Справа № 362/5752/13 Головуючий у І
інстанції Ковбель М.М.Провадження №
22-ц/780/6405/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 52 08.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Київської міської
психоневрологічної лікарні №3, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання
неправомірними та скасування наказів
про накладення дисциплінарних
стягнень, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Київської міської
психоневрологічної лікарні № 3 (далі -
КМПНЛ №3) про визнання незаконним та
скасування наказів про застосування до
нього дисциплінарних стягнень,
посилаючись на те, що з 1998 року він
працює у відповідача та з 2009 року
обіймає посаду завідувача відділенням,
лікаря-психіатра відділення №6 КМПНЛ
№3. Наказами №30 від 05 березня 2013 року та
№41 від 21 березня 2013 року його
притягнуто до дисциплінарних стягнень
у виді догани. Вважає, що його
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності з порушенням порядку
застосування дисциплінарних стягнень,
тому просив визнати зазначені накази
незаконними та скасувати їх.

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до КМПНЛ № 3 про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку, посилаючись на
те, що наказом відповідача №637/п від 03
вересня 2013 року його звільнено з роботи
за систематичне невиконання без
поважних причин функціональних
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором, посадовою
інструкцією, правилами внутрішнього
розпорядку та колективним договором
КМПНЛ №3 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Оскільки його звільнення з роботи було
здійснено з порушенням вимог трудового
законодавства, ОСОБА_2, з урахуванням
уточнень позовних вимог, просив
визнати зазначений наказ незаконним,
поновити його на посаді завідувача
відділенням, лікаря психіатра
психотуберкульозного відділення № 6
(змішаного) з МБТ (+) та
мультирезистентним туберкульозом
легеневих форм КМПНЛ №3 та стягнути з
відповідача на свою користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 54 531 грн. 48 коп.

Ухвалою Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 22 жовтня 2013 року вказані справи за
позовами ОСОБА_2 об'єднано в одне
провадження (т.3, а.с.235).

Крім того, у жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до КМПНЛ № 3
про визнання незаконним наказу щодо
застосування до нього дисциплінарного
стягнення, посилаючись на те, що
наказом №87 від 13 серпня 2013 року його
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності та застосовано
дисциплінарне стягнення у виді догани.
Вважає, що відсутні підстави для
застосування до нього дисциплінарного
стягнення, а тому просив визнати
зазначений наказ незаконним та
скасувати його.

Ухвалою Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 жовтня 2013 року вказані справи за
позовами ОСОБА_2 об'єднано в одне
провадження (т.3, а.с. 275).

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року в позові ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити
повністю, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному
обсязі відповідає зазначеним вимогам
закону.

Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Згідно зі ст.147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
догана, звільнення.

До застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку (ст.149 КЗпП України).

Отже, у силу статей 147-149 КЗпП України
роботодавець має право застосувати до
працівника дисциплінарне стягнення за
неналежне виконання обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку.

Судом встановлено та підтверджується
наявними у справі доказами, що згідно з
наказом відповідача № 171/к від 05 жовтня
1998 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу
до КМПНЛ №3 та з 06 вересня 2010 року
обіймає посаду завідувача відділенням,
лікаря - психіатра відділенні №7, яке
наказом відповідача № 82 від 27 серпня 2012
року перейменоване у
психотуберкульозне відділення №6
(змішане) з МБТ (+) та мультирезистентним
туберкульозом легеневих форм (т.1,
а.с.237-238).

По справі встановлено, що наказом №30
від 05 березня 2012 року позивачу була
оголошена догана за порушення трудової
дисципліни під час виконання
функціональних обов'язків завідувача
відділенням, лікаря - психіатра щодо
організації праці підлеглого
медичного персоналу, яке виразилося у
тому, що за його розпорядженням молодші
сестри (санітарки - буфетниці) ОСОБА_5
та ОСОБА_6 у період з 01 січня 2013 року по
21 лютого 213 року безоплатно
працювали в їдальні відділення №6,
завідувачем якого є позивач, поза
межами їх робочого часу з 18 год. до 20
год. 40 хв. Однак ОСОБА_2 не надав
завчасно до адміністрації письмовий
рапорт про необхідність вирішення
питання щодо їх сумісництва з 01 січня
2013 року ( т.1. а.с.7).

Наказом №41 від 21 березня 2013 року
позивачу була оголошена догана за
порушення трудової дисципліни під час
виконання функціональних обов'язків
завідувача відділенням, лікарі -
психіатра, яке виразилося у
невиконанні позивачем усних
розпоряджень головного лікаря щодо
необхідності перевести та виписати
хворих, які не потребують лікування у
ввіреному йому психотуберкульозному
відділенні.

Невиконання розпорядження головного
лікаря КМПНЛ №6 від 27 лютого 2013 року
щодо надання головному лікарю
позивачем в термін до 01 березня 2013 року
інформації стосовного того, яким
пацієнтам психотуберкульозного
відділення, якою тривалістю та
загальною кількістю призначався
медикаментозний препарат «Абікса»,
таб.10 мг №28 в період з 01 січня 2012 року по
31 грудня 2012 року.

Невиконання розпорядження головного
лікаря КМПНЛ № 8 від 19 березня 2013 року
щодо відсутності заявки від позивача
на проведення у січні 2013 року
рентген-обстеження ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а
також щодо проведення ОСОБА_9 в КЗ КОР
«ОПНМО» діагностичного обстеження, яке
не передбачено угодою між лікарнями.

Невиконання розпоряджень заступника
головного лікаря з медичної частини №2
від 06 березня 2013 року щодо
надання письмових пояснень з приводу
виявлених недоліків при аналізі
історії хвороби №885 померлого ОСОБА_10

Невиконання розпоряджень заступника
головного лікаря з медичної частини №3
від 19 березня 2013 року «Про
термінове медикаментозне забезпечення
відділення №6», згідно з яким ОСОБА_2
зобов'язано терміново надати на
затвердження аргументовану вимогу про
отримання медикаментів, необхідних для
хворих відділення №6 та в термін до 15
год. 19 березня 2013 року
отримати протитуберкульозні препарати
(т.1, а.с.9).

Також наказом №87 від 13 серпня 2013 року
ОСОБА_2 оголошено догану за порушення
трудової дисципліни під час виконання
функціональних обов'язків завідувача
відділення, лікаря - психіатра, яке
виразилося у порушені позивачем
«Узагальненого стандарту оформлення
та правил ведення медичної карти
стаціонарного хворого в
психіатричному стаціонарі (форма №003/о)
в КМПНЛ №3)»; не забезпечені зберігання
документів, що містять відомості про
стан психічного здоров'я особи, чим
порушено ст.56 Закону України «Про
психіатричну допомогу»; знехтувані
системи заходів щодо дотримання умов
конфіденційності надання
психіатричної допомоги та режиму
збереження і доступу до медичної
документації; порушені належного
ведення медичної документації та
несвоєчасної здачі медичних карт до
архіву, що підтверджується висновком
постійно діючої комісії по перевірці
дотримання правил внутрішнього
розпорядку та стану трудової
дисципліни (т.1, а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про скасування зазначених
наказів, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що
вказані оспорювані накази про
оголошення доган позивачу прийняті
правомірно та з дотриманням строку і
порядку їх застосування, оскільки
наведені у наказах обставини свідчать
про неналежне виконання ним обов'язків,
визначених у його посадовій інструкції
та про порушення ним правил
внутрішнього трудового розпорядку.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції не дав правової
оцінки зазначеним наказам про
застосування дисциплінарних стягнень
у виді доган, є необґрунтованими.

Таким чином рішення суду в цій частині
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
позивач в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині фактично зводяться до
переоцінки доказів та висновків суду в
цій частині не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновками суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання неправомірним наказу про
звільнення, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, з наступних
підстав.

Відповідно до ст.43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

На підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірвано в
разі систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов`язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до нього застосовувалися
заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною 2 ст.149 КЗпП України
встановлено, що за кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. Заходами стягнення є догана
і звільнення (ч.1 ст.147 КЗпП України).

У пункті 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
роз'яснено, що у справах про поновлення
на роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з`ясовувати, у чому конкретно
проявилося порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ч.1 ст.40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3
ч.1 ст.40 КЗпП України суд повинен
з`ясовувати, чи передував
безпосередньо звільненню
дисциплінарний проступок, за який не
застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати його
вчинення систематичним невиконанням
працівником без поважних причин
обов`язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно з пунктом 23 зазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40
КЗпП України підставами працівник може
бути звільнений лише за проступок,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного чи громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов`язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку. У
таких випадках ураховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення не минуло більше одного
року.

Отже, чинним КЗпП України передбачено,
що підставою звільнення може бути лише
безпосереднє порушення трудової
дисципліни чи невиконання працівником
без поважних причин обов`язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, за наявності застосованого
й не втратившого юридичної сили за
давністю або не знятого заходу
дисциплінарного чи громадського
стягнення, а не фактична наявність
сукупності застосованих заходів
дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

По справі встановлено, що наказом № 637/п
від 03 вересня 2013 року ОСОБА_2 звільнено
на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України за
систематичне невиконання без поважних
причин функціональних обов'язків,
покладених на працівника трудовим
договором, посадовою інструкцією,
правилами внутрішнього розпорядку та
колективним договором КМПНЛ №3, яке
виразилося у тому, що він 03 вересня 2013
року відмовився від запропонованих
пояснень з приводу відпущення у
лікувальну відпустку хворого ОСОБА_11
та призначення йому препарату
«Клопіксол-депо» і за подібні
порушення протягом року до нього
застосовувались дисциплінарні
стягнення у виді догани (наказ №30 від 05
березня 2013 року, наказ №41 від 21 березня
2013 року, наказ №61 від 15 травня 2013 року
та наказ №87 від 13 серпня 2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи,
розпорядженням головного лікаря КМПНЛ
№3 від 03 вересня 2013 року
доручено заступнику головного лікаря з
медичної частини ОСОБА_12О отримати 03
вересня 2013 року пояснення від ОСОБА_2
щодо відпущення у лікувальну відпустку
хворого ОСОБА_11 та призначення йому
препарату «Клопіксол-депо»
(т.3, а.с.164).

З акту від 03 вересня 2013 року, складеного
заступником головного лікаря з
медичної частини, юрисконсультом КМПНЛ
№3 та завідуючим відділенням №5, видно,
що ОСОБА_2 відмовився надавати
пояснення по вказаним вище питанням
(т.3, а.с165).

При цьому, на звороті вказаного акту
ОСОБА_2 зазначив, що з метою надання
зазначених пояснень він попросив
історію хвороби ОСОБА_11, яку йому не
надали, а від надання зазначених
пояснень не відмовлявся.

Проте колегія суддів вважає, що сама по
собі відмова ОСОБА_2 від надання
пояснень, що підтверджується вказаними
вище актами, не є безпосереднім
порушенням трудової дисципліни чи
невиконання ним без поважних причин
обов`язків, покладених на нього
трудовим договором.

Посилання в оспорюваному наказі № 637/п
від 03 вересня 2013 року про звільнення
ОСОБА_2 на систематичне невиконання
позивачем без поважних причин
функціональних обов'язків, покладених
на нього трудовим договором, посадовою
інструкцією та правилами внутрішнього
трудового розпорядку КМПНЛ №3, не
заслуговують на увагу, оскільки
відмова позивача 03 вересня 2013 року від
надання пояснень не є безпосереднім
порушенням трудової дисципліни чи
невиконання ним без поважних причин
обов`язків, покладених на нього
трудовим договором та не свідчить у
розумінні положень ч.2 ст.149 КЗпП
України про наявність системи таких
порушень.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для звільнення ОСОБА_2
відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, а
тому наказ № 637/п від 03 вересня
2013 року про його звільнення, є
незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки позивача було звільнено
незаконно, то відповідно до ч.1 ст.235
КЗпП України він підлягає поновленню
на попередній посаді завідувача
відділенням, лікаря психіатра
психотуберкульозного відділення № 6
(змішаного) з МБТ (+) та
мультирезистентним туберкульозом
легеневих форм з 03 вересня 2013 року.

Суд першої інстанції при вирішенні
спору в цій частині в порушення вимог
ст.ст. 212-214 ЦПК України на вказані вище
вимоги закону та обставини уваги не
звернув та дійшов помилкового висновку
про те, що позивача звільнено
правомірно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Під час апеляційного розгляду справи
ОСОБА_2 подав письмове клопотання, в
якому просив стягнути з відповідача на
свою користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 03
вересня 2013 року по час ухвалення
рішення суду у розмірі 109 604 грн. 44 коп.,
виходячи з того, що його середньоденна
заробітна плата згідно довідки КМПНЛ
№3 від 25 жовтня 2013 року становить 293
грн. 06 коп. (т.5, а.с.259).

Відповідно до пункту 8 (абз.1) постанови
Кабінету Міністрів України №100 від
08 лютого 1995 року «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати»
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного заробітку на
число робочих днів. Середньоденна
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів.

З наявної в матеріалах справи довідки
КМПНЛ №3 від 14 жовтня 2013 року №1825
вбачається, що середньоденна заробітна
плата ОСОБА_2 за останні два місяці його
роботи перед звільненням за липень 2013
року і серпень 2013 року становить 275 грн.
19 коп. (т.3, а.с.41).

Колегія суддів вважає, що вказаний
розмір середньоденної заробітної
плати позивача є правильним, оскільки
порахований відповідно положень
пункту 8 (абз.1) постанови Кабінету
Міністрів України №100 від 08 лютого 1995
року «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати».

Тому посилання ОСОБА_2 на довідку КМПНЛ
№3 від 25 жовтня 2013 року, якою визначено
середньоденну заробітну плату у
розмірі 293 грн. 06 коп., є
необґрунтованими, оскільки цей розмір
порахований за останні 6 місяців роботи
позивача.

При визначенні розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу ,
який підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача, колегією суддів
проведено наступний розрахунок: 275 грн.
19 коп. Ч 318 робочих днів (з 04 вересня 2013
року по 08 грудня 2014 року) = 87 510 грн. 42
коп.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання неправомірними наказу про
звільнення, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду в цій частині
та ухвалення нового рішення про
часткове задоволення позову ОСОБА_2 з
наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає за
необхідне допустити негайне виконання
рішення апеляційного суду в частині
поновлення ОСОБА_2 на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу -
скасувати та ухвалити нове рішення в
цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Київської
міської психоневрологічної лікарні №3,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання
незаконним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - задовольнити
частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
головного лікаря Київської міської
психоневрологічної лікарні №3 від 03
вересня 2013 року № 637/п про звільнення
ОСОБА_2 з 03 вересня 2013 року за п.3 ст. 40
КЗпП України, завідувача відділенням,
лікаря психіатра психотуберкульозного
відділення № 6 (змішаного) з МБТ (+) та
мультирезистентним туберкульозом
легеневих форм за систематичне
невиконання без поважних причин
функціональних обов'язків покладених
на працівника трудовим договором,
посадовою інструкцією, правилами
внутрішнього розпорядку, колективним
договором Київської міської
психоневрологічної лікарні №3.

Поновити ОСОБА_2 з 03 вересня 2013 року на
посаді завідувача відділенням, лікаря
психіатра психотуберкульозного
відділення № 6 (змішаного) з МБТ (+) та
мультирезистентним туберкульозом
легеневих форм Київської міської
психоневрологічної лікарні №3.

Стягнути з Київської міської
психоневрологічної лікарні №3 на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 03
вересня 2013 року по 08 грудня 2014 року у
розмірі 87 510 (вісімдесят сім тисяч
п'ятсот десять) грн. 42 коп.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Допустити негайне виконання рішення
апеляційного суду в частині поновлення
ОСОБА_2 на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за один місяць.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді