Справа № 199/6401/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„28" серпня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду справи
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, де третя особа
Державна міграційна служба України
про усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що на підставі
договору купівлі-продажу від 19.01.2012 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
Відповідно до судових рішень - рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11.02.2013 р. у
справі за позовом виконкому
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради в інтересах
малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, де треті особи
Управління - служба у справах дітей
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради, Управління -
служба у справах дітей Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради,
Дитячий будинок сімейного типу
«ОСОБА_12», приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсними договорів та
визнання права користування та ухвали
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04.12.2013 р. він визнаний
добросовісним набувачем вказаного
житлового будинку. За даною адресою
зареєстровано місце проживання
відповідачів, разом з тим, даний факт
встановлений також зазначеними вище
судовими рішеннями (ч. 3 ст. 61 ЦПК
України).

Посилаючись у позові на те, що
фактичне місцезнаходження
відповідачів позивачу невідомо, в
добровільному порядку вони не бажають
знятися з реєстрації місця проживання,
їх особистих речей в житловому будинку
та на його території не має, участі в
утриманні житлового будинку не
приймають, а їх реєстрація створює
позивачу перешкоди, як власнику в
користуванні та розпорядженні
нерухомим майном, чим порушуються
права позивача, зазначене й стало
приводом для цього звернення до суду
та заявлення вимоги про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні належним на праві
власності житловим будинком - будинком
АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів
такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
будинком АДРЕСА_1.

Підставу позову становлять
приписи ст. 41 Конституції України,
ст.ст. 316-319, 321, 325, 328, 380, 383, 386, 391, ч. 1 ст. 405
ЦК України тощо.

У судове засідання позивач не
з'явився, надав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутності,
оскільки перебуватиме у відпустці
поза межами області та не матиме у
зв'язку з цим змоги брати участь у
судових засіданнях, також в цій заяві
позивач просив суд повністю
задовольнити поданий позов, повідомив
в ній про те, що порушення прав
позивача, як власника, з боку
відповідачів триває довгий час, через
що позивач позбавлений можливості в
повному обсязі реалізувати свої права,
передбачені Конституцією України та
ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи. У разі
участі у справі кількох відповідачів
заочний розгляд справи можливий у
випадку неявки в судове засідання всіх
відповідачів.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, причини неявки суду не
повідомили, тому за згодою позивача
(позивач у заяві від 26.08.2014 р. повідомив,
що не заперечує проти заочного
розгляду справи), справа розглядалася
у порядку заочного розгляду.

Суд, врахував заяву позивача та
дослідивши докази в межах заявлених
вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов
до висновку про наявність підстав для
задоволення позову частково, виходячи
з наступного.

Статтею 41 Конституції України
гарантовано, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право власності
набувається у порядку, визначеному
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Судом встановлено на підставі
договору купівлі-продажу від 19.01.2012 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, та
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1
(позивач), що останній є власником
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4).
Нерухоме майно розташоване на
земельній ділянці площею 1197 мІ. На цій
земельні ділянці розташовано: 1. літ. А -
житловий будинок (шл.бет), загальною
площею 68,2 мІ, житлова площа 46,0 мІ, 2. літ.
Б - гараж (цегла), 3. літ. В - літня кухня
(шл. бет), 4. літ. Ж - вбиральня (цегла), 5.
1-6, І - споруди.

Право власності зареєстровано за
позивачем в КП «ДМБТІ», що
підтверджується наданим позивачем
витягом про державну реєстрацію прав
(а.с. 6).

Відповідачі не є членами сім'ї
позивача.

Місце проживання відповідача - 2
ОСОБА_3 зареєстровано за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 9), що підтверджується
інформацією на запит з відповідного
органу реєстрації місця проживання
або місця перебування фізичної особи;
місце проживання іншого відповідача -
ОСОБА_2 за даною адресою не
зареєстровано (а.с. 10): 25.08.2011 р. він був
знятий з реєстрації на АДРЕСА_2, утім,
зареєстрованим не значиться.
Таким чином, правовідносини в даній
справі склалися між власником та
колишнім користувачем житла.
Відповідачі не мешкають за даною
адресою, їх речей в будинку не має, що
підтверджується наданими позивачем у
порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами,
зокрема фотографіями будинку, стан
стелі, стін підлоги та вікон якого, а
також стан труб кількість сміття біля
нього вочевидь свідчать про
неможливість на даний час
використання будинку в якості житла.

На даний час позивач має намір
продати належне йому та зазначене вище
нерухоме майно (а.с. 16-17), та розмістив
відповідне оголошення у засобах
масової інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Так, рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11.02.2013 р. у
цивільній справі за позовом виконкому
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради в інтересах
малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, де треті особи
Управління - служба у справах дітей
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради, Управління -
служба у справах дітей Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради,
Дитячий будинок сімейного типу
«ОСОБА_12», приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального ОСОБА_4 про визнання
недійсними договорів та визнання права
користування (рішенням в даній справі
було визнано недійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння
АДРЕСА_1, укладений 30 серпня 2011 р. між
ОСОБА_8, діючої по довіреності,
посвідченої 15.04.2011 р. приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_9, та
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 за
реєстровим номером 2366; в задоволенні
вимоги позову про визнання недійсним
договору купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 від 19.01.2012 р.,
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, було
відмовлено, також було відмовлено в
задоволенні вимоги позову про
визнання права користування
домоволодінням за малолітніми), було
встановлено, що домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, було отримано ОСОБА_2
у спадок після смерті батька гр.
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4; будучи власником
домоволодіння, ОСОБА_2 довіреністю,
посвідченою 15.04.2011 р. приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
уповноважив ОСОБА_8, та 30.08.2011 р. ОСОБА_8
передала у власність покупця - ОСОБА_9
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить
продавцю на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом,
посвідченого 114.12.2010 р. четвертою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, та
зареєстрованого в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно, КП «ДМБТІ»
17.12.2010 р.

Разом з тим, ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області від
04.12.2013 р. в даній справі було
встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним
набувачем будинку.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до
Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7
та 11 до Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150
ЖК, які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України. Цивільним процесуальним
засобом, яким забезпечується
реалізація права на звернення до суду,
є позов, тобто матеріально-правова
вимога до суду заінтересованої особи
(позивача) про здійснення правосуддя в
цивільній справі на захист прав, свобод
чи інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

Отже, на переконання суду, доводи
позивача є слушними: судом на підставі
наданих суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК
України доказів було встановлено, що
відповідач -1 ОСОБА_2 втратив право
власності на дане нерухоме майно, не є
членом сім'ї позивача та не мешкає в
даному житловому приміщенні, його
речей в ньому не має, позивач є
власником даного будинку та має намір
продати будинок, утім, реєстрація місця
проживання відповідача - 2, який також
не є членом сім'ї позивача, не мешкає
в даному житловому приміщенні та речей
якого в ньому не має, перешкоджає в
повній мірі реалізації позивачем прав
власника, через що для суду вбачаються
підстави для ухвалення рішення про
визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Разом з тим, частково
задовольняючи поданий позов, суд з
огляду на зміст позовних вимог та
характер спірних правовідносин
виходить з відсутності підстав для
ухвалення рішення про задоволення
позову стосовно вимоги, що стосується
відповідача - 1 - ОСОБА_2, адже з боку
останнього права позивача не
порушені, його місце проживання за
адресою належного позивачу на праві
власності будинку не зареєстровано з
25.08.2011 р. (ст. 3 ЦПК України).

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
де третя особа Державна міграційна
служба України про усунення перешкод у
користуванні житловим будинком шляхом
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у
користуванні житловим будинком, шляхом
визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким,
що втратив право користування
житловим приміщенням - будинком
АДРЕСА_1.

В задоволенні вимоги позову про
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
на користь ОСОБА_1 судові витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору, в
розмірі 121, 80 грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя