АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6092/14 Справа: №
639/6833/14-ц Категорія: «договірні
правовідносини» Головуючий 1
інстанції: Іванова І.В.
Доповідач: Малінська С.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 30 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що він є
власником житлового будинку з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1. 11 грудня 2012 року між ним та
відповідачем по справі ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
вказаного домоволодіння, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5

Оскільки даний правочин не був
направлений на створення юридичних
наслідків,то позивач з посиланням на ч.1
ст. 216 ЦК України просив визнати даний
договір купівлі-продажу недійсним.

В суді першої інстанції позивач
підтримав свої позовні вимоги ,
відповідач з позовом погодився.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 30 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права,просив скасувати постановлене по
справі рішення суду та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_3 у повному обсязі.

Апелянт вказує на те , що фактично між
сторонами укладено договір займу , а
вказаний будинок було передано в
забезпечення договору займу.

Борг на теперішній час повністю
позивачем повернуто відповідачу,
позивач продовжує проживати в своєму
будинку , сплачувати комунальні
послуги.

Таким чином , договір купівлі-продажу
не був направлений на створення
юридичних наслідків , а тому просив
визнати його недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 в заяві до
апеляційного суду Харківської області
вказує , що він з позовними вимогами
згоден , борг йому позивачем повністю
повернуто , останній продовжує мешкати
в своєму будинку АДРЕСА_1 , а тому
просить рішення суду першої інстанції
скасувати , ухвалити нове про
задоволення позовних вимог .

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 11
грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку з надвірним
будівлями, що розташований у АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований у
реєстрі за № 689.

Право власності на вказаний житловий
будинок з надвірними будівлями 17
грудня 2012 року було зареєстровано в КП
«ХМБТІ» за ОСОБА_4, що підтверджується
витягом про державну реєстрацію прав №
36768720 від 17 грудня 2012 року (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За правилами ч.1 ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до п.5 ст.203 ЦПК правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_3 зазначав, що укладений між
сторонами договір купівлі-продажу не
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, оскільки будинок
АДРЕСА_1 був предметом задатку на
забезпечення боргових зобов'язань
ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 Позивач на даний
час борг відповідачу повернув,
продовжує проживати у цьому будинку,
сплачує комунальні послуги. Дані
обставини не заперечувались
відповідачем .

Відповідно до ст. 11, ч. 1 ст. 61 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, які передбачають
рівність прав сторін щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки сторонами у справі не
заперечувався факт відсутності
дійсного наміру створити наслідки, які
зумовлені правочином, зокрема
договором купівлі-продажу, відсутня
його головна ознака - спрямованість на
встановлення, припинення цивільних
правовідносин, ці обставини не
підлягають доказуванню в рамках
положень ч. 1 ст. 61 ЦПК.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином є
фіктивним, що встановлено ч.1 ст.234 ЦК
України.

Укладаючи договір купівлі-продажу
будинку від 11 грудня 2012 року сторони
не бажали настання правових наслідків,
які б могли виникнути внаслідок
здійснення цього правочину, оскільки
позивач продовжує проживати у
вказаному будинку, сплачувати
комунальні послуги. Фактично ОСОБА_3 не
передав майно у власність ОСОБА_4, а
останній, в свою чергу, його не прийняв
і не сплатив певну грошову суму, що не
заперечується сторонами та дає
підстави вважати, що такий договір
купівлі-продажу не носить реальний
характер.

За правилами ч.2 ст.234 ЦК України
фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Оскільки сторони ніяких дій щодо
здійснення фіктивного правочину не
вчиняли, то підстав до застосування
наслідків його недійсності судова
колегія не вбачає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції на
зазначене уваги не звернув, що призвело
до неправильного вирішення спору.

Невідповідність висновків суду першої
інстанції обставинами справи є
підставою для скасування рішення суду
і ухвалення нового відповідно до п.3 ч.1
ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який
діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 30 липня 2014 року
скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, укладений 11 грудня 2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області
ОСОБА_5,зареєстрований в реєстрі за № 689
недійсним.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді