АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/9472/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3670/14
Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В.В.
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів : Обідіної О.І., Панченка О.О.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням.

У позові зазначали, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 20 серпня
1996 року згідно розпорядження № 6677
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Кременчуцької
міської ради народних депутатів. З 2007
року відповідач зареєстрований, але не
проживає у спільній квартирі. З цього
часу він жодним чином не піклується про
утримання житлового приміщення в
належному санітарному та технічному
стані, не вносить оплату за надавані
комунальні послуги, розмір яких
обраховується з урахуванням його
реєстрації у житловому приміщенні.
Витрати пов'язані з утриманням
житлового приміщення та оплатою
комунальних послуг несуть позивачі.

Позивачі просили визнати ОСОБА_4, таким,
що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1 Полтавської області.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 жовтня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - відмовлено.

З рішенням суду не погодилась ОСОБА_1,
яка його оскаржила, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позов задовольнити, оскільки вважає, що
рішення суду прийнято із порушенням
норм матеріального та процесуального
права, судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

У п.34 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» №5 від 07.02.2014 року
роз'яснено, що оскільки право власності
є абсолютним правом, яке включає право
володіння, користування та
розпорядження майном, якого ніхто не
може бути позбавлений, крім випадків,
передбачених законом (стаття 41
Конституції України, статті 316 - 319 ЦК),
то власник на підставі статті 391 ЦК не
може бути визнаний таким, що втратив
право користування своїм майном,
зокрема жилим приміщенням або
виселений із нього, оскільки це не
відповідає характеру спірних
правовідносин, й такі вимоги
регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109,
110, 116 Житлового кодексу Української
РСР. У зв'язку із цим під час розгляду
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно чітко
розмежовувати правовідносини, які
виникають між власником та попереднім
власником житла, і правовідносини, які
виникають між власником житла та
членами його сім'ї, попередніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
попереднього власника житла. Так,
власник житла має право вимагати
визнання попереднього власника таким,
що втратив право користування житлом,
що є наслідком припинення права
власності на житлове приміщення (пункт
3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям
останнього з реєстрації.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 20 серпня
1996 року згідно розпорядження № 6677
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Кременчуцької
міської ради народних депутатів.

З 2007 року відповідач зареєстрований,
але не проживає у спільній квартирі.
Факт непроживання ОСОБА_4 з 2007 року і по
теперішній час підтверджується актом
ТОВ «Житлорембудсервіс» від 07.10.2014 року
№ 122-м.

Враховуючи вищевикладене, та те, що
ОСОБА_4 є законним співвласником
квартира АДРЕСА_1, зареєстрований за
даною адресою, у судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову
про визнання його таким, що втратив
право користування спірним житлом, та,
окрім того, беручи до уваги, що право
власності є непорушним і ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні,
не інакше як у випадках і в порядку,
встановлених законом, а позивачами не
наведено обґрунтованих та належних
підстав для припинення права власності
чи обмеження ОСОБА_4 у праві
користування належним йому нерухомим
майном, судом першої інстанції вірно
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням.

Не заслуговують на увагу доводи,
наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 з
приводу порушення прав та інтересів
позивачів, як співвласників спірного
житла, оскільки у своєму позові ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 не навели будь-яких
належних, обґрунтованих та достатніх
підстав для обмеження відповідача у
праві користування квартирою АДРЕСА_1.

Сам факт непроживання ОСОБА_4 у спірній
квартирі не може слугувати підставою
для визнання його таким, що втратив
право користування помешканням,
оскільки згідно положень ст. 317 ЦК
України на зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, який повно встановивши
фактичні обставини справи, дав
об'єктивну оцінку зібраним у справі
доказам, вірно застосувавши норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, та ухвалив
рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
О.І. Обідіна

О.О. Панченко

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль