У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Львівського державного університету
фізичної культури, третя особа - ОСОБА_5,
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4,
поданою її представником ОСОБА_6, на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 6 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 13 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 1 грудня 2000 року вона працювала
у відповідача, в тому числі з 4 грудня 2002
року на посаді завідувача відділом
комплектування літератури бібліотеки.
Наказом № 169-к від 1 червня 2013
року її звільнено з займаної посади на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у
зв'язку зі скороченням чисельності та
штату працівників. Вважаючи своє
звільнення незаконним, оскільки її не
було ознайомлено з наказом про
внесення змін до штатного розкладу,
вона займала вищу посаду, ніж інші
працівники бібліотеки, мала великий
стаж роботи, а тому мала переважне
право на залишення на роботі, просила
поновити її на посаді завідувача
відділом комплектування літератури
бібліотеки, у разі відсутності такої
посади - на рівнозначній посаді;
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
сумі 29 297 грн 88 коп., 2 000 грн на
відшкодування моральної шкоди та
витрати на правову допомогу.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 6 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 13 червня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_6, просить скасувати зазначені
судові рішення та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою на іншу
роботу.

Порядок вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та порядок
врахування переважного права
працівника на залишення на роботі
встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, яке надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при
вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України
передбачено, що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що
звільнення позивача на підставі п.1 ст.
40 КЗпП України проведено у
відповідності до вимог КЗпП України.
При звільненні позивача адміністрація
підприємства пропонувала їй іншу
роботу в установі, від переведення на
яку остання відмовилася.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її
представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 6 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 13 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко