м.,
вітальню площею 26,1 кв.м., що розташовані
на першому поверсі будинку, загальною
площею 57,1 кв.м. Відповідачу виділити у
користування - прихожу площею 20,3 кв.м.,
коридор площею 4,4 кв.м., житлову кімнату
площею 14,3 кв.м., що розташовані на
мансардному поверсі будинку, загальною
площею 39,0 кв.м.

Залишити у спільному користуванні -
приміщення веранди площею 10,5 кв.м.,
східцевої площею 5,4 кв.м., котельні
площею 7,7 кв.м., санвузол площею 7,0 кв.м.,
що розташовані на першому поверсі
будинку;

2) виділити в натурі на визнати право
власності позивача на : 1/2 частину
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
загальною площею 0,249 га., що розташована
в с. Любарці Бориспільського району
Київської області (державний акт КВ №
043220) та на 1/2 частину земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
жилого будинку загальною площею 0,25 га.,
що розташована в с. Любарці
Бориспільського району Київської
області (державний акт КВ № 043219).

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 жовтня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає,
що судом першої інстанції
безпідставно відмовлено у задоволенні
позову про встановлення порядку
користування будинком виходячи з того,
що до будинку були самочинно
добудовані веранда, котельна,
прибудова та мансарда . Позивач вважає,
що ці приміщення є приналежністю
головної речі (будинку), а тому не
можуть бути віднесенні до самочинного
будівництва. Крім того, звертає увагу
на те, що рішенням Бориспільського
міськрайонного Київської області,
залишеним без змін рішенням
апеляційного суду Київської області в
частині поділу будинку та земельних
ділянок за сторонами були визнані
ідеальні частки у праві власності на
будинок при наявності самочинно
проведених добудов. Таким чином,
відмовивши у задоволенні позову в
частині встановлення порядку
користування будинком, суд першої
інстанції, на думку позивача поставив
під сумнів вказані рішення судів, які
набрали законної сили.

Також не погоджується з рішенням суду
в частині відмови у поділі в натурі
земельних ділянок. Щодо земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства, позивач
вважає, що у суду взагалі не було
підстав для відмови у її поділі,
оскільки на ній не розташований жилий
будинок.

Щодо поділу земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, позивач також не
погоджується із зазначеними судом
підставами для відмови у її
задоволенні, а саме відсутність поділу
будинку в натурі. Вважає, що він як
співвласника нерухомого майна має
право обирати порядок користування і
володіння ним, а саме залишити будинок
в спільній частковій власності, а
земельну ділянку поділити в натурі,
оскільки це окремі об»єкти права
власності.

На підставі викладеного, в апеляційній
скарзі позивач просив суд скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким в позов
задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони з 02 червня 1976 року перебували у
зареєстрованому шлюбі. Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
18 листопада 2011 року шлюб між ними
розірвано.

12 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено договір ВАС № 652262, згідно
якого остання придбала житловий
будинок з господарчими та побутовими
будівлями і спорудами за АДРЕСА_1. В
договорі вказано, що на приватизованій
земельній ділянці розміром 0,499 га.
розташований житловий будинок,
зазначений в інвентарній справі
літерами «А-І», житловою площею
розміром 38,1 кв.м., господарчі та
побутові будівлі і споруди : вбиральня
-«Б», сарай - «Г», навіс - «Ж», літня кухня
- «М», льох - «Н», криниця - «О», криниця -
«К», замощення - «NІ», огорожа - «N» (а.с. 47,
64).

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 19
лютого 2003 року за № 60926 вбачається, що
право приватної власності на вказаний
будинок зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 48).

Згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії КВ
№ 043220 від 11.10.2004 року ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки № 512 від 12.02.2003 року належить
земельна ділянка площею 0,249 га., що
розташована в с. Любарці, Любарецька
сільська рада, Бориспільський район
Київської області, цільове призначення
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
(а.с.16).

Згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії КВ
№ 043219 від 11.10.2004 року ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки № 512 від 12.02.2003 року належить
земельна ділянка площею 0,250 га., що
розташована в с. Любарці, Любарецька
сільська рада, Бориспільський район
Київської області, цільове призначення
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку (а.с.17).

15 жовтня 2013 року Бориспільським
міськрайонним судом Київської області
ухвалено рішення у цивільній справі №
1005/4369/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя,
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ спільного майна
подружжя, за позовною заявою третіх
осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, які заявили
самостійні вимоги на предмет спору про
визнання права власності на майно (а.с.
5-8).

Даним рішенням суду за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
визнано право власності, крім іншого,
по 1/2 частині в будинку АДРЕСА_1; по 1/2
частині земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
загальною площею 0,249 га., що розташована
в с. Любарці Бориспільського району
Київської області (державний акт КВ №
043220) та по 1/2 частині земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
жилого будинку загальною площею 0,25 га.,
що розташована в с. Любарці
Бориспільського району Київської
області (державний акт КВ № 043219). Крім
іншого, вказаним рішенням встановлено,
що в будинку АДРЕСА_1 самовільно
проведено реконструкцію та перебудову,
а саме : добудовано веранду «а-2»,
котельню «а-3», прибудову «А-1» та
мансарду «А»-1», внаслідок чого змінена
внутрішня житлова площа і складає :
житлова площа - 51,7 кв.м., загальна - 126,7
кв.м. (а.с.6).

Наявність самочинної перебудови
будинку підтверджується і
повідомленням «Бюро технічної
інвентаризації» Бориспільської
районної ради від 21.02.2012 року за № 368,
яке приєднано до матеріалів справи
представником позивача (а.с. 105).

Разом з тим, наведена обставина, щодо
наявності самочинного будівництва,
реконструкції та прибудови у
вищевказаному будинку, також визнана
та підтверджена в судовому засіданні
представниками позивача та
відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що до
складу приміщень, порядок користування
якими просить встановити позивач,
віднесено веранду «а-2», котельню «а-3»,
прибудову «А-1» та мансарду «А»-1», які є
самочинним будівництвом .

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині поділу в натурі земельних
ділянок, суд першої інстанції виходив з
того, що на земельних ділянках, в яких
позивач просить виділити в натурі по 1/2
частині, розташовано спірний будинок .
Виділення в натурі частини земельної
ділянки прямо пов'язано з виділенням в
натурі часток в будинку або
встановленням порядку користування
ним між позивачем та відповідачем. Як
вже встановлено судом, частки
співвласників у вказаному будинку в
натурі не виділені, а порядок
користування ним не встановлений та не
погоджений.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику
належить право володіння, користування
й розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу
України право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування
тієї частини спільного майна в
натурі, яка відповідає його частці у
праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012
року право власності на самочинно
збудовані житлові будинки, будівлі,
споруди, інше нерухоме майно не
набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці. Це
майно не є об'єктом права власності,
воно не може бути предметом поділу та
встановлення порядку користування в
судовому порядку; на нього не може бути
звернено стягнення за виконавчими
документами, у тому числі продаж його з
прилюдних торгів.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, позивач просить встановити
порядок користування самочинно
збудованими приміщеннями, що
суперечить наведеним вище нормам
Цивільного кодексу України.

Судова колегія не може погодитись із
доводами апеляційної скарги в тій
частині, що оскільки рішенням суду
було визнане право власності на
половину будинку, в тому числі і на
самочинно збудовані приміщення, то
цим самим це самочинно будівництво
було узаконене і власники будинку
можуть ним розпоряджатись.

Виходячи із загальних засад Цивільного
кодексу України, а саме ст.. 331, 334 , право
власності на нерухоме майно, яке
підлягає державній реєстрації, виникає
з дня такої реєстрації.

Із матеріалів справи не вбачається, що
позивач зареєстрував за собою право
власності на половину житлового
будинку, а тому він безпідставно
стверджує про те, що набув право
власності на половину житлового
будинку, який має самочинні прибудови.
Позивач набув право власності лише на
половину будинку, який був набутий в
період шлюбу з відповідачем в тих
розмірах, який мав будинок на час його
набуття. Без легалізації самочинного
будівництва співвласниками будинку,
будинок з врахуванням самочинного
будівництва не може бути
зареєстрований за двома
співвласниками.

Таким чином, судова колегія
погоджується із висновками суду в тій
частині, що не може бути встановлений
порядок користування житловим
будинком з врахуванням самочинно
збудованих приміщень.

Стосовно доводів апеляційної скарги
про те, що суд безпідставно відмови у
задоволенні позову про поділ земельних
ділянок в натурі.

Судова колегія погоджується із тим, що
позивач, як співвласник може отримати в
натурі належну йому частку земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства. Разом із тим,
виділ цієї частки можливий лише на
підставі висновків експертизи, яка в
справі не була проведена, оскільки суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні клопотання позивача про її
проведення.

Судова колегія роз'яснила позивачу та
його представнику про їх право заявити
відповідне клопотання при розгляді
справи в апеляційному суді, але вони не
скористалися наданим їм законом правом
надавати в апеляційному суді нові
докази, які не були надані в суді першої
інстанції з поважних причин.

Щодо поділу земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, судова колегія
погоджується із висновком суду.
Житловий будинок, який знаходиться на
земельній ділянці на час ухвалення
рішення знаходився у спільній
частковій власності . Части сторін в
будинку в натурі не виділені. Будинок
безпосередньо пов»язаний із земельною
ділянкою, тобто земельна ділянка, яка
підлягає поділу знаходиться також під
будинком. Таким чином при поділі
земельної ділянки в натурі без поділу
будинку в натурі, неможливо визначити
яка частина земельної ділянки під
будинком кому із співвласників
підлягає виділенню. В такому випадку
між співвласниками земельної ділянки
може бути лише визначений порядок
користування земельною ділянкою.

Отже, враховуючи викладене, рішення
суду першої інстанції було ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, обґрунтовано
викладених в судовому рішенні.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді