У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Нагорняка В.А., Леванчука
А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Харківської міської ради, третя особа -
Служба у справах дітей Київського
району Управління служби у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання права користування житловою
площею та за зустрічним позовом
Харківської міської ради до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Комунальне
підприємство «Жилкомсервіс», Служба у
справах дітей Київського району
Управління служби у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
виселення з самоправно зайнятого
житлового приміщення, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 29 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Харківської міської
ради про визнання права користування
житловим приміщенням.

Позивачка посилалась на те, що з 2008 року
вона мешкає у квартирі АДРЕСА_1 разом зі
своїм неповнолітнім сином - ОСОБА_5, 1997
року народження. Вказувала на те, що
вселилась у вказану квартиру зі згоди
ОСОБА_6, який помер у 2011 році, ОСОБА_7, яка
померла у 2012 році, та ОСОБА_8, з
яким вона проживала у цивільному шлюбі
з 2008 року. Зазначала, що вони
проживали однією сім'єю, мали спільне
господарство, мали спільний бюджет, з
якого сплачували комунальні послуги та
квартплату, та опікувалися один одним.
У 2013 році ОСОБА_8 помер, після смерті
якого вона залишилася разом із
неповнолітнім сином проживати у
спірній квартирі, продовжуючи
сплачувати необхідні платежі.

У лютому 2014 року Харківська міська рада
звернулась до суду із зустрічним
позовом про виселення ОСОБА_4 та її
неповнолітнього сина зі спірної
квартири без надання іншого житлового
приміщення. Позивач посилався на те, що
ОСОБА_4 з неповнолітнім сином
самоуправно вселилася до спірної
квартири, без будь-яких документів, які
дають право на вселення у жиле
приміщення, ордер відповідачам не
видавався.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 16 липня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 та
її неповнолітнім сином право
користування житловою площею у
квартирі АДРЕСА_1, з подальшим
укладенням договору найму на зазначене
житлове приміщення. У задоволенні
зустрічного позову Харківської
міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 29 серпня 2014
року рішення Київського районного суду
м. Харкова від 16 липня 2014 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Зустрічний позов Харківської міської
ради задоволено.

Ухвалено виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
самоправно зайнятого приміщення
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 знаходиться в комунальній
власності територіальної громади м.
Харкова та перебуває на балансі в КП
«Жилкомсервіс».

На підставі ордера від 14 травня 1975 року
серії НОМЕР_1 у зазначену квартиру були
вселені ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
ОСОБА_8

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної
інстанції правильно виходив з того, що
письмової згоди чи будь-якої іншої
інформації на підтвердження того, що
наймачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 надавали
згоду на вселення ОСОБА_4 з її сином
ОСОБА_5 у спірну квартиру позивачкою не
надано, також не надано доказів ведення
ОСОБА_4 спільного господарства з
наймачами. Крім того, судом правильно
враховано, що ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 27 березня 2001 року належала частина
квартири АДРЕСА_2, яку вона продала 18
квітня 2001 року та на підставі договору
дарування від 17 червня 2001 року -
30/100 частини комунальної квартири
АДРЕСА_3.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку
про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
самоправно зайнятого приміщення
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновком суду апеляційної інстанції
та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги,
змісту оскаржуваного судового рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права при розгляді
даної справи судом апеляційної
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 29 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Нагорняк В.А. Леванчук
А.О. Маляренко А.В.