Номер провадження: 22-ц/785/9606/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького
М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Волчанському О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 06 жовтня 2014 року за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

02 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
сторони перебувають у шлюбі, який було
зареєстровано 28 червня 1986 року
відділом реєстрації актів
громадянського стану Одеської області,
актовий запис №290 (а.с.7).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню
дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Сім'я розпалася і її збереження
неможливо, тому, що в них різні погляди
на подружні відносини та виховання
дитини та між ними склалися вкрай
неприязні стосунки. Разом вони не
проживають, спільне господарство не
ведуть.

На підставі зазначеного позивачка
звернулась до суду із позовом та
просила його задовольнити з наведених
у позовній заяві правових підстав.

Відповідач надав суду письмове
пояснення в якому вказує, що не
заперечує проти задоволення позовних
вимог, але не згоден з причинами
розпаду сім'ї, вказаними позивачкою в
поданій нею позовній заяві.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 06 жовтня 2014 року
позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить змінити рішення місцевого
суду, шляхом його скасування у частині
стягнення з нього на користь ОСОБА_4
оплати за правову допомогу в розмірі 1
000 гривень. В іншій частині рішення
залишити без змін.

У судове засідання до суду апеляційної
інстанції сторони по справі не
з'явились, однак про розгляд справи
вони сповіщались належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення про
отримання ними судових повісток, тому у
відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України
їх неявка до суду не перешкоджає
подальшому розгляду справи.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 Постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно положень ч. 1 ст. 24 Сімейного
кодексу України, шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки та чоловіка.
Примушування жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог позивача про розірвання
шлюбу, суд виходив з обставин справи,
положень ст. ст.110, 112 СК України та
дійшов правильного висновку, що між
сторонами у справі подальше спільне
життя неможливе, сім'я фактично
розпалась, що унеможливлює їх сумісне
життя, шлюбні відносини між ними
припинено та є неприпустимими, а
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б їхнім
інтересам та інтересам їхньої дитини.

З'ясувавши фактичні взаємини подружжя,
мотиви та причини розлучення, дійсну
волю позивача, яка наполягає на
розірванні шлюбу та вважає його
подальше збереження неможливим та
таким, що суперечить спільним
інтересам сторін, виходячи з
морально-правових засад шлюбу, суд
першої інстанції обґрунтовано
задовольнив позов та розірвав шлюб у
якому перебували сторони.

Місцевий суд вірно послався на норми
закону, що регулюють правовідносини,
які виникли між сторонами та зробив
вірний висновок у своєму рішенні.

Однак, колегія суддів не погоджується з
висновком місцевого суду, що судовим
рішенням з відповідача слід стягнути
витрати пов'язані з юридичними
послугами, оскільки ці вимоги, які
отримані позивачем ним не доведені.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать витрати на
правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Відповідно до ст.1 Закону «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» від 20.12.2011
№4191-VI встановлено, що «розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40%
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні».

Розглядаючи позовні вимоги про
відшкодування судових витрат на
правову допомогу, надану фахівцями в
галузі права, суди цивільної
юрисдикції з'ясовують:

• чи є особа, котра надавала правову
допомогу, фахівцем у галузі права;

• чи має вона за законом право надавати
правову допомогу;

• надавала вона таку допомогу як
фахівець у галузі права чи як
представник позивача;

• чи є підстави для стягнення з
відповідача компенсації понесених
позивачем витрат, і якщо є, то який
граничний розмір такої компенсації.

Тільки в разі підтвердження вказаних
обставин такі вимоги задовольняють.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Особа, зазначена в частині першій цієї
статті, має право: знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії долучених до
справи документів, бути присутнім у
судовому засіданні. Особа, яка має
право на надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі.

Однак, в порушення ч. 2 ст. 56 ЦПК України
судом першої інстанції відповідна
ухвала постановлена не була.

Крім того, позивачем ОСОБА_4 не надано
розрахунок про надання їй правової
допомоги з відображенням виду та
строків отриманої нею правової
допомоги, а також відсутній акт про
виконання цієї допомоги.

При цьому, місцевий суд не звернув
уваги, що під час надання позивачу
правової допомоги фахівцем у галузі
права у витязі з угоди №132 від 02.09.2014
року було зазначено, що ця допомога
повинна складатись з послуг щодо
розірвання шлюбу та стягнення
аліментів, однак справа в частині
стягнення аліментів судом не
розглядалась та доказів на
підтвердження цих обставин позивачем
не надано, тому сплачена сума у розмірі
1 000 гривень на правову допомогу у межах
розгляду заявлених позовних вимог не
обгрунтована.

За таких обставин, суд першої інстанції
не звернув уваги на зазначені вимоги
закону в повному обсязі, та
безпідставно задовольнив їх у цій
частині.

Отже, переглядаючи судове рішення,
місцевого суду в межах ст.303 ЦПК України
судова колегія приходить до висновку,
що позивачка належним чином не довела
понесені нею судові витрати по справі,
а тому у їх задоволенні слід відмовити.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, тому його слід залишити без змін.

Однак, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України не повне з'ясування судом
першої інстанції фактичних обставин
справи є підставою для зміни рішення
суду з постановленням нового рішення
про відмову у задоволенні вимог в
частині стягнення витрат на правову
допомогу у сумі 1 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1,4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити,
рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 06 жовтня 2014 року
змінити.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в
частині стягнення витрат на правову
допомогу відмовити.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, однак воно може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області: М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков

Р.Д. Громік