АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4732/14 Справа № 2-42/11
Головуючий у 1 й інстанції - Казак С.
Ю. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

03 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Деркач
Н.М., Пищиди М.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконкому
Дніпропетровської міської ради,
виконавчого комітету Кіровського
районної у м. Дніпропетровську ради,
Управління Держземагенства у м.
Дніпропетровську, третя особа - ОСОБА_5,
про визнання недійсним протоколу
погоджувальної комісії, визнання
недійсним рішення виконкому про
передачу земельних ділянок в приватну
власність, визнання недійсним
державного акту про право приватної
власності на землю, усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
02.04.2014 року та ухвалити нове про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі / т. 3 а. с.134-136 /.

Зазначеним рішенням суду від 02.04.2014
року ОСОБА_2 відмовлено в його
позовних вимогах до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
виконкому Дніпропетровської міської
ради, виконавчого комітету Кіровського
районної у м. Дніпропетровську ради,
Управління Держземагенства у м.
Дніпропетровську, де третя особа -
ОСОБА_5, про визнання недійсним
протоколу погоджувальної комісії,
визнання недійсним рішення виконкому
про передачу земельних ділянок в
приватну власність, визнання недійсним
державного акту про право приватної
власності на землю, усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
зобов'язання вчинити певні дії / т. 3 а.
с. 233-240 /.

Як на підстави апеляційної скарги
ОСОБА_2 посилається на те, що рішення
суду є незаконним, оскільки ухвалене з
порушенням норм матеріального права та
всупереч фактичним обставинам справи /
т. 3 а. с. 134-136 /.

Судом встановлено, що рішенням
виконкому Красногвардійської районної
ради м. Дніпропетровська №504 від 15.04.1958
року за проханням ОСОБА_6 з належної
йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 було
вилучено земельну ділянку площею 350 кв.
м. до фонду місцевих Рад з послідуючою
передачею цієї земельної ділянки його
сину - ОСОБА_7

Цим же рішення № 504 ОСОБА_7 було
надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку по
АДРЕСА_1 та закріплено за ним земельну
ділянку площею 350 кв. м. та присвоєно
порядковий АДРЕСА_1 з виходом на вул.
Бардіна /т. 1 а. с. 13 /.

Рішенням виконкому
Красногвардійської районної ради №1045
від 01.07.1958 року пункт 2 рішення
виконкому №504 від 15.04.1958 року було
змінено в частині розміру площі
відведеної ОСОБА_7 земельної ділянки з
350 м2 до 320 м2 / т. 1 а. с.14,246 /.

Згідно Акту відводу земельної
ділянки від 08.07.1958 року на підставі вище
зазначених рішень № 505 та № 1045 ОСОБА_7
було відведено в натурі земельну
ділянку площею 320 кв. м. по АДРЕСА_1 / т.1 а.
с. 9 /

Між ОСОБА_7 та
Красногвардійським райкомунгоспом
28.07.1958 року на підставі рішень
виконкому Красногвардійської районної
ради №504 від 15.04.1958 року та №1045 від
01.07.1958 року було укладено Договір про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності згідно якого
ОСОБА_7 було передано земельну ділянку
площею 320 кв.м / т. 1 а. с. 258-261 /.

По закінченню будівництва
ОСОБА_7 здав будинок в експлуатацію,
оскільки рішенням виконкому
Кіровської райради депутатів трудящих
№ 510 від 28.04.2965 року був затверджений
акт приймання житлового будинку в
експлуатацію / т. 1 а. с. 138 /, та провів
його реєстрацію у встановленому
законом порядку і 15.05.1965 року
Дніпропетровським МБТІ йому було
видане реєстраційне посвідчення про
реєстрацію за ним на праві власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
договору від 28.07.1958 року / т. 1 а. с. 248/.

Після смерті ОСОБА_7, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку
спадкування за заповітом, власником
домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване
на земельній ділянці площею 320 кв. м.,
стала ОСОБА_9, що підтверджується
Свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 28.03.1992 року, що видане
П'ятою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою і зареєстроване
в реєстрі за № 1-2393. Це право власності
ОСОБА_9 було зареєстроване в
Дніпропетровському БТІ 24.04.1992 року, що
підтверджується відповідним записом
на свідоцтві / т. 1 а. с. 249-250/.

У зв'язку з переходом права
власності на спірне домоволодіння
ОСОБА_9 Дніпропетровським БТІ було
проведено технічну інвентаризацію
домоволодіння АДРЕСА_1 і 24.12.1991 року
видано ОСОБА_9 технічний паспорт на це
домоволодіння, де вказано, що у
фактичному її користуванні
знаходиться земельна ділянка площею 288
кв. м. і в цьому техпаспорті визначені
межі земельної ділянки / т. 1 а. с. 251-256 /.

Отже, ОСОБА_9, ще в 1991 році, були
відомі межі земельної ділянки та
відомо про дійсний розмір земельної
ділянки. який переходив їй у
користування, і складав 288 кв. м., а не 320
кв. м., що виділялись в 1958 році ОСОБА_7

ОСОБА_9 погодилась з такими
межами та розміром земельної ділянки
(який склався між суміжними
землекористувачами на момент
прийняття нею спадку), оскільки
користувалася нею і не оспорювала їх у
встановленому законом порядку.

Лише в 1999 році ОСОБА_9 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_11 та
ОСОБА_10 про усунення перешкод в
користуванні земельної ділянки та
визнання недійсним рішення
погоджувальної комісії / т. 1 а. с. 23-27 /,
який 25.04.2002 року був залишений судом без
розгляду / т. 1 а. с. 32/, а потім 11.10.2002 року
вона знову звернулась до суду з
аналогічним позовом / а. с. 2-5 /.

Крім того, згідно плану земельної
ділянки по АДРЕСА_1 від 19.03.1958 року
(тобто до виділення з неї 320 кв. м.), яка
знаходилась в користуванні ОСОБА_6,
складала 945 кв. м. / т. 1 а. с. 8 /, а згідно
землевпорядної справи № 051817 за 2002 рік -
загальна площа земельних ділянок по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 складає 968,42 кв. м. /
т. 1 а. с. 162 /.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а
домоволодіння АДРЕСА_1 у спадщину
прийняв її син - ОСОБА_2 , який став його
власником на підставі Свідоцтва про
право на спадщину за законом від 06.09.2012
року, що видане П'ятою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою і зареєстроване
в реєстрі за № 3-1671 / т. 3 а. с.15 /.

Право власності ОСОБА_2 на спірне
домоволодіння зареєстроване в
державному реєстрі 24.09.2012 року / т. 3 а. с.
16 /.

Згідно протоколу №3 від
14.07.1999 року рішення погоджувальної
комісії виконкому Кіровської районної
ради за заявою ОСОБА_9 щодо суміжного
землекористування з ОСОБА_3 та ОСОБА_10
по межі між домоволодіннями по АДРЕСА_1,
було встановлено межі між земельними
ділянками домоволодінь по АДРЕСА_1 / т. 1
а. с.19-22/.

Це рішення було прийняте
комісією з урахуванням рішення
виконкому Дніпропетровської міської
ради №725 від 05.08.1958 року, яким п.2 рішення
виконкому Красногвардійської районної
ради №504 від 15.04.1958 року та п.1 рішення
вказаного виконкому №1045 від 08.07.1958 року
про виділення земельної ділянки ОСОБА_7
було скасовано та дозволено ОСОБА_7
будівництво нового будинку по АДРЕСА_1
без права виділення окремої земельної
ділянки та зобов'язано ОСОБА_7 знести
встановлений паркан по межі відведеної
раніше земельної ділянки / т. 1 а. с. 240/.

Згідно рішень
Дніпропетровської міської ради №2208
від 21.10.1999 року та №796 від 18.04.2000 року
ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було виділено у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0124 га та 0,0192 га по АДРЕСА_2 та в
подальшому ними одержано державні акти
на право приватної власності на ці
земельні ділянки / т. 1 а. с.10,16,48-49,112/.

Звертаючись до суду з
позовом позивачка ОСОБА_9, та в
подальшому її правонаступник ОСОБА_2,
посилались на рішення виконкому
Красногвардійської районної ради №504
від 15.04.1958 року, №1045 від 01.07.1958 року, а
також договір від 28.07.1958 року, укладений
між ОСОБА_7 та Красногвардійським
райкомунгоспом на підставі вказаних
рішень, відповідно до яких ОСОБА_7 було
надано в користування земельну ділянку
площею 320 кв.м.

Разом з тим, як вбачається з
договору від 28.07.1958 року, ОСОБА_7 було
надано в користування земельну ділянку
по АДРЕСА_1, а не АДРЕСА_1.

Крім того, рішенням виконкому
Дніпропетровської міської ради №725 від
05.08.1958 року, п.2 рішення виконкому
Красногвардійської районної ради №504
від 15.04.1958 року та п.1 рішення вказаного
виконкому №1045 від 08.07.1958 року про
виділення земельної ділянки ОСОБА_7
було скасовано та дозволено ОСОБА_7
будівництво нового будинку по АДРЕСА_1
без права виділення окремої земельної
ділянки та зобов'язано ОСОБА_7 знести
встановлений паркан по межі відведеної
раніше земельної ділянки / т. 1 а. с. 240 /.

Вказане рішення виконкому
Дніпропетровської міської ради №725 від
05.08.1958 року в передбаченому законом
порядку не оскаржувалося та є чинним.
Саме це було враховано при прийнятті
14.07.1999 року рішення погоджувальною
комісією виконкому Кіровської
районної ради за заявою ОСОБА_9 щодо
суміжного землекористування з ОСОБА_3
та ОСОБА_10, в зв'язку з наявності спору
при узгодженні меж землекористування
під час проведення робіт по оформленню
правовстановлюючих документів на
приватизацію ним земельних ділянок.

Наявність чинного
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради №725 від 05.08.1958 року було
однією з підстав скасування 13.06.2005 року
апеляційним судом попереднього
рішення суду першої інстанції по даній
справі, з яким позивач та його
представник були ознайомлені / т. 2 а. с.
118-122 /, але рішення № 725 так і не
оскаржили.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що, в
силу ст.ст. 39,42-44 ЗК України (від 18.12.1990
року в редакції, яка діяла на час
виникнення спору), ст.ст. 88,123,125 діючого
ЗК України, позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання недійсним протоколу
засідання та висновку погоджувальної
комісії виконкому Кіровської районної
ради від 14.07.1999 року, рішення виконкому
Дніпропетровської міської ради №796 від
18.04.2000 року та №2208 від 21.10.1999 року,
державних актів на право приватної
власності на землю, є необґрунтованими
та задоволенню не підлягають, як і не
підлягають задоволенню позовні вимоги
в частині усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою по
АДРЕСА_1-а в м.Дніпропетровську, шляхом
зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знести
паркан, встановлений між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
першої інстанції правильно встановив
вище зазначені обставини справи та
прийшов до правильного і
обґрунтованого висновку про відмову
ОСОБА_2 в його позовних вимогах в
повному обсязі.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: