АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

Головуючого - суддіЛапчевської
О.Ф.СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк
С.В.при секретаріМішкіній А.В.

за участю: позивача ОСОБА_5,

представника позивача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_7, який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_8 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 09 жовтня 2014 року

У справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9 до
Київської міської ради, ОСОБА_8, треті
особи ОСОБА_10, ОСОБА_11, Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації), Головне управління
Держземагенства в м. Києві, Державна
реєстраційна служба України про
визнання недійсним та скасування
державних актів на право власності на
земельну ділянку, визнання права
власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 09 жовтня 2014 року позов
задоволено частково./т. 2 а.с. 48-54/

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав
апеляційну скаргу на рішення суду
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість. Вважає, що судом
першої інстанції не повно з'ясовані
обставини справи, зокрема не врахована
заява ОСОБА_12 від 28.09.2010 р., щодо
виготовлення технічної документації, з
посиланням на оскаржуване рішення
Київської міської ради, на
обґрунтування підстав пропуску строку
позовної давності для звернення до
суду, оскільки позивачі звернулись до
суду через три роки та один місяць з
моменту наявності даних про
обізнаність щодо оскаржуваного
рішення. Крім того, зазначив, що судом
першої інстанції не вірно застосовано
ст. 202 ЦК України та ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ст. 132 ЗК України
2001 року, та невірно визначено момент
виникнення права власності на спірну
земельну ділянку у зв'язку з прийняттям
Київською міською радою рішення від
28.01.1999 р., оскільки дані нормативні акти
на спільну заяву ОСОБА_12 та ОСОБА_8 від
24.06.2008 р. щодо фактичного розпорядження
землею, як зазначено судом першої
інстанції, та відносини сторін не
поширюються, оскільки станом на 2008 рік
сторони не мали права власності на
земельну ділянку, яке виникло у 2011 році,
а саме з моменту державної реєстрації.
Зазначив також, що оскільки рішення про
передачу земельної ділянки приймалось
у 1999 році, право власності на будинок
виникло у 1996 році, застосуванню до
спірних правовідносин підлягає ЗК
України 1990 року. З урахуванням
викладеного в апеляційній скарзі
просив рішення суду скасувати та
постановити нове про відмову у
задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення скасуванню в
частині визнання права власності на
спірну земельну ділянку в порядку
спадкування за ОСОБА_5 та ОСОБА_9, з
ухваленням нового рішення в цій
частині про відмову у позові, на
підставі наступного.

Судом встановлено, що на підставі
договору дарування від 22.02.1996 р. ОСОБА_12
набув право власності на 1/2 частину
будинку АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 10-11/.

Після смерті ОСОБА_13 його син ОСОБА_12 та
дочка ОСОБА_8 успадкували в рівних
частках 1/2 частину вказаного будинку.
/т. 1 а.с. 12/

Рішенням ІІІ сесії XXIII скликання
Київської міської ради від 28.01.1999 р. №
116-2/217 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для обслуговування житлових будинків
та господарських будівель» ОСОБА_12 та
ОСОБА_8 передано у спільну приватну
власність земельну ділянку площею 0,1 га
по АДРЕСА_1 для обслуговування
належного їм на праві спільної
часткової власності житлового будинку,
господарських будівель і споруд, в
подальшому було видано державний акт
на право власності на земельну ділянку.
/т. 1 а.с. 6-7, 17-18/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_12 помер /т. 1 а.с. 105/,
залишивши заповіт, відповідно до якого
заповів вказані Ѕ частку житлового
будинку та Ѕ частку земельної ділянки
своїй дочці ОСОБА_9, а ј частку будинку
та ј частку земельної ділянки - своїй
дочці ОСОБА_5 /т. 1 а.с. 146, 147, 148/, які
звернулись з заявами про прийняття
спадщини. / т. 1 а.с. 149, 158/

Окрім спадкоємців за заповітом заяву
про прийняття спадщини подала і мати
померлого - третя особа ОСОБА_10 /т. 1 а.с.
168/, яка як непрацездатна особа
відповідно до положень ч. 1 ст. 1241 ЦК
України, незалежно від змісту заповіту,
має право на обов'язкову частку у
спадщині, розмір якої становить
половину частки, яка належала б їй у
разі спадкування за законом.

Дружина померлого - третя особа ОСОБА_11
також звернулася до нотаріуса із
заявою про видачу їй свідоцтва про
право власності на частку у майні,
придбаному в період зареєстрованого із
спадкоємцем шлюбу. /т. 1 а.с. 163/

№ справи 753/18194/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/13924/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Лапчевська О.Ф.Частково
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
земельну ділянку на АДРЕСА_1, ОСОБА_12 та
ОСОБА_8 отримали у спільну власність за
рішенням Київської міської ради,
прийнятим відповідно до ст. 17
Земельного кодексу України 1991 р. та
Декрету Кабінету Міністрів України від
26.12.1992 р. № 15-92 «Про приватизацію
земельних ділянок», в порядку
приватизації, у спільну сумісну
власність. Враховуючи, що ч. 4 ст. 120 ЗК
України передбачає, що при переході
права власності на будівлю та споруду
до кількох осіб право на земельну
ділянку визначається пропорційно
часткам осіб у вартості будівлі та
споруди, якщо інше не передбачено у
договорі відчуження будівлі і споруди,
а рішення Київської міської ради від 8
липня 2010 р. було прийняте на підставі
спільної заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_12,
датованої 24 червня 2008 р., що надійшла до
Київської міської ради 14 липня 2008 р. /т. 1
а.с. 46/, суд першої інстанції дійшов до
висновку, що останні фактично вчинили
правочин щодо розпорядження землею, що,
відповідно до ч. 1 ст. 132 ЗК України,
підлягало обов'язковому нотаріальному
посвідченню. Таким чином, враховуючи,
що заява від 24 червня 2008 р. нотаріально
посвідчена не була, а визначений у ній
розподіл часток у праві власності на
земельну ділянку суперечить
положенням ч. 4 ст. 120 ЗК України щодо
пропорційності права на земельну
ділянку часткам у вартості будівлі та
споруди, зазначена заява не могла бути
підставою для визначення часток у
праві власності на земельну ділянку,
тому, рішення Київської міської ради
від 8 липня 2010 р. підлягає скасуванню в
цій частині, а державні акти, видані на
підставі вищевказаного рішення,
обґрунтовано визнані недійсними.

Однак, скасовуючи вище зазначене
рішення Київради, та визнавши
недійсність державних актів, виданих
на підставі цього рішення, суд першої
інстанції одночасно задовольнив
позовні вимоги в частині визнання
права власності за ОСОБА_5 на 7/64 часток,
ОСОБА_9 на 7/32 часток на земельну ділянку
загальною площею 0, 1000 га, розташовану
на АДРЕСА_1, кадастровий номер
:90:910:0005, в порядку спадкування, з
чим колегія судді апеляційної
інстанції погодитись не може, на
підставі наступного. У зв'язку зі
скасування вказаного рішення, позивач
ОСОБА_12 втратив право власності на
оскаржувану ділянку, яке не увійшло до
складу спадщини, а тому, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції без достатньої
правової підстави визнано за
спадкоємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право
власності в порядку спадкування на
спірну земельну ділянку, тому рішенні в
цій частині підлягає скасуванню.

Також слід зазначити, що доводи
апеляційної скарги, щодо спливу
позовної давності колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки їм була
надана відповідна оцінка судом першої
інстанції, оскільки за загальним
правилом, встановленим ч. 1 ст. 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Оскаржуване рішення
Київської міської ради зазначається у
заяві, датованій 21 грудня 2010 р., тому суд
першої інстанції обґрунтовано
зазначив, що саме з цього дня позивач
міг довідатися про порушення свого
права. Оскільки позивач звернувся до
суду з позовом 28 жовтня 2013 р., позовна
давність не сплила, доводів, що
позивачу стало відомо про порушення
його прав раніше, апелянтом судам
першої та апеляційної інстанції не
надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, який діє на
підставі довіреності в інтересах
ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 09 жовтня 2014 року - скасувати в
частині визнання права власності за
ОСОБА_5 на 7/64 часток, ОСОБА_9 на 7/32 часток
на земельну ділянку загальною площею 0,
1000 га, розташовану на АДРЕСА_1,
кадастровий номер :90:910:0005, в
порядку спадкування, та постановити в
цій частині нове рішення яким у
задоволенні позову відмовити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 09 жовтня 2014 року - скасувати в
частині стягнення з ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_5, ОСОБА_9 судових витрат, та
постановити в цій частині нове рішення
яким у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: