У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю сторін та
прокурора,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Прокурора м.
Рівного в інтересах Держави в особі
Рівненської міської ради на рішення
Рівненського міського суду від 29
жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Житлово-комунального
підприємства «Паркове» про визнання
права власності на гараж,

в с т а н о в и л а :

23 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ЖКП «Паркове» про визнання
права власності на гараж. В
обґрунтування позовних вимог зазначав,
що 9 серпня 2013 року він придбав у
відповідача нерухоме майно - гараж
АДРЕСА_1. При укладенні договору
сторонами було досягнуто згоди з усіх
істотних умов. Проте у подальшому
відповідач з невідомих йому причин від
його нотаріального посвідчення
відмовився.

Рішенням Рівненського міського суду
від 29 жовтня 2013 року договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 9
серпня 2013 року визнано дійсним. За
позивачем визнано право власності на
гараж АДРЕСА_1.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі Прокурор м. Рівного посилалася
на те, що норма частини другої статті 220
ЦК не застосовується щодо правочинів,
які підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, а тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Через це положення ч. 2 ст. 220 ЦК України
про можливість визнання договору
дійсним не поширюється на об'єкти
нерухомості, оскільки правочин з
об'єктом нерухомості підлягає
обов'язковому нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації.

Покликаючись на ці обставини, апелянт
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з його обґрунтованості.

Колегія суддів з таким висновком суду
першої інстанції погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до протоколу № 1129-н
конкурсної комісії РМУТМБ «Прайс» з
реалізації майна банкрута від 9 серпня
2013 року, договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 9 серпня 2013 року та
акту приймання-передачі нерухомого
майна від 9 серпня 2013 року позивач
ОСОБА_1 придбав у ЖКП «Паркове» гараж
АДРЕСА_1, за що заплатив відповідачу 23 000
грн. (а. с. 5-10).

Оскільки спірний договір
купівлі-продажу стосувався нерухомого
майна, він підлягав нотаріальному
посвідченню (ст. 657 ЦК України у чинній
редакції).

Проте цих вимог закону сторонами
дотримано не було, оскільки відповідач
від його нотаріального посвідчення
ухилився, що його представник визнав у
суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (у чинній
редакції) передбачено, що договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якою
позивач обґрунтовував свої вимоги,
якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Тому з урахуванням викладеного
місцевий суд, на переконання колегії
суддів, прийшов до цілком правильного
висновку про обґрунтованість позовних
вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги прокурора
про те, що правила ч. 2 ст. 220 ЦК України
щодо можливості визнання договору
купівлі-продажу дійсним чи укладеним (в
даному випадку про визнання права
власності на підставі такого договору)
не поширюється на об'єкти нерухомості,
оскільки момент вчинення такого
правочину, відповідно до положень ст.
ст. 640 ЦК України, пов'язується з
державною реєстрацією, а тому такий
правочин слід вважати неукладеним і
таким, що не породжує для сторін прав та
обов'язків щодо об'єктів нерухомості, а
також його посилання на роз'яснення п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» не заслуговують на увагу,
оскільки стосуються ст.ст. 640 та 657 ЦК
України в їх попередній редакції.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 313-315,
317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Прокурора м. Рівного
в інтересах Держави в особі
Рівненської міської ради відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
29 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: