Справа № 579/1093/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2014 року
Кролевецький районний суд Сумської
області

у складі: судді
Сірої Г.І.,

за участі секретаря судового засідання
Печенової Л.В.,

з участю: позивача
ОСОБА_1,

відповідачів
ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

третьої особи
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Кролевець
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду 24 липня 2014
року з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила визнати частково недійсним, в
частині продажу квартири площею 17,94
кв.м , договір купівлі-продажу квартири
за адресою АДРЕСА_1 як укладений під
впливом обману та помилки.

Свої вимоги вона мотивувала тим, що
28.09.2002року вона зареєструвала шлюб з
відповідачем; від шлюбу вони мають двох
дітей- ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження,
та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.
Рішенням Кролевецького районного суду
від 08.05.2014року шлюб між ними розірвано.
При розлученні майновий спір між ними
не вирішувався. Вона мала надію, що
спільне майно з відповідачем вони
розділять за взаємною згодою.

В період зареєстрованого шлюбу, в 2012
році, відповідач у спадок отримав 2/3
частини приватизованої квартири за
адресою АДРЕСА_1. У червні 2012 року за
спільні кошти вони придбали 1/3 частину
цієї квартири. За спільні кошти було
зроблено ремонт спірної квартири.
Загальна площа квартири становить 53,8
кв.м. Спільною сумісною власністю є 1/3
частина квартири відповідно до ст. 368 ЦК
України та ч.1 ст.60 Сімейного кодексу
України, частки у квартирі, як це
передбачено ЦК України, ними не
визначалися.

При вирішенні питання про розлучення з
відповідачем була досягнута
домовленість про те, що останній
здійснить продаж квартири, після чого
передасть їй як компенсацію за належну
їй по закону 1/6 частину квартири 5000
доларів США. Після продажу квартири
відповідач передав їй 20000грн. і заявив,
що коштів, які залишилися, він їй не
віддасть. На отриману суму вона видала
відповідачу розписку.

Повіривши у порядність відповідача,
вона погодилася на запропоновані ним
умови, тому нотаріально засвідчила
заяву про згоду на продаж спільного
майна, тобто 1/6 частини квартири, яка
належала їй з відповідачем у
відповідності до ч.2 ст.369 ЦК України.
Вважає, що між нею та відповідачем було
укладено усний договір, за умовами
якого відповідач зобов'язаний був
передати їй 5000доларів США, і передана
нею відповідачу розписка щодо
отримання коштів свідчить про
наявність такого договору, а наявність
усного договору не суперечить нормам
ЦК України.

ЇЇ частка в квартирі становить 8,97 кв.м,
виходячи з загальної площі квартири 53,8
кв.м.

Таким чином, вона вважає, що договір
купівлі-продажу належної їй з
відповідачем частини квартири
останнім був укладений під дією обману
її як співвласниці квартири. При цьому
слід керуватися нормами параграфу 1
глави 16 ЦК України.

Ст. 230 ЦК встановлює, що одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування, а
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину. Статтею 229
ЦК України встановлено, що правові
засади щодо правових наслідків
правочину, який вчинено під впливом
помилки, не є вичерпними, тому,
враховуючи приписи Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про визнання угод
недійсними" від 06.11.2009року №9, вважає, що
вона може бути позивачем по даному
позову.

Крім того, просить взяти до уваги, що
відповідно до ч. 4 ст. 177 Сімейного
кодексу України, що забезпечує захист
неповнолітніх дітей, встановлено, що
відчуження нерухомого майна ( у даному
випадку квартири) допускається тільки
з дозволу органів опіки та піклування і
тільки при умові, що діти у будь-якому
випадку будуть забезпечені житлом.
Вона допускає, що у даному випадку
такий дозвіл був відсутній або ж
наданий формально, без додержання
вимог правил опіки та піклування і
вимог Сімейного кодексу України.

Провадження у справі відкрито 30 липня
2014 року.

Ухвалою суду від 23 вересня 2014 року
третьою особою у справі залучено
приватного нотаріуса ОСОБА_4,
відповідачем у справі - покупця
квартири ОСОБА_3

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
позовні вимоги, уточнивши їх і просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу в частині продажу 1/6
частини спірної квартири. При цьому
посилається на те, що з боку
відповідача має місце її обман,
оскільки, зважаючи на його
добропорядність, в чому вона була
впевнена, вона повірила йому, що він
виплатить їй грошову компенсацію в
розмірі 5000 доларів США за належну їй 1/6
частину квартири, тому на його прохання
виписалася в червні 2014 року з квартири,
дала згоду на продаж квартири,
підписавши відповідну заяву у
нотаріуса. Факт її обману з боку
відповідача виявився пізніше, коли він
відмовився віддати їй обумовлену ними
суму. Вона не знала діючого
законодавства щодо захисту та
забезпечення її прав при укладенні
відповідачем договору купівлі-продажу
квартири, що розумів відповідач і чим
він скористався. При зверненні до
юристів їй було роз'яснено, що вона має
право вимагати виплати відповідачем
вартості 1/6 частини квартири, виходячи
з суми, зазначеної в договорі
купівлі-продажу, однак це її не
влаштовує, оскільки між ними була
зовсім інша домовленість, тому їй було
роз'яснено, що їй необхідно лише
визнавати частково недійсним договір
купівлі-продажу, у зв'язку з чим саме з
таким позовом вона і звернулася до
суду. Діями відповідача порушені як її
права так і права сина ОСОБА_5, 2013року
народження, оскільки вона виписалася з
квартири разом з ним під впливом
обману з боку відповідача. Тому вважає,
що права його також будуть відновлені
шляхом визнання частково недійсним
договору, що дасть можливість
прописатися їй з сином у даній
квартирі.

Відповідач, підтримавши в судовому
засіданні письмові заперечення,
пояснив, що не визнає позову, оскільки
договір купівлі-продажу квартири
укладений відповідно до чинного
законодавства, за згоди позивачки.

Звернувшись в квітні 2014 року до суду з
позовом про розірвання шлюбу, він
зазначив в позові, що майнових
претензій та спору про місце
проживання дітей у них немає. ОСОБА_1 не
заперечувала цих обставин при розгляді
справи. Посилання позивачки на
наявність домовленості про розподіл
майна за зазначених нею обставин є
неправдивими. Це питання взагалі не
стояло, оскільки позивачка сама з
власної ініціативи забрала належні їй
речі та майно, яке вважала за необхідне,
з квартири, і на початку червня 2014 року
з меншим сином виїхала в м. Суми, де
проживає з іншим чоловіком в
цивільному шлюбі.1/3 частина спірної
квартири була викуплена не за спільні
кошти, однак, якщо у позивачки є
претензії з цього приводу, вона може
пред'явити позов щодо розподілу майна.
Слід зазначити, що спірна квартира
належала його бабусі та її чоловіку, за
якими на протязі тривалого часу
доглядали його батьки. Він одержав у
спадок 2/3 частини квартири, а 1/3 частина
була викуплена у спадкоємця бабусиного
чоловіка. Про це все знає позивачка і
вона з точки зору моралі не могла
претендувати на цю квартиру. Жодних
претензій з її боку і не було до часу
пред'явлення позову. До того ж він не
мав наміру продавати квартиру. Однак в
червні 2014 року виникла необхідність в
продажу квартири. У зв'язку з цим
постало питання про зняття з
реєстрації всіх осіб, зареєстрованих в
квартирі, та дачі згоди позивачки на
продаж квартири, враховуючи факт
придбання 1/3 частини цієї квартири в
період зареєстрованого з нею шлюбу. Він
звернувся до неї з даних питань і вона
без будь-яких заперечень, без
будь-якого примусу чи обману, знялася з
реєстрації разом з сином, не проживаючи
до того ж в квартирі вже деякий час і
забравши ще раніше всі належні їй речі.
Коли постало питання про надання згоди
на продаж квартири, позивачка у
приватного нотаріуса ОСОБА_4 підписала
відповідну заяву, у неї не виникало при
цьому жодних питань чи претензій з
цього приводу. Він з власної ініціативи
вирішив передати позивачці 20000грн., ця
сума не обговорювалася і не була
пов'язана з тим, щоб позивачка знялася з
реєстрації та дала згоду на продаж
квартири. Що стосується тверджень
позивачки щодо порушення прав не
тільки її, а і сина ОСОБА_5, то на час
посвідчення договору вона з сином
знялася з реєстрації, що відповідає і
факту їх непроживання в квартирі; до
того ж він і зараз не заперечує проти
можливості реєстрації та проживання
меншого сина з ним, однак саме за їх
взаємною згодою син ОСОБА_5, враховуючи
його вік, проживає з позивачкою.
Ніякого обману позивачки при
здійсненні продажу квартири з його
боку не було, сама позивачка була
заінтересована в продажу квартири,
враховуючи, що вона там не проживала і
не мала наміру проживати, і, розуміючи
той факт, що він виплатить певну
грошову компенсацію, розмір якої не
обговорювався. Бажання позивачки
отримати більшу суму компенсації, ніж
він визначив, не може бути підставою
для визнання договору недійсним, але це
питання має вирішуватися окремо, а не
шляхом пред'явлення даного позову.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав,
пояснивши, що йому нічого не було
відомо про наявність спору між
продавцем квартири та його дружиною,
при посвідченні договору нотаріус
перевіряв наявність всіх необхідних
документів, тому вважає, що договір був
посвідчений відповідно до норм чинного
законодавства.

Третя особа у справі, приватний
нотаріус Кролевецького районного
нотаріального округу ОСОБА_4, пояснила
у судовому засіданні, що спірна
квартира відповідно до
правовстановлюючих документів
належала ОСОБА_2, 1/3 частина цієї
квартири відповідно до документів була
придбана ним в період зареєстрованого
шлюбу з ОСОБА_1 Тому, враховуючи цю
обставину, при посвідченні договору
потрібна була згода позивачки на
продаж квартири. В день оформлення
договору купівлі-продажу квартири
ОСОБА_1, до посвідчення договору, надала
згоду на продаж квартири, вона
посвідчила справжність її підпису на
заяві за р. №515. Ніяких питань при
оформленні згоди у ОСОБА_1 до неї не
виникало; прочитавши текст заяви, вона
підписала її. На її думку, вона діяла за
власною волею, усвідомлюючи зміст
заяви, те, що вона надала право ОСОБА_2
визначити умови договору самостійно.
При цьому їй нічого не відомо про
наявність будь-якої домовленості між
сторонами щодо компенсації позивачці
за частку в квартирі; надання згоди на
продаж спільного майна не передбачає
як умови для такої згоди виплати
компенсації, тому це питання не могло
бути умовою підписання ОСОБА_1 заяви і
вона про це нічого не говорила. Що
стосується посилання позивачки на
порушення прав її малолітнього сина,
то власником квартири був ОСОБА_2; до
того ж на 27.06.2014р., дату посвідчення
договору купівлі-продажу квартири, в
квартирі зареєстрованих осіб не було.
Покупець квартири ОСОБА_3 добросовісно
розрахувався з продавцем, є
повноправним власником квартири і
немає жодних підстав ставити під
сумнів законність посвідченого нею
договору.

Заслухавши пояснення сторін, третьої
особи, дослідивши зібрані у справі
докази, суд вважає, що підстав для
задоволення позову немає.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини:

Позивачкою оспорюється договір
купівлі-продажу квартири в м.
Кролевець. АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Кролевецького
районного нотаріального округу 27
червня 2014 року за р.№516 (а.с.38-39).
Власником квартири на сьогодні
відповідно до Договору є ОСОБА_3 (а.с.56).

Спірна квартира належала ОСОБА_2 (а.с.47):
2/3 частини квартири - на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданим 08.06.2012року приватним
нотаріусом ОСОБА_4 за р.№468 (а.с.40-42), 1/3
частина квартири - на підставі Договору
купівлі-продажу частини квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_4 17.06.2012року за р.№648 (а.с.43-46).

1/3 частина квартири придбана
відповідачем ОСОБА_2 в період
зареєстрованого 28 вересня 2002 року у
відділі РАГС Кролевецького районного
управління юстиції за актовим записом
№123 шлюбу з позивачкою (а.с.9), який
розірвано за рішенням Кролевецького
районного суду від 08 травня 2014 року
(а.с.10). Як пояснили сторони, після
розірвання шлюбу син ОСОБА_5, 2013 року
народження, проживає з матір'ю, ОСОБА_1;
син ОСОБА_6, 2003 року народження,
проживає з батьком, ОСОБА_2

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивачка посилається на положення
параграфу 1 глави 16 ЦК України щодо
загальних положень про правочини та ст.
ст.229, 230 ЦК України щодо правових
наслідків правочинів, які вчинено під
впливом помилки та обману.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Ч.1 ст.215 ЦК України передбачає, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу. Такими вимогами є:
відповідність правочину нормам ЦК
України, іншим нормам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; наявність у особи, що вчиняє
правочин, необхідного обсягу цивільної
дієздатності; вільність та
відповідність його внутрішній волі
волевиявлення учасника правочину;
спрямованість правочину на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним; відповідність
правочину, що вчиняється батьками,
правам та інтересам їхніх малолітніх
дітей.

При цьому відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин можу бути визнаний судом
недійсним.

Виходячи з положень ч.2 ст. 215 ЦК України,
позивачка, як не сторона правочину, є
іншою заінтересованою особою, яка
оспорює дійсність договору купівлі -
продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Це пов'язано з тим, що вона відповідно
до ч.3 ст. 65 Сімейного кодексу України
мала надати згоду на відчуження ОСОБА_2
1/3 частини квартири як майна, набутого в
період шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що 27
червня 2014 року приватним нотаріусом
ОСОБА_4 за р.№515 було нотаріально
засвідчено справжність підпису ОСОБА_1
на заяві про надання нею згоди на
продаж її колишнім чоловіком, ОСОБА_2 1/3
частини квартири за адресою АДРЕСА_1,
яка придбана ними в період
зареєстрованого шлюбу. Із змісту заяви
вбачається, що вона стверджує про те, що
договір укладається в інтересах сім'ї
на умовах, які попередньо ними
обговорені, вважаються вигідними для
них, і укладання цього договору
відповідає їх спільному волевиявленню
з колишнім чоловіком. Зазначена заява
була підписана ОСОБА_1 до укладення
договору купівлі-продажу квартири,
ніяких зауважень чи заперечень при
підписанні заяви з її сторони не було,
що підтвердила як сама ОСОБА_1 так і
приватний нотаріус ОСОБА_4

Посилаючись на положення ст. 177
Сімейного кодексу України, позивачка
стверджує про те, що договір
купівлі-продажу укладено без дозволу
органу опіки та піклування в порушення
зазначеного закону, внаслідок чого син
ОСОБА_5, який проживає з нею, залишився
без житла, чим порушено його право на
житло. Ст. 177 СК України передбачає
права та обов'язки батьків щодо
управління майном дитини. Зокрема,
передбачено, що батьки малолітньої
дитини не мають права без дозволу
органу опіки та піклування укладати
договори щодо майнових прав дитини, які
підлягають нотаріальному посвідченню.
Однак, в даному випадку договір купівлі
-продажу квартири не стосувався
майнових прав дитини, оскільки
власником квартири був ОСОБА_2, а ОСОБА_1
надала згоду на укладення договору
відповідно до ст. 65 СК України. Ст. 177 СК
України передбачено надання згоди
органом опіки та піклування на
вчинення правочинів в разі, якщо
вчинення їх призведе до звуження
обсягу існуючих майнових прав дитини
та/або порушення охоронюваних законом
інтересів дитини. Однак, встановлені в
судовому засіданні обставини свідчать
про відсутність підстав для висновку
про те, що оспорюваним договором
порушені права малолітнього сина
позивачки - ОСОБА_5, 2013 року народження.

Як встановлено в судовому засіданні,
чого не оспорює і позивачка, після
розірвання шлюбу сторони припинили
спільне проживання в АДРЕСА_1. Як
пояснила позивачка, вона проживає в м.
Суми з сином ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 виїхала
04 червня 2014 року. З пояснень
відповідача ОСОБА_2 вбачається, що, не
маючи наміру продавати квартиру, він не
наполягав на тому, щоб ОСОБА_1 одразу
знялася з реєстрації в квартирі, звідки
вона виїхала забравши свої речі і де
вона не мала наміру проживати в
подальшому. Коли виникла необхідність
продати квартиру, про що він повідомив
колишню дружину, то вона добровільно
знялася з реєстрації разом з сином.
Позивачка не заперечує того факту, що
дійсно знялася з реєстрації в квартирі
на прохання колишнього чоловіка після
того, як він вирішив продати квартиру,
власноручно підписавши необхідні
документи.

Як вбачається з даних паспорта
позивачки, вона знялася з реєстрації в
АДРЕСА_1 18 червня 2014 року (а.с.6). З
довідки Кролевецької ЖЕК від 24.06.2014р.,
яка надана нотаріусу при укладенні,
вбачається, що зареєстрованих в
АДРЕСА_1 в м. Кролевець немає (а.с.37).

Таким чином, на час укладення договору
в квартирі, що була предметом
купівлі-продажу, зареєстрованих осіб
не було. Тому твердження позивачки про
те, що порушені житлові права її
малолітнього сина, а саме тим, що не
було дозволу органу опіки та
піклування на продаж квартири, є
безпідставні і такими, що не
відповідають положенням ст. 177 СК
України.

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивачка, наполягаючи як на обмані з
боку ОСОБА_2 так і на власну помилку,
посилається на положення ст. ст. 229, 230 ЦК
України.

Ст. 229 ЦК України передбачає, що якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.
Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків,
встановлених законом.

Ст. 230 ЦК України передбачає, що, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Аналізуючи зібрані по справі докази,
суд керується при цьому і положеннями
ст. 60 ЦПК України про те, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачка, посилаючись на факт обману
зі сторони відповідача ОСОБА_2,
посилається на наявність між ними
усної домовленості про виплату їй
грошової компенсації за належну їй 1/6
частину квартири в сумі 5000 доларів США
після укладення договору
купівлі-продажу квартири та передачі
йому грошових коштів покупцем. Саме
невиконання відповідачем цієї
домовленості між ними, факт якої
заперечує відповідач і в підтвердження
якої позивачка не надала жодного
доказу, як пояснила позивачка, змусив
її звернутися до суду з позовом про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу. Таким чином, позивачка
фактично оспорює не договір, а
негативні з її точки зору наслідки у
вигляді несплати відповідачем їй
обумовленої грошової компенсації за
належну їй частину квартири, пояснивши
при цьому, що виплатою відповідачем
ОСОБА_2 їй грошової компенсації в
розмірі 5000 доларів США даний спір між
ними щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу буде вичерпано.
Стверджуючи про обман з боку
відповідача ОСОБА_2, вона посилається
на те, що не була юридично обізнана з
наслідками вчинених нею дій щодо
зняття з реєстрації та надання згоди на
продаж квартири, чим і скористався
відповідач.

Аналізуючи зазначені пояснення
позивачки з точки зору законодавства,
що передбачає підстави для визнання
правочинів недійсними з підстав, на які
вона посилається, суд виходить з того,
що помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним. Правочин може
бути визнаний недійсним як таким, що
вчинено під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Однак, на думку суду, позивачка
не надала жодного доказу в
підтвердження її тверджень щодо
протиправних дій відносно неї з боку
відповідача ОСОБА_2, які привели до
негативних наслідків для неї внаслідок
укладення договору купівлі-продажу
квартири. Більш того, її дії свідчать
про зворотне, а саме про те, що вона
розуміла природу правочину, вчинення
якого планувалось; вона усвідомлювала
наслідки вчинення нею дій. При цьому
слід зазначити, що, не проживаючи з
сином ОСОБА_5 в квартирі, вона
самостійно знялася з реєстрації в ній;
надаючи згоду на продаж квартири, вона
підписала заяву, зміст якої також
свідчить про те, що вона усвідомлювала
як причину необхідності надання такої
згоди, обумовленої законом, так і
наслідки. Зазначені дії позивачкою
вчинені не в один день, вона мала
можливість отримати правову допомогу з
приводу укладення договору
купівлі-продажу, зняття з реєстрації,
надання нею згоди на продаж квартири та
ін. Оспорюючи договір у зв'язку з її
обманом з боку відповідача позивачка
фактично посилається на невиконання
відповідачем ОСОБА_2 домовленості щодо
виплати їй грошової компенсації, однак
це не є предметом даного спору і не може
бути підставою для визнання договору
купівлі-продажу недійсним. Майновий
спір між колишнім подружжям може бути
розглянутий в іншому провадженні саме
при пред'явленні позову щодо майновому
спору.

Таким чином, враховуючи вище викладене,
суд прийшов до висновку про те, що
підстави для визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири по АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 від 27.06.2014р. відсутні, а тому
ОСОБА_1 в позові слід відмовити.

На підставі ст.ст.203, 204 Цивільного
кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60,
209, 212-215 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі - продажу
квартири за адресою: АДРЕСА_1,
посвідченого 27 червня 2014 року
приватним нотаріусом Кролевецького
районного нотаріального округу
Сумської області ОСОБА_4 за р. №516,
частково недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Кролевецький районний суд в
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні при проголошенні судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу в десятиденний строк з дня
отримання копії судового рішення.

Суддя Г. І. Сіра