АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 601/2970/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Мочальська В.М. Провадження
№ 22-ц/789/772/14 Доповідач - Хома
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Хоми М.В.

суддів - Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін - представників сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
"Універсал Банк" на рішення
Кременецького районного суду від 28
червня 2014 року по справі за позовом ПАТ
"Універсал Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості та
зустрічними позовами ОСОБА_2 до ПАТ
"Універсал Банк" про визнання
припиненим договору поруки та визнання
недійсними додаткових угод до договору
поруки, ОСОБА_1 до ПАТ "Універсал Банк"
про визнання недійсним пункту
додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Універсал Банк", який є
правонаступником відкритого
акціонерного товариства "Банк
Універсальний" звернулось в суд із
зазначеним позовом до ОСОБА_1 І ОСОБА_2,
посилаючись на те, що 09 серпня 2007 року
між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1
укладено кредитний договір №22/136/к про
надання грошових коштів у тимчасове
платне користування в межах ліміту, що
становив 70 000 доларів США, з терміном
повернення коштів до 08.08.2017 року зі
сплатою 13% річних за користування
кредитом, до якого протягом 2008-2010 років
вносились зміни на підставі додаткових
угод. З метою забезпечення виконання
ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним
договором 09 серпня 2007 року банком
укладено договір поруки з ОСОБА_2
Згідно даного договору боржник і
поручитель відповідають за виконання
умов кредитного договору як солідарні
боржники. Оскільки ОСОБА_1 порушив
умови кредитного договору і допустив
заборгованість, позивач просив
достроково солідарно стягнути з
відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2
заборгованість за кредитним договором
в сумі 532 559,92 грн.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним
позовом, в якому просив визнати
недійсним з моменту його укладення
пункт 1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від
13.05.2010 року до кредитного договору №
22/136-к від 09.08.2007 року, яка укладена між
ПАТ "Універсал Банк" та ним, посилаючись
на те, що розмір підвищеної процентної
ставки - 32,50% річних перевищує розумну
межу плати за послугу, яка встановлена
за законом, а отже суперечить ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів".

ОСОБА_2 пред"явила зустрічний позов до
ПАТ "Універсал Банк", в якому просила
визнати припиненим договір поруки,
укладений 09 серпня 2007 року між нею та
ВАТ "Банк Універсальний" з 15 лютого 2008
року, недійсною додаткову угоду №1 від
02 квітня 2009 року та додаткову угоду від
13 травня 2010 року до договору поруки від
09 серпня 2007 року, укладені між нею та
ВАТ "Банк Універсальний". Свої вимоги
обгрунтовувала тим, що з 15 лютого 2008
року до кредитного договору
неодноразово вносилися зміни без її
згоди, внаслідок чого збільшився обсяг
її відповідальності як поручителя, а
тому відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України
порука припинилась 15 лютого 2008 року.

Рішенням Кременецького районного суду
Тернопільської області від 28 травня 2014
року в задоволенні позову ПАТ
"Універсал Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №22/136-к від 09.08.2007 року -
відмовлено.

Позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано
припиненим договір поруки, укладений 09
серпня 2007 року між ВАТ "Банк
Універсальний" та ОСОБА_2 Постановлено
стягнути з ПАТ "Універсал Банк" в
користь ОСОБА_2 судові витрати в
розмірі 243,60 грн.

Позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано
недійсним пункт 1.3.2.3.2 Додаткової угоди
№4 від 13 травня 2010 року до кредитного
договору № 22/136-к від 09 серпня 2007 року
між ПАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ПАТ "Універсал
Банк" просить рішення суду скасувати та
постановити нове, яким задоволити
позовні вимоги банку у повному обсязі,
стягнути із відповідачів солідарно
заборгованість по кредиту в сумі 532 559,92
грн. та судовий збір в сумі 3 441,00 грн., а в
задоволенні зустрічних позовів -
відмовити. Стосовно задоволеного
позову ОСОБА_1 зазначає, що посилання
суду на порушення норм ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів" є
хибним, оскільки законодавцем
вказується про непропорційно велику
суму компенсації, тобто твердо
визначеної грошової суми, а не
встановленої відсоткової ставки, що є
різними за своєю сутністю. Позивачем за
даним позовом не надано розрахунку,
яким підтверджено, що встановлені
відсоткові ставки перевищують 50%
вартості продукції.

Відносно висновку суду про порушення
прав ОСОБА_2 банком у зв'язку із зміною
зобов'язання боржника за кредитним
договором без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшився обсяг її
відповідальності, апелянт зазначає, що
кредитним договором передбачено
можливість підвищення відсоткової
ставки. Підписуючи договір поруки,
ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами
кредитного договору щодо можливості
зміни відсоткової ставки. Підписуючи
додаткову угоду №1 від 02.04.2009 року до
Договору поруки, поручитель погодилася
із підвищенням відсотків. Оскільки
закон не визначає момент, коли повинна
бути отримана згода поручителя,
апелянт вважає, що належна згода
поручителя в даному випадку отримана.

Щодо відмови суду у стягненні
заборгованості з відповідачів,
зазначає, що даний висновок не є
належно обгрунтованим, оскільки суд,
встановивши що є невідповідності в
розрахунку заборгованості повинен був
відмовити в частині недоведених
позовних вимог, а не відмовляти в
задоволенні позову в повному обсязі,
так як належним чином не дослідив
виникнення заборгованості у ОСОБА_1 та
не спростував її наявність.

Заслухавши пояснення представника
апелянта, який підтримав доводи
апеляційної скарги, представника
відповідачів, який вважає рішення суду
законним та обгрунтованим,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступних
мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ПАТ "Універсал Банк" про
дострокове стягнення заборгованості
за кредитним договором, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
цих вимог.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання припиненим договору
поруки та визнання недійсними
додаткових угод до договору поруки, суд
виходив з того, що зміна процентних
ставок по кредитному договору
відбулась без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшився обсяг її
відповідальності, а тому порука
припинилась 15 лютого 2008 року. Оскільки
додаткові угоди №1 від 02 квітня 2009 року
та б/н від 13 травня 2010 року до договору
поруки укладені після припинення
поруки, то їх слід визнати недійсними.

Колегія суддів, вважає такі висновки
суду законними, обґрунтованими та
такими, що відповідають матеріалам
справи.

Судом встановлено, що 9 серпня 2007 року
між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1
укладено кредитний договір № 22/136/к, за
яким останньому надано кредитні кошти
у тимчасове платне користування в
межах ліміту, що становив 70 000 доларів
США, з терміном повернення коштів до
08.08.2017 року зі сплатою 13,00% річних за
користування кредитом (п.1.1 договору).

Протягом 2008-2010 років, а саме 15.02.2008 р.,
2.04.2009 р. та 13.05.2010 р. до кредитного
договору укладено ряд додаткових угод,
згідно яких змінювалися строки
повернення кредиту, а також
змінювалась процентна ставка та інші
умови.

Для забезпечення виконання боржником
своїх обов"язків між банком та ОСОБА_2
9.08.2007 року укладено договір поруки, за
яким поручитель зобов"язалася
відповідати по зобов"язанних ОСОБА_1, що
випливають з кредитного договору
№22/136-к від 9.08.2007 року щодо повернення
кредиту у сумі 70 000 доларів США та
сплати процентів у розмірі 13, 0 % річних,
комісій,штрафів.

Пунктом 11 договору поруки передбачено,
що всі зміни, доповнення до цього
договору вносяться у письмовій формі
шляхом укладення додаткових угод.

15 лютого 2008 року між ПАТ "Універсал
Банк" та ОСОБА_1 було укладено додаткову
угоду №1 до кредитного договору,
відповідно до пункту 1.3.3 якої
нарахування процентів здійснюється
щоденно за методом нарахування
процентів "факт/360", замість "факт/факт".
Тобто, за рахунок зміни порядку
нарахування відсотків відбулось
підвищення відсотків та збільшення
обсягу відповідальності поручителя.

При цьому поручитель ОСОБА_2 не була
повідомлена про такі зміни у порядку
нарахування процентів, відповідні
зміни до договору поруки у зв"язку із
змінами до кредитного договору, не
вносились.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України,
порука припиняється у разі зміни
зобов"язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про те, що порука ОСОБА_2
припинилась 15.02.2008 року, відповідає
обставинам справи та вимогам чинного
законодавства.

Враховуючи те, що порука припинилася 15
лютого 2008 року, висновок суду щодо
визнання недійсними додаткових угод №1
від 02 квітня 2009 року та б/н від 13 травня
2010 року є правомірним, оскільки на
момент укладення даних угод порука
припинилась, а тому вони не спрямовані
на настання обумовлених нею правових
наслідків, оскільки за своїм змістом
змінюють зобов'язання, яке є
припиненим.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2
надала згоду на збільшення обсягу її
відповідальності пізніше, 2.04.2009 року,
коли було укладено додаткову угоду №1
до договору поруки, а ст. 559 ЦК України
не вказує часового проміжку, коли ця
згода повинна бути отримана, колегія
суддів вважає голослівними, так як
відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни зобов'язанння без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, а тому ознайомлення
поручителя із збільшенням обсягу його
відповідальності більш ніж через рік
після вчинення таких дій не є
отриманням згоди та не має правового
значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд неправомірно відмовив у
достроковому стягненні всієї суми
кредиту, колегія суддів також вважає
безпідставними, виходячи з наступних
мотивів.

У позовній заяві, з врахуванням
уточнень від 12.12.2013 р., позивач вказує,
що ОСОБА_1 допустив прострочену
заборгованість за кредитом станом на
18.11.2013 року у сумі 178,89 доларів США, тобто
порушив умови договору щодо повернення
чергової частини кредиту, а тому
позивач з врахуванням положень ч.2 ст.
1050 ЦК України вимагає дострокового
повернення усієї суми кредиту.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов"язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Умовами кредитного договору,
враховуючи умови додаткових угод,
графіки погашення заборгованості були
передбачені по травень 2011 року включно.

Починаючи з червня 2011 року, графіки
погашення заборгованості відсутні,
встановлено лише кінцеву дату
повернення всієї суми кредиту. Отже, з
червня 2011 року не встановлено обов"язок
позичальника повертати кредит
частинами, не визначено розмір цих
частин та строки їх внесення.

Із представленого позивачем
розрахунку заборгованості (а.с.129-130)
вбачається, що станом на 01.11.2011 року у
відповідача не було простроченої
заборгованості по кредиту. З"являється
заборгованість з 01.09.2012 року, в той час
як графік погашення заборгованості у
цей період відсутній.

З яких підстав позивач нарахував
прострочену заборгованість, при
відсутності графіків погашення
кредиту, з чого виходив при нарахуванні
суми простроченої заборгованості,
представник банку пояснити не зміг.

Таким чином, банком не доведено
обов"язок позичальника повертати
кредит частинами, не встановлено
розмір цих частин та строки їх
повернення.

Тому доводи апелянта щодо прострочення
ОСОБА_1 повернення чергової частини
кредиту та наявність підстав для
дострокового стягнення усієї суми
кредиту відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК
України, є безпідставними.

При цьому колегія суддів враховує, що
ОСОБА_1 щомісячно вносить банку кошти,
частину з яких банк зараховує на
погашення кредиту, а частину -
зараховує на сплату відсотків.

Що ж стосується висновку суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 та визнання недійсним п.
1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від 13.05.2010
року, то колегія суддів не може з ним
погодитись.

Суд першої інстанції, виходячи із
положень ч.5 ст. 11, ст 18 Закону України
"Про захист прав споживачів", прийшов
до помилкового переконання, що даний
пункт є несправедливим. А тому рішення
суду в цій частині підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог, виходячи з наступних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, п.
1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від 13.05.2010
року сторони погодили, що починаючи з 1
червня 2011 року за користування
кредитними коштами понад строк
встановлюється процентна ставка в
розмірі 32, 50 % річних (підвищена
процентна ставка).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203
ЦК України.

Згідно з правилами ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів" продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Зокрема,
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
прав та обов"язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України (в
редакції, що діяла на час укладення
додаткової угоди №4), розмір процентів
та порядок їх сплати за договором
визначаються у договорі залежно від
кредитного ризику, наданого
забезпечення, попиту і пропозицій, які
склалися на кредитному ринку, строку
користування кредитом та інших
факторів.

Тобто, розмір процентів є договірною
умовою.

Під час укладення додаткової угоди №4
ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма
умовами, сторони досягли згоди щодо
всіх істотних умов.

Таким чином, відсутні підстави вважати
несправедливою умовою встановлення
підвищеної процентної ставки у розмірі
32, 5 % за користування кредитними
коштами понад строк.

Тому рішення суду в цій частині
підлягає скасування з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1

У решті рішення слід залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" - задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного
суду Тернопільської області від 28
травня 2014 року - скасувати в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним п.
1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від 13.05.2010
року до кредитного договору № 22/136-к від
09.08.2007 року між ПАТ "Універсал Банк" та
ОСОБА_1 - відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області М.В. Хома