Олевський районний суд Житомирської
Справа № 287/211/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Олевськ

Олевський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді Ковальчука
М.В

з участю секретаря Дворак
Г.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Олевську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання інформації недостовірною та
спростування її,-

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача про
захист гідності, честі, ділової
репутації та стягнення моральної
шкоди.

30 жовтня 2014 року позивач уточнив
позовні вимоги і просив суд визнати
недостовірною інформацію відносно
нього, поширену 10.04.2014 р. в словесній
формі на сесії Олевської районної ради
депутатом від ВО «Батьківщина» ОСОБА_2,
як таку, що не відповідає дійсності і
порочить його гідність, честь, та
ділову репутацію, а саме твердження :-
«... в зв'язку з тим, що ви особисто
возили дітей за гроші на майдан...», « У
нас є записи, є свідчення цих дітей, що
ви возили...».

Зобов'язати депутата Олевської
районної ради від ВО «Батьківщина»
ОСОБА_2 не пізніше наступної сесії
Олевської районної ради від дня
набрання рішенням у даній справі
законної сили публічно спростувати
інформацію, вказану вище,

шляхом звернення з офіційною заявою на
сесії наступного змісту: « 10.04.2014 р.
мною, депутатом від ВО «Батьківщина»
ОСОБА_2, на сесії Олевської районної
ради в словесній формі була
оприлюднена недостовірна інформація,
що ОСОБА_1 особисто возив дітей за гроші
на майдан і що у мене є записи та
свідчення цих дітей. Повідомляю, що ця
інформація не відповідає дійсності і є
неправдивою.»

Крім того, просив суд стягнути з
відповідача моральну шкоду у розміри 1
гривни.

Позивач в судовому засіданні вимоги
позовної заяви підтримав і просить суд
задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні не
заперечив сам факт висловлення своєї
думки та критичного висловлювання,
однак вважаючи такі висловлювання
оціночними судженнями, просив
відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
свідків , дослідивши матеріали справи,
дійшов висновку про необґрунтованість
заявлених вимог.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є
депутатами Олевської районної ради і
позивач ОСОБА_1 обіймає посаду
керуючого справами виконавчого
апарату Олевської районної ради.

10.04.2014 року депутатом від ВО
«Батьківщина» ОСОБА_2, на сесії
Олевської районної ради в словесній
формі була висловлена інформація, що
керуючий справами виконавчого апарату
Олевської районної ради ОСОБА_1
особисто возив дітей за гроші на майдан
і що у відповідача є записи та
свідчення цих дітей.

Ця обставина доведена належними та
допустимими доказами і визналась
відповідачем.

Судом визнано, що таке
висловлювання не містить наклепу,
образи, це є думкою відповідача та його
критичною оцінкою дій позивача, як
публічної особи.

Статтею 34 Конституції України
передбачено, що кожному гарантується
право на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань. Кожен має право вільно
збирати, зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в іншій спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей.

Судом встановлено, що позивач є
публічною особою - депутатом районної
ради та працює на посаді керуючого
справами виконавчого апарату
Олевської районної ради.

Відповідно до Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на 872-му засіданні Комітету Міністрів
Ради Європи, а також рекомендації, що
містяться у Резолюції 1165 (1998)
Парламентської Асамблеї Ради Європи
про право на недоторканість приватного
життя публічними фігурами є особи, які
обіймають державні посади і
(або)користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі). При цьому зазначені
діячі та особи неповинні мати більшого
захисту своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами. У зв'язку з
цим, межа допустимої критики щодо
політичного діяча чи іншої публічної
особи є значно ширшою, ніж окремо
пересічної особи. Публічні особи
неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

За нормою ст.30 Закону України «Про
статус депутатів місцевої ради»
депутат місцевої ради не несе
відповідальності за виступи на
засіданнях ради та її органів, за
винятком відповідальності за образу чи
наклеп.

Згідно зі ст.277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Відповідно до ст. 10 «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод» кожен має право на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ «Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод»
(далі - Конвенція) та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Лінгенс проти Австрії"
(1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного ст. 10
Конвенції.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України в п. 19 постанови "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи" N 1 від 27 лютого 2009 року,
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до частини другої статті 47 1
Закону України "Про інформацію"
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Вимога щодо доведення правдивості
оціночного судження є неможливою та
порушує свободу вираження поглядів та
думки. Люди мають право мати думки та
висловлювати їх вільно з питань, які
становлять їх інтерес, думки, які дехто
чи навіть усі можуть вважати
перебільшеними, обмеженими або
упередженими, але думки, яких вони
чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій
практиці дотримується підходу щодо
захисту свободи вираження, вказуючи, що
свобода висловлювати свої погляди є
правом людини, визнаним у світі.
Свобода слова визнається цінною,
оскільки публічні обговорення є
можливим інструментом досягнення
суспільних цілей та вираження
особистих поглядів саме по собі є
людським благом пошуку істини,
досягнення справедливості, викриття
негативних тенденцій у суспільстві і
взаємовідносинах між людьми.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності ( на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобах масової
інформації, принижують її гідність,
честь і ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК та відповідним
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення
справи(стаття 37 Закону про пресу,
стаття 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Твердження позивача, що відповідач
поширив про нього недостовірну
інформацію не відповідають дійсності
та ґрунтуються на невірному сприйнятті
ним фактичних обставин.

Відповідно до наведеного суд вважає, що
висловлювання відповідача не містять
завідомо недостовірної інформації про
позивача та не порушують його
особистих немайнових прав, а отже не
завдали йому моральної шкоди.

На підставі викладеного, оцінюючи
докази в їх сукупності, заслухавши
пояснення сторін та свідків які не
змогли підтвердити чи спростувати те,
що позивач возив людей на майдан, суд
прийшов до висновку, що висловлення
відповідача відноситься до оціночних
суджень оскільки даний факт не
доведений, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки особи, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності, в зв'язку з чим позовні
вимоги є безпідставними та задоволенню
не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,208,209,2012-215, 218, 294 ЦПК
України суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
інформації недостовірною та
спростування її - відмовити.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 06 грудня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
Апеляційний суд Житомирської області
через Олевський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: М. В. Ковальчук