Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим будинком, та
зняття з реєстрації, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
вселення та встановлення порядку
користування жилим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Донецької області
від 03 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування житловим будинком по
АДРЕСА_1, знявши його з реєстраційного
обліку за вказаною адресою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому
на підставі договору дарування від 25
грудня 2004 року належить зазначений
вище будинок.

Окрім нього, у будинку зареєстровані
його мати ОСОБА_5 та вітчим ОСОБА_6, які з
22 грудня 1989 року до 16 жовтня 2009 року
знаходились у зареєстрованому шлюбі.

У 2009 року вітчим залишив будинок, але не
знявся з реєстрації.

Посилаючись на те, що ця обставина
перешкоджає йому (позивачеві) вільно
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, просив позов задовольнити.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3, у
червні 2013 року ОСОБА_6 подав зустрічну
позовну заяву, у якій просив вселити
його у будинок, встановити порядок
користування приміщенням, виділивши
йому окрему кімнату (1-залу) площею 16 кв.
м, а ОСОБА_5 - окрему кімнату (спальню) 15
кв. м, підсобні приміщення будинку та
господарчі споруди залишити в
загальному користуванні, зобов'язати
відповідачів не чинити перешкоди в
користуванні будинком.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що з 1989 року до теперішнього часу
проживає у спірному житловому будинку,
займався його благоустроєм та
ремонтом, іншого житла не має, проте
відповідачі перешкоджають йому у
користуванні ним.

Рішенням Красноармійського
міськрайонного суду Донецької області
від 30 квітня 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Вселено ОСОБА_6 у житловий будинок
АДРЕСА_1.

Встановлено порядок користування
зазначеним жилим приміщенням, виділено
ОСОБА_6 окрему кімнату (залу) площею 16
кв. м, ОСОБА_5 виділено окрему
кімнату (спальню) площею 15 кв. м,
підсобні приміщення залишено у
загальному користуванні.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити
перешкод ОСОБА_4 у користуванні
зазначеним вище будинком.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 03 липня 2014 року скасовано
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням по
АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_3 та у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення
місцевого суду від 30 квітня 2014 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 11
постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про
судове рішення у цивільній справі»
роз'яснив, що у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1
належить ОСОБА_3 на підставі договору
дарування від 25 грудня 2004 року,
укладеного між ним та ОСОБА_4

Окрім ОСОБА_3 у зазначеному вище
будинку зареєстровані його мати ОСОБА_5
та вітчим ОСОБА_6, які з 22 грудня 1989 року
до 16 жовтня 2009 року знаходились у
зареєстрованому шлюбі.

Згідно з актом, складеним головою
квартального комітету від
16 квітня 2013 року, ОСОБА_6 не проживає у
будинку з липня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із норм ст. 163 ЖК
України, згідно з якою при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї без поважних причин за ним
зберігається жиле приміщення у
випадках і в межах строків,
установлених ст. 71 ЖК України.

При цьому суд зазначив, що відповідач з
поважних причин вимушений був залишити
вказане вище місце проживання у зв'язку
з розпадом сім`ї та конфліктними
відносинами з ОСОБА_5 протягом 2009-2012
років.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та визнаючи
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням по
АДРЕСА_1, апеляційний суд виходив з
того, що наявність реєстрації ОСОБА_4
обмежує права ОСОБА_3, як власника
будинку, який має право володіти,
користуватися та розпоряджатися ним на
власний розсуд.

Колегія не може погодитися з
висновками судів, виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України
зазначені способи захисту цивільних
прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Судами залишено поза увагою, що
позивачем обрано спосіб захисту права,
який не відповідає вимогам ст. ст. 16, 391
ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається з змісту позовної заяви,
ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням у зв'язку з тим, що останній
перешкоджає йому користуватися та
розпоряджатися своєю власністю.

Як на правову підставу вирішення спору
позивач одночасно посилався на ст. ст.
71, 150 ЖК Української РСР та ст. 391 ЦК
України.

Із позовної заяви випливає, що
фактично позовні вимоги ОСОБА_3
зводяться до усунення перешкод з боку
відповідача у здійсненні позивачем
права користування та розпорядження
спірною квартирою.

Суд першої інстанції на виконання
положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
роз'яснив позивачу, з огляду на обраний
ним спосіб захисту порушеного права,
який не відповідає змісту ст. 391 ЦК
України, його право уточнити свої
позовні вимоги.

З'ясування підстави позову має суттєве
значення для встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору по суті.

На зазначене апеляційний суд також
уваги не звернув.

Вирішуючи спір та визнаючи ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
спірним жилим приміщенням, апеляційний
суд виходив із факту непроживання
останнього у ньому, при цьому не надав
жодної оцінки доводам з приводу того,
що він проживає у будинку, але через
неприязні відносини з колишньою
дружиною ОСОБА_5 не може вільно ним
користуватися.

Ніякої оцінки не надано судом й
постанові про відмову у порушенні
кримінальної справи від 05 березня 2012
року (а. с. 17), з якої вбачається, що
ОСОБА_4 після розірвання шлюбу з ОСОБА_5
продовжує спільно проживати в одному
жилому приміщенні по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 25
грудня 2004 року саме ОСОБА_4
подарував належний йому особисто
будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а. с. 14) і з цього
часу припинилося його право власності
на нього.

Між тим, суди не встановили та не
зазначили правові підстави проживання
ОСОБА_4 після 2004 року у будинку, який був
його власністю до моменту укладення
договору дарування.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи те, що судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 03 липня 2014 року та рішення
Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області від 30
квітня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко