ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого - судді
Цимбал І.К.

при секретарях - Пархоменко А.М.,
Горбань С.І., Єфремову В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Київської міської ради,
садового товариства «МИР», треті особи:
Головне управління земельних ресурсів
КМДА, ОСОБА_5, про визнання частково не
дійсним розпорядження КМДА та
державного акту на право власності,
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3, про витребування майна із
чужого незаконного володіння,
зобов'язання не чинити перешкод в
користуванні власністю, стягнення
моральної шкоди, позовом третьої особи
ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Київської
міської ради, садового товариства
«МИР», треті особи: Головне управління
земельних ресурсів КМДА, ОСОБА_3, про
визнання частково не дійсним
розпорядження КМДА та державного акту
на право власності, визнання права
власності на земельну ділянку -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, Київської
міської ради, садового товариства
«МИР», де є треті особи: Головне
управління земельних ресурсів КМДА,
ОСОБА_5, про визнання частково не
дійсним розпорядження КМДА та
державного акту на право власності,
посилаючись на те, що він придбав у
ОСОБА_4 будинок, який останній придбав у
ОСОБА_2 за договором купівлі -
продажу, будинок розташований на
земельній ділянці, яка на час продажу
не належала на праві власності
останньому або ОСОБА_4 Після укладення
правочину, ОСОБА_1 став проживати у
вказаному будинку, користуватися
земельною ділянкою, вступив у члени СТ
«МИР». В подальшому через тривалий час,
ОСОБА_1 дізнався, що після продажу йому
будинку, ОСОБА_2 подав документи для
приватизації земельної ділянки та
набув право власності на останню, на
якій в свою чергурозташований проданий
ОСОБА_1 будинок. Таким чином, ОСОБА_1
вважає, що ОСОБА_2 неправомірно отримав
на підставі розпорядження КМДА Ради
народних депутатів у приватну
власність земельну ділянку та в
подальшому державний акт на неї,
оскільки такі дії мали місце через
зловживання ОСОБА_2 своїми правами
та фактичне позбавлення власника
будинку ОСОБА_1, права на користування
земельною ділянкою на якій
розташований будинок. ОСОБА_2 фактично
продав будинок і не мав право
претендувати на земельну ділянку на
якій будинок розташований, адже при
здійснені такого продажу малося на
увазі і фактичний перехід права на
користування землею, що на той час не
можна було оформити юридично через
відсутність земельної ділянки у
користуванні або власності ОСОБА_2 або
ОСОБА_4, як зазначалось вище, а також
законодавчу заборону передачі
земельної ділянки у власність
іноземним громадянам яким є ОСОБА_1.
Отже, за таких обставин ОСОБА_1 вважає,
що права останнього порушені, у зв'язку
з чим звернувся до суду за даним
позовом.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, де є третя особа ОСОБА_3, про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, зобов'язання не
чинити перешкод в користуванні
власністю, стягнення моральної шкоди. В
обґрунтування позову ОСОБА_2,
посилається на те, що останній будучи
власником земельної ділянки не може
користуватися останньою, оскільки
ОСОБА_1 засіяв ділянку невідомими
рослинами, на вимогу представника
ОСОБА_2 про звільнення земельної
ділянки не реагує, погрожує розправою,
чим спричиняє моральну шкоду ОСОБА_2 та
його матері ОСОБА_6 Представник ОСОБА_2
зазначив, що можливо і був укладений
договір купівлі - продажу будинку і
можливо цей будинок розташований на
земельній ділянці належній ОСОБА_2,
проте це не може впливати на право
власності на земельну ділянку належну
ОСОБА_2

Третя особа ОСОБА_5 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Київської
міської ради, садового товариства
«МИР», треті особи: Головне управління
земельних ресурсів КМДА, ОСОБА_3, про
визнання частково не дійсним
розпорядження КМДА та державного акту
на право власності, визнання права
власності на земельну ділянку. В
обґрунтування позову ОСОБА_5
посилається на те, що у зв'язку із
затвердженням мирової угоди між нею та
ОСОБА_1, вона отримала у власність
належний останньому будинок, право
власності на якій відповідно до ухвали
суду, мала зареєструвати за власний
кошт. Проте, право власності ОСОБА_5
зареєструвати не може, оскільки таке
право на земельну ділянку належить
ОСОБА_2 В свою чергу, ОСОБА_5 вважає, що
після набрання чинності ухвалою суду
про затвердження мирової угоди і
отримання у власність будинку ОСОБА_1,
який розташований на земельній ділянці
належній ОСОБА_2, ОСОБА_5 набула права
власності на земельну ділянку
відповідно до чинного закону, у зв'язку
з переходом права власності на
нерухоме майно і у зв'язку з чим просить
визнати за нею таке право, а
розпорядження КМДА про передачу ОСОБА_2
земельної ділянки та державний акт на
право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку визнати не дійсними, зокрема й
з підстав на які посилається ОСОБА_1 у
пред'явленому ним позові.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_5 позови
останніх підтримав, просив
задовольнити.

Представник ОСОБА_2 позовні вимоги
останнього підтримав та просив
задовольнити. Проти задоволення позову
ОСОБА_1 та ОСОБА_5представник ОСОБА_2
заперечував, посилаючись на те, що
представником ОСОБА_1 ОСОБА_5не надано
юридичного обґрунтування підстав, для
визнання недійсним розпорядження КМДА
Ради народних депутатів про передачу
ОСОБА_2 земельної ділянки та державного
акту на неї. Зокрема, представником
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не зазначено в чому
полягають порушення при винесенні та
видачі вказаних документів
зазначеними органами, яка процедура
порушена і, що юридично перешкоджало
винесенню рішення та видачі державного
акту.

Київська міська рада будучи належним
чином повідомленою про час та місце
розгляду справи представника в судове
засідання не направила, про поважність
причин неявки представника суд не
повідомила та не просила розглянути
справу у відсутність представника, у
зв'язку з чим суд вважає причини неявки
представника Київської міської ради
неповажними і за можливе розглянути
справу у відсутність представника
останньої, проти чого не заперечували
присутні учасники процесу.

Cадове товариство «МИР», просило
розглянути справу у відсутність
представника останнього, позовні
вимоги ОСОБА_1 підтримало.

Головне управління земельних ресурсів
КМДА просило розглянути справу у
відсутність представника останнього
/а.с. 40 - 41/.

ОСОБА_3 проти задоволення позову ОСОБА_1
та ОСОБА_5 заперечувала та просила
задовольнити позов ОСОБА_2 В свою чергу,
ОСОБА_3 пояснила, що про договір купівлі
продажу будинку укладений її сином з
ОСОБА_1 нічого не знає, протягом
шістнадцяти років не займалась
питанням земельної ділянки, оскільки
працювала, а зараз вийшла на пенсію та
бажає користуватися земельною
ділянкою сина. Проте, ОСОБА_1 засадив
ділянку невідомими рослинами, що
перешкоджає їй користуватися землею.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
витребувані матеріли цивільних справ
№ 753/3137/13; 2/753/3179/13; № 753/3122/13; 2/753/3170/13, суд
вважає встановленими наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно копіїдоговору купівлі - продажу
від 16.07.1997 року, реєстраційний № С9745/6936
укладеного брокерами брокерської
контори № 679 на Київські універсальній
біржі за дорученням продавця та
покупця, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_7
садовий будинок (дачу) АДРЕСА_1 /а.с. 11/.

Згідно копії договору купівлі - продажу
від 15.01.1999 року, реєстраційний

№ Е4867/0119 укладеного брокерами
брокерської контори № 6730 на Київські
універсальній біржі за дорученням
продавця та покупця, ОСОБА_2 продав
ОСОБА_4 садовий будинок (дачу) АДРЕСА_1
/а.с. 6/. Вказаний договір зареєстрований
у КМБТІ.

Згідно копії договору купівлі - продажу
від 21.04.1999 року, реєстраційний № Н-2109/99
укладеного брокерами брокерської
контори № 730 на Київські універсальній
біржі за дорученням продавця та
покупця, ОСОБА_1придбав у ОСОБА_4
садовий будинок (дачу) АДРЕСА_1 /а.с. 11/.
Вказаний договір зареєстрований у
КМБТІ.

Вказані договори купівлі - продажу не
оспорювані та є чинними.

Згідно копії довідок СТ «МИР» ОСОБА_1 є
членом садового товариства з 20.06.1999
року /а.с. 12/ і згідно заяви СТ «МИР»/а.с.
176/, користується земельною ділянкою на
якій розташований будинок (дача)
АДРЕСА_1(далі - будинок).

13.02.1998 року розпорядженням КМДА Ради
народних депутатів від 13.02.1998 року № 290
(далі - розпорядження) ОСОБА_2 була
передана у приватну власність земельна
ділянка площею 0,0633 га. розташована на
території АДРЕСА_1 для ведення
садівництва (далі - земельна ділянка),
що підтверджується копією державним
акту на право призваної власності на
землю виданого ОСОБА_2 04.08.1999 року /а.с.
34/.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 17 Земельного
Кодексу України від 18.12.1990 року який
діяв на час винесення
оспорюваногорозподярдження, передача
земельних ділянок у колективну та
приватну власність провадиться Радами
народних депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними
(міськими)землевпорядним,
природоохоронним і
санітарниморганами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

Відповідно до п. 1порядку передачі
земельних ділянок у приватну власність
громадянам
Українизатвердженогонаказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах 15.02.1993 № 10
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 26 лютого 1993 р. за № 7
(далі - порядок), який діяв на час
винесення оспорюваного розпорядження,
у приватну власність, згідно з Декретом
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992
року № "Про приватизацію земельних
ділянок", громадянам України
передаються безплатно земельні
ділянки, надані їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва і обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель (присадибна ділянка),
садівництва, індивідуального дачного і
гаражного будівництва.

Відповідно до п. п. 3 - 5 порядку,передача
у приватну власність земельних
ділянок, що були раніше надані
громадянам, провадиться відповідними
Радами народних депутатів за місцем
розташування цих ділянок.

Зазначені земельні ділянки
передаються безплатно у приватну
власність на підставі матеріалів, що
підтверджують їх розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо), і заяв громадян.

Відповідні Ради народних депутатів
перевіряють обґрунтованість заяв
громадян та матеріалів у місячний
строк і приймають відповідне рішення.
Право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
вищезазначених цілей, посвідчується
відповідною Радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-обліковому документі - Книзі
реєстрації громадян, яким безплатно
передано земельні ділянки у приватну
власність.

Встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості) виконують
землевпорядні органи за замовленням
Рад народних депутатів.

Після встановлення меж земельних
ділянок, що передаються у приватну
власність, громадяни одержують
Державний акт на право приватної
власності на землю, який видається і
реєструється відповідною Радою
народних депутатів.

Якщо при встановленні меж земельних
ділянок будуть виявлені розбіжності в
даних про розміри земельних ділянок,
переданих у власність, з фактичними
розмірами, то остаточний розмір площі
таких ділянок визначається Радою
народних депутатів.

Представником ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не
надано суду доказів того, що
ОСОБА_2 на час звернення до Ради
народних депутатів із заявою про
передачу йому у приватну власність
земельної ділянки, подав неправдиві
відомості, або заява останнього була
необґрунтованою, що не було перевірено
відповідною радою. Крім того, на час
винесення розпорядження будинок
належав ОСОБА_2

Таким чином, суд вважає що позовні
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в частині
визнання розпорядження та державного
акту недійсними не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
тому в задоволенні позовних вимог в цій
частині слід відмовити.

Крім того, відповідно до ст. 22
Земельного Кодексу від 18.12.1990 року який
діяв на час укладення договорів
купівлі - продажу будинку,право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Згідно п. п. 1 3 декрету КМУ«Про
приватизацію земельних ділянок», від
26.12.1992 року, сільським, селищним,
міським Радам народних депутатів
забезпечити передачу протягом 1993
року громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України, яка діяла і на час спірних
правовідносин.

Право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, право власності на
земельну ділянку виникло у ОСОБА_2
після винесення оспорюваного
розпорядження, тобто з 13.02.1998 року,
оскільки підстав вважати, що
відповідного запису провказане
розпорядження не було внесено Радою
народнихдепутатів, у
земельно-кадастровідокументи у суду не
має, і на той час власником будинку був
також ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного
кодексу України, в редакції від 18.12.1990
року, який діяв на час укладення
договорів купівлі - продажу між ОСОБА_2
продавцем будинку та ОСОБА_4 покупцем, а
також ОСОБА_4 продавцем та ОСОБА_1
покупцем, при переході права власності
на будівліі споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 67 Земельного кодексу
України, в редакції від 18.12.1990 року,
розмір ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) повинен бути не
більше: у сільських населених пунктах -
0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15
гектара, а для членів колективних
сільськогосподарських підприємств і
працівників радгоспів - не більше 0,25
гектара, у містах - 0,1 гектара.

Розмір земельних ділянок для
індивідуального дачного будівництва
не повинен перевищувати 0,1 гектара,
будівництва індивідуальних гаражів -
не більше 0,01 гектара.

Таким чином, при відчуженні ОСОБА_2
будинку ОСОБА_4 до останнього перейшло
право власності на 0,0633 га., оскільки
розмір останньої не перевищує розміру
земельної ділянки встановленої у ст. 67
ЗК України і договорами про відчуження
будинку іншого не передбачено. В свою
чергу при відчуженні ОСОБА_4 будинку
ОСОБА_1 відповідне право власності
перейшло до останнього. Суду не надано
доказів про те, що цільове призначення
земельної ділянки було змінено.

Слід зазначити, що ст. 7 Земельного
Кодексу України від 18.12.1990 року
передбачала, те що іноземним
громадянам та особам без громадянства
земельні ділянки у власність не
передаються, ст. 30 цього кодексу для
відповідних випадків виключень не
передбачала.

Враховуючи наведене вимоги ОСОБА_2, про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, зобов'язання не
чинити перешкод в користуванні
власністю, стягнення моральної шкоди є
необґрунтованими і такими, що
задоволенню не підлягають.

15.11.2013 року ухвалою Дарницького
районного суду м. Києва у справі №
753/18246/13ц, провадження № 6/753/806/13 між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яка є громадянкою
України, на стадії виконання рішення
про стягнення боргу затверджено мирову
угоду відповідно до якої ОСОБА_5
отримує у власність від ОСОБА_1 в
рахунок погашення заборгованості
житловий будинок, розташований на вище
вказані земельній ділянці.

Відповідно до ст.377 Цивільного кодексу
України до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначений, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного
Кодексу України, у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Законодавство не конкретизує яким саме
чином відбувається перехід права
власності на земельну ділянку в разі
придбання будівлі (споруди), розміщеної
на ній. Отже, покупцю об'єкта
нерухомості необов'язково придбавати
відповідну земельну ділянку чи
оформляти право користування нею.
Де-факто таке право покупець набуває і
без відповідного юридичного
оформлення прав на землю шляхом
укладення цивільно-правового договору
(купівлі-продажу, ренти, оренди тощо).
Проте дана ситуація можлива тільки за
умов, що власником земельної ділянки і
розміщеної на ній будівлі (споруди) є
одна особа, яка і являється продавцем (в
разі коли продається будівля, що
знаходиться на землі державної чи
комунальної власності для того щоб
покупець міг набути право власності і
на земельну ділянку її необхідно
приватизувати); не змінюється цільове
призначення і розмір земельної
ділянки.

У випадку якщо за цивільно-правовою
угодою особа придбала будівлю
(споруду), не врегулювавши при цьому
питання прав на відповідну земельну
ділянку, а власником землі залишається
інша особа (чи держава) на практиці
виникає ряд неврегульованих
законодавством проблем, пов'язаних з
юридичним оформленням прав власності
на землю. При цьому, слід додати, що
поняття фактичного права власності на
земельну ділянку є по-суті теоретичним
і не дає (відсутність зазначених вище
умов) покупцю будівлі (споруди)
реальної можливості розпоряджатися
ділянкою.

Практично у багатьох випадках виникає
потреба оформити право власності на
земельну ділянку, на якій знаходиться
вже придбана будівля (споруда) шляхом
укладення договору купівлі-продажу,
ренти, дарування, міни, тобто
відповідно до вимог ч.1 ст. 82 Земельного
кодексу).

Так, згідно ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу
України, громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставіпридбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;г)
прийняття спадщини;ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Згідно ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу
України, іноземці та особи без
громадянства можуть набувати права
власності на земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
в межах населених пунктів, а також на
земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
за межами населених пунктів, на яких
розташовані об'єкти нерухомого майна,
що належать їм на праві приватної
власності.

Враховуючи наведене, вбачається, що
ОСОБА_5 може оформити права власності
на земельну ділянку відповідно до ч. 1
ст. 81 Земельного кодексу України за
умови оформлення права власності на
неї ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 81
Земельного кодексу України. Суд також
вважає за необхідне звернути увагу на
те, що законодавством не передбачено
набуття права власності на земельну
ділянку при набутті права власності на
будинок за рішенням суду.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

В свою чергу, ОСОБА_1, ОСОБА_2 Київською
міською радою, СТ «МИР», не
оспорювалось право власності на
земельну ділянку ОСОБА_5, оскільки
позовні вимоги ОСОБА_2 пред'явлені до
ОСОБА_1.

Зважаючи на вище наведене, суд дійшов
висновку, що у задоволенні позовних
вимог про визнання права власності на
земельну ділянкуЗионгМіньТхаоє також
необґрунтованими і задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212 - 218 ЦПК України,
ст.ст. 7, 17, 22, 23, 30, 67 Земельного Кодексу
України від 18.12.1990 року; ст.ст. 81, 82, 120
Земельного Кодексу України, ст. 16, 377 ЦК
України, наказом Держкомзему «Порядок
передачі земельних ділянок у приватну
власність громадян України" від 15.02.1993
року;наказ Держкомзему «Про
затвердження порядку передачі
земельних ділянок у приватну власність
громадянам України» від 15.02.93 р.;наказ
Держкомзему України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 20.01.1993 року;
Постанова Верховної Ради України від
18.12.1990 р. «Про земельну
реформу»;постанова ВРУ «Про форми
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею» від 13.03.92 р.; Указ Президента
України «Про невідкладні заходи
щодоприскоренняземельноїреформи», від
10.11.1994 року, Декретом Кабінету
Міністрів України "Про приватизацію
земельних ділянок" від 26.02.92 р.суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду м.
Києва через Дарницький районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: