Справа № 381/2127/14-ц Головуючий у І
інстанції Зуй Т.С.Провадження №
22-ц/780/4238/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 58
УХВАЛА

Іменем України

9 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон неповнолітньої дитини без згоди
батька, та просила суд ухвалити рішення
про надання їй дозволу на виїзд ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон

до Російської Федерації, місто
Сакт-Петербург та АР Крим без дозволу
(згоди) батька дитини ОСОБА_2 на період з
01 червня 2014 року по 30 вересня 2014 року;
дозволити позивачці або її офіційному
представнику, без згоди батька дитини
оформлювати документи для тимчасового
виїзду або супроводу неповнолітнього
сина, а саме до Російської Федерації, на
період з 01 червня 2014 року по 30 вересня
2014 року; допустити негайне виконання
рішення та стягнути з відповідача
судові витрати, мотивуючи тим, що вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2, від якого мають
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею.
Відповідач відмовляється надавати
дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_2
ОСОБА_6 за кордон для відпочинку та
оздоровлення. Позивач родом з Росії,
батьки і родичі її живуть в Росії,
дитина потребує спілкування з
близькими та рідними, тому вона має
намір влітку 2014 року разом з сином
відвідати рідних в Росії, але її
колишній чоловік не надає згоди на
виїзд дитини.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 травня 2014
року позов задоволено частково.

Надано ОСОБА_3 дозвіл на виїзд ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Російської
Федерації м. Санкт Петербург та АР Крим
без дозволу (згоди) батька дитини
ОСОБА_2 на період з 7 липня по 25 серпня 2014
року.

Дозволено ОСОБА_3 або її офіційному
представникові без згоди батька ОСОБА_2
оформляти документи для тимчасового
виїзду або супроводу неповнолітнього
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, а
саме, до Російської Федерації на період
з 7 липня по 25 серпня 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат. В задоволенні решти позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 31
травня 2014 року відповідач через
представника за довіреністю ОСОБА_7
подав апеляційну скаргу, в якій просить
його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги зазначено, що відповідач ніколи
не відмовляв ОСОБА_3 у наданні дозволу
на виїзд дитини за кордон, тому він не
чинить жодних перешкод у цьому. Проте
вважає, що період, про який просила
позивач, суперечить чинному
законодавству Російської Федерації,
яке встановлює термін тимчасового
перебування в Росії не більше 90 діб
сумарно протягом кожного періоду в 180
діб. Окрім цього, рішенням виконавчого
комітету Фастівської міської ради йому
встановлено зустрічі з сином на літній
період по тижню щомісячно, а часткове
задоволення позову на такий період
призведе до порушення його права на
спілкування з сином та фактично
позбавить можливості брати участь у
вихованні сина. Крім того, ОСОБА_2
надіслав до апеляційного суду копію
нотаріально засвідченої заяви
датованою 24 червня 2014 року про згоду на
тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5
за межі України у проміжок часу з 7
липня 2014 року по 25 серпня 2014 року в
супроводі матері дитини ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення
представника відповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи вимоги ОСОБА_2, виходив
із доцільності надання дозволу на
виїзд дитини за кордон без згоди батька
у період з 7 липня по 25 серпня 2014 року,
оскільки це сприятиме якнайкращому
забезпеченню інтересів неповнолітньої
дитини, створенню належних
матеріально-побутових та
психологічних умов для виховання,
відпочинку, лікування, оздоровлення,
навчання та спілкування з родичами
дитини.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 14
жовтня 1989 року по 26 червня 2013 року. Від
шлюбу сторони мають неповнолітнього
сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце
проживання якого після розлучення, за
рішенням суду від 4 листопада 2013 року
визначено разом з матір'ю ОСОБА_3

Згідно даних копії свідоцтва про
народження позивачки убачається, що
остання народилася в Російській
Федерації (а.с.8).

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» та постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57 «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України» виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, і без згоди та супроводу
другого з батьків може бути дозволено
на підставі й рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», встановлено, що виїзд за межі
України громадян, які не досягли
16-річного віку, у супроводі одного з
батьків або у супроводі осіб, які
уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

У ст. 141 Сімейного кодексу України
визначена рівність прав і обов'язків
батьків відносно дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що в суду першої інстанції були
наявні всі правові підстави для
часткового задоволення позову про
надання дозволу виїзду дитини за
кордон із зазначенням конкретної
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі.

Визначаючи період, на який надається
дозвіл з 7 липня по 25 серпня 2014 року, суд
першої інстанції у відповідності до
вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України з'ясував
наявність обставин, якими позивач
обґрунтувала свій позов та вірно
вважав, що вона має намір піти у
відпустку з середини червня або в
липні, тому надання дозволу на більш
ранній період є недоцільним.

При цьому, період з 1 червня 2014 року по 30
вересня 2014 року, на який позивач
просила дозвіл, порушував би права
відповідача на спілкування з дитиною,
оскількизгідно рішення виконкому
Фастівської міської ради він має право
на спілкування з дитиною в літній
період по тижню щомісячно.

В той же час, судом було враховано й те,
що дитина відвідує школу, а навчальний
рік починається з 1 вересня 2014 року,
тому надання дозволу на виїзд дитини за
кордон до 30 вересня 2014 року негативно
вплинуло би на навчальний процес.

Таким чином, суд першої інстанції,
правомірно звернув увагу на доводи
відповідача щодо зазначення держави
прямування та часового проміжку
перебування на території країни, до
якої дозволяється виїзд дитини без
згоди батька, та вирішуючи спір, дійшов
обґрунтованого висновку, що часткове
задоволення позову в такому вигляді не
буде порушувати права ОСОБА_2 на
спілкування та участь у вихованні сина,
оскільки такий виїзд має
короткостроковий характер.

За таких обставин період виїзду
неповнолітнього ОСОБА_5 за кордон без
згоди батька та у супроводі матері, з 7
липня по 25 серпня 2014 року є достатнім
для відвідування родичів та
оздоровлення, а також відповідає
інтересам самої дитини та батька
дитини з огляду на положення ст. ст. 141,
153, 157 СК України.

Оскільки оформлення документів для
тимчасового виїзду або супроводу
неповнолітнього ОСОБА_2 за межі України
також прямо залежить від другого з
батьків, то в суду були всі підстави
надавити такий дозвіл позивачу або її
офіційному представникові.

Що ж стосується долученої нотаріально
засвідченої заяви ОСОБА_2 про згоду на
тимчасовий виїзд сина в проміжок часу,
що є предметом даного судового
розгляду, то така заява не може бути
прийнята до уваги судової колегії, адже
складена вона вже після ухвалення
судового рішення та не має правового
значення для правильного вирішення
справи.

Отже, докази та обставини, на які
посилається апелянт в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: