Справа № 460/536/14
Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/7496/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, її представників
ОСОБА_3,

ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 20 жовтня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя,
визнавши за ним та ОСОБА_2 право
власності по ? частині квартири
АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, поділено спільне майно
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 наступним
чином: визнано право власності за
ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;
визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено
питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції дійшов
невірного висновку щодо того, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
сторін, позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження факту купівлі
житла за рахунок спільних коштів. Суд
першої інстанції при ухваленні рішення
не взяв до уваги те, що нею надано
належні докази придбання спірної
квартири за особисті кошти. Зазначає
про те, що судом не було враховано того,
що позивач не був зареєстрований у
спірній квартирі і не оплачував
житлово - комунальні послуги. З
наведених підстав просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення яким в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення ОСОБА_2, її представників
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 щодо її
задоволення, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира набута сторонами за час
перебування у шлюбі, є їх спільною
сумісною власністю, у якій частки
подружжя є рівними, а твердження
відповідачки про придбання спірної
квартири за кошти, які належали їй
особисто, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України, не доведено належними та
допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Нормами ст. 57 СК України визначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто. Суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Роз'ясненнями, наданими в п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» визначено, що вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3
ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути, зокрема, квартири, тощо.

У відповідності до п. 24 вказаної
постанови не належить до спільної
сумісної власності майно набуте за час
шлюбу, але за кошти, які належали одному
з подружжя особисто.

Таким чином, право спільної сумісної
власності подружжя на майно, придбане
під час перебування у шлюбі,
презюмується. Майно не є спільною
сумісною власністю та може бути
визнано особистою приватною власністю
одного з подружжя за наявності
наступних обставин: якщо спірне майно
набуте в період фактичного припинення
шлюбних відносин; якщо спірне майно
набуте за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

При цьому, тягар доведення зазначених
вище обставин покладений на особу, яка
просить суд визнати за нею право
особистої приватної власності на
майно. Саме ця особа зобов'язана
належними та допустимими доказами
довести факт припинення на момент
придбання спірної квартири шлюбних
відносин з відповідачем чи придбання
спірної квартири за свої особисті
кошти без майнової участі відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 02.11.2002 року до
25.03.2013 року.

З матеріалів справи також вбачається,
що 14.12.2002 року, під час перебування у
шлюбі з відповідачем, ОСОБА_2 придбала
квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі - продажу квартири,
укладеним 14.12.2002 р. та посвідченим
приватним нотаріусом Яворівського
районного нотаріального округу ОСОБА_7
Згідно з умовами цього договору
вартість квартири становить 6056.00 грн.,
які покупець сплатила в повній сумі
продавцям до підписання цього
договору.

Право власності на квартиру в цілому
зареєстроване за ОСОБА_2, що
підтверджується реєстраційним
посвідченням №086288, виданим 13.01.2003 р.
Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.

Заперечуючи щодо позову ОСОБА_2
посилалася на те, що спірна квартира
придбана за її особисті кошти, які вона
позичила у матері, ОСОБА_3, на придбання
квартири та на її ремонт, загальна сума
позичених у матері коштів за період з
грудня 2002 року до грудня 2003 року
становить 19500 грн., що підтверджується
письмовими розписками. Дані обставини
встановлені рішенням Яворівського
районного суду Львівської області від
13.05.2013 р., а відтак, на думку апелянта,
доказуванню не підлягають.

Однак погодитись з такими доводами
апелянта не можна.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, як вбачається з рішення
Яворівського районного суду
Львівської області від 13.05.2013 р., ОСОБА_5
не брав участі у розгляді справи за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за письмовими
розписками, встановлені цим рішенням
обставини стосуються лише осіб, які
брали участь у справі, а відтак
обставини, встановлені цим рішенням
для ОСОБА_5 не є встановленими і не
мають для нього преюдиціальне
значення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно не взяв до уваги
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 13.05.2013 р.,
оскільки встановлення цим рішенням
обставини про те, що ОСОБА_2, 12 грудня 2002
року, позичила у ОСОБА_3 11000.00 грн., а
спірна квартира за 6056.00 грн. була
придбана 14.12.2002 року, не доводить тієї
обставини, що саме за позичені у матері
кошти вона придбала спірну квартиру.

Колегія суддів вважає, що додані до
апеляційної скарги договори купівлі -
продажу житлових будинків та земельних
ділянок від 19.12.1997 р., 24.04.1997 р., 05.05.2003 р.
згідно з яким ОСОБА_3, ОСОБА_8 продали
належне їм на праві власності нерухоме
майно, свідчать про наявність у них
доходів від продажу майна до укладення
шлюбу між позивачем та відповідачкою,
проте не доводять факт оплати вартості
спірної квартири саме за рахунок цих
коштів.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по
суті, правильно встановив, що
відповідачкою не доведено належними та
допустимими доказами того, що саме
позичені відповідачкою 12.12.2002 р. у
матері кошти були витрачені на
придбання спірної квартири.

Оскільки позивачка всупереч вимогам
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не довела
належними та допустимими доказами
набуття квартири за час окремого
проживання з відповідачем у зв»язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин, чи за особисто належні їй
кошти, колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції про те,
що спірна квартира є об»єктом права
спільної сумісної власності
колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
а відтак відповідно до положень ч.1 ст.
70 СК України підлягає поділу у рівних
частках.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 з позовом про
визнання спірної квартири її особистою
приватною власністю, до суду не
зверталася.

Не спростовують висновок суду про
підставність позову, те, що квартира
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
доводи апелянта про те, що позивач не
був зареєстрований у спірній квартирі,
не проводив у ній ремонтні роботи, не
оплачував житлово - комунальні послуги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Яворівського районного
суду Львівської області від 20 жовтня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.