ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивачів
ОСОБА_1,

ОСОБА_2;

представника позивачів
ОСОБА_3;

відповідача
ОСОБА_4;

представника відповідача
ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - Головного управління
юстиції в м. Києві, про усунення від
права на спадкування та визнання права
власності на частину квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Головного управління юстиції в
м. Києві, про визнання права власності
на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1) та
ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, а разом
позивачі) звернулись до суду з позовом
до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач,
ОСОБА_4) про усунення від права на
спадкування та визнання права
власності на частину квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, який був
чоловіком ОСОБА_1 та рідним батьком
ОСОБА_2 і ОСОБА_4 Після його смерті
відкрилась спадщина - 1/5 частина
квартири АДРЕСА_1, спадкоємцями першої
черги за якою є як позивачі так і
відповідач. Посилаючись на ч. 5 ст. 1224
Цивільного кодексу України (далі по
тексту - ЦК України), позивачі вказують,
що покійний ОСОБА_6 протягом 2012 року
перебував у безпорадному стані,
зокрема втрачав свідомість, постійно
потребував стороннього догляду та
піклування, проте як відповідач не
піклувався про нього, не надавав ані
моральної, ані матеріальної допомоги
та взагалі сприяв прискоренню смерті
батька. У зв'язку з наведеним, позивачі
просили суд задовольнити їх вимоги
шляхом усунення відповідача від права
на спадкування за законом після ОСОБА_6
та визнати за ними право власності на 1/5
частини квартири АДРЕСА_1 (по 1/10 на
кожну особу) за правом спадкування за
законом після померлого.

Ухвалою суду відкрито провадження у
даній справі та залучено до участі у
ній у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Головне управління юстиції в м.
Києві та призначено її розгляд у
судовому засіданні.

До початку судового засідання,
відповідачем, через канцелярію суду,
подано зустрічну позовну заяву до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у якій просить суд
визнати за ним право власності на 1/15
частини квартири АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані
тим, що після смерті його батька -
ОСОБА_6 відкрилась спадщина на 1/5
частини квартири АДРЕСА_1, спадкоємцями
якої за законом є він та відповідачі 1, 2
за цим позовом у рівних долях.

На підставі поданої заяви про
прийняття спадщини нотаріусом було
заведено спадкову справу, але згодом,
оскільки у нього були відсутні
оригінали правовстановлюючих
документів на спадкове нерухоме майно,
нотаріусом відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину на
вказане майно.

Відсутність зазначених оригіналів
правовстановлюючих документів, які, на
його думку, знаходяться у відповідачів,
і зумовило його на звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на спадкове майно, зокрема на 1/15
частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду року зустрічна позовна
заява прийнята до розгляду, залучено у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору за
цим позовом - Головне управління
юстиції у м. Києві, та об'єднано її в
одне провадження разом з первісним
позовом.

В судовому засіданні позивачами за
первісним позовом подано уточнену
позовну заяву, відповідно до якої
позивачі просять суд усунути
відповідача - ОСОБА_4 від права на
спадкування за законом після ОСОБА_6 та
визнати за ними право власності по 1/10
частини квартири АДРЕСА_1 на кожну
особу за правом спадкування за законом
після померлого. В уточненій позовній
заяві позивачами змінено підставу
заявлених вимог, зокрема, посилаючись
на ч. 3 ст. 1224 ЦК України, а саме на
ухилення відповідача від виконання
свого обов'язку, встановленого
статтями 202, 203 Сімейного кодексу
України (далі по тексту - СК України),
щодо утримання спадкодавця - свого
батька, вони і просять суд усунути його
від права на спадкування за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) крім прав та
обов'язків, визначених у статті 27 цього
Кодексу, позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову, а відповідач
має право визнати позов повністю або
частково.

Дослідивши подану позивачами за
первісним позовом уточнену позовну
заяву, враховуючи, що заява подана ними
у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31
ЦПК України, суд приймає її до розгляду
та вважає за необхідне здійснити
розгляд справи з урахуванням
викладених позивачами уточнень
підстав позову.

У відбувшихся судових засіданнях
позивачі та їх представник уточнені
позовні вимоги підтримали, вважали їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Також позивачі
послалися на те, що покійний ОСОБА_6
протягом 2012 року перебував у важкому
стані, а у січні 2013 року потрапив до
лікарні з інсультом, у якій у лютому 2013
року помер. Вказують, що вони доглядали
за ним, надавали усіляку допомогу,
піклувалися про нього, несли витрати,
пов'язані з його лікуванням, доглядом
та похованням, в той час як відповідач з
батьком не спілкувався, матеріальну
допомогу як при житті так і на
поховання не надавав, а тому має бути
усунений від права на спадкування.

Стосовно зустрічних позовних вимог
позивачі та їх представник заперечили,
вказали, що право позивача за цим
позовом не порушено, вимоги є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Відповідач та його представник проти
задоволення позовних вимог за
первісним позовом заперечили. Вказали
на те, що вимоги позивачів є
безпідставними та недоведеними.
Відповідач за первісним позовом не
ухилявся від виконання обов'язків щодо
утримання свого батька, протягом 2012
року спілкувався з батьком, про наміри
надати матеріальну або будь-яку
допомогу неодноразово повідомляв
батька, проте останній завжди
відмовлявся від неї, водночас у зв'язку
з неприязними відносинами з матір'ю та
сестрою відвідувати батька та
піклуватися про нього не мав
можливості. Про важкий стан батька на
початку 2013 року та перебування у
лікарні, у якій він і помер, відповідач
не знав, а дізнався лише після його
похорон від рідного батька, а відтак
відсутні підстави для задоволення
первісного позову шляхом усунення його
від права на спадкування. Зустрічні
позовні вимоги позивач за цим позовом
та його представник підтримали,
вважали їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Третя особа за первісним та зустрічним
позовами - Головне управління юстиції у
м. Києві свого представника в судове
засідання не направила, надіславши при
цьому на адресу суду пояснення, за
змістом яких заступник начальника
управління нотаріату поклався на
розсуд суду у вирішенні заявлених
вимог та розгляд справи просив
здійснювати за відсутності їх
представника.

Заслухавши пояснення позивачів,
відповідача, їх представників,
допитавши свідків, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши матеріали
справи, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 09 серпня 2010 року №52497
квартира АДРЕСА_1 на праві спільної
часткової власності належить ОСОБА_6,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у
рівних долях.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_4, який був, відповідно до
свідоцтв про укладення шлюбу та про
народження, чоловіком позивача -
ОСОБА_1, а також рідним батьком позивача
- ОСОБА_2 та відповідача - ОСОБА_4, які є
спадкоємцями першої черги за законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін, протягом 2012 року стан
здоров'я ОСОБА_6 різко погіршився, а в
травні цього року він потрапив до 1-ї
Київської міської клінічної лікарні з
інсультом та пробув у якій на протязі
2-х тижнів.

В подальшому з 25.01.2013 року по 07.02.2013 року
ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному
лікуванні у відділенні неврології КМКЛ
№1 з діагнозом цекреброваскулярна
хвороба з артеріальною гіпертензією,
що підтверджується листом Київської
міської клінічної лікарні №1 від 20.05.2014
року. Стан хворого, відповідно до цього
ж листа, на протязі перебування у
відділені залишався важким, хворий
потребував сторонньої допомоги. До
05.02.2013 року хворий знаходився у
свідомості, а з цього дня його стан
різко погіршився, свідомість була
порушена (сопор). З 05.02.2013 року по 07.02.2013
року він перебував у реанімаційному
відділенні.

Позивачі вказують, що вони доглядали за
померлим, надавали усіляку допомогу,
піклувалися про нього, несли витрати,
пов'язані з його лікуванням, доглядом
та похованням, в той час як відповідач з
батьком не спілкувався, матеріальну
допомогу як при житті так і на
поховання не надавав, а тому має бути
усунений від права на спадкування.

Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК
України не мають права на спадкування
за законом батьки (усиновлювачі) та
повнолітні діти (усиновлені), а також
інші особи, які ухилялися від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця,
якщо ця обставина встановлена судом.

А статтями 202 та 203 СК України
встановлено, що повнолітні дочка, син
зобов'язані утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги. Дочка, син крім
сплати аліментів зобов'язані брати
участь у додаткових витратах на
батьків, викликаних тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30 травня 2008 року
за №7 факт ухилення особи від
виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця встановлюється судом за
заявою заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем,
який мав право на утримання, позову про
стягнення аліментів до особи, яка
претендує на спадщину, не є достатньою
підставою для відмови в позові про
усунення від права на спадкування.
Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК
стосується всіх спадкоємців за
законом, зокрема й тих, які відповідно
до СК не були зобов'язані утримувати
спадкодавця. Безпорадним слід розуміти
стан особи, зумовлений похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
вона не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Водночас, у своєму листі №24-753/0/4-13 від
16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справи зазначив, що у
частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК України
зазначені особи, які усуваються від
спадкування на підставі закону,
зокрема: які умисно перешкоджали
спадкодавцеві скласти заповіт, внести
зміни або скасувати заповіт і цим
сприяли виникненню права на
спадкування; батьки після дитини, щодо
якої вони були позбавлені батьківських
прав; батьки та повнолітні діти, які
ухилялися від обов'язку щодо утримання
спадкодавця.

Для постановлення рішення про усунення
від спадкування у справі повинні бути
надані належні та допустимі докази, які
б свідчили про те, що спадкодавець
потребував допомоги відповідача,
останній мав можливість її надати,
проте ухилявся від обов'язку щодо її
надання. Та обставина, що сторони не
спілкувалися протягом тривалого часу,
не свідчить про факт умисного ухилення
від надання допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який її потребував,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню
судом питання, чи потребував
спадкодавець допомоги від спадкоємця
за умови отримання її від інших осіб, чи
мав спадкоємець матеріальну та фізичну
змогу надавати таку допомогу.

З наявних в матеріалах справи,
досліджених у судовому засіданні
доказів та пояснень сторін
установлено, що ОСОБА_6 проживав у
спірній квартирі разом зі своєю
дружиною. Донька - ОСОБА_2 разом зі своєю
дитиною та син - ОСОБА_4 проживали
окремо.

За життя ОСОБА_6, відповідно до пояснень
позивачів, отримуючи пенсію близько 3 000
грн. разом зі своєю дружиною надавали
допомогу також і доньці разом з онукою,
які перебували у іншому місті. Після
загострення хвороби, донька разом з
дружиною надавали хворому матеріальну
та моральну допомогу, піклувалися про
нього.

За наведених пояснень та оскільки
позивач - ОСОБА_1 проживала разом з
ОСОБА_6, судом встановлено, що саме вона
протягом 2012 року здійснювала догляд за
хворим та опікувались ним. Належних та
допустимих доказів про те, що ОСОБА_6
протягом зазначеного періоду
потребував догляду ще й і від ОСОБА_4,
матеріали справи не містять і сторони
на такі докази не посилались. Відсутні
також дані про те, що сам ОСОБА_6 або
ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 звертались до ОСОБА_4
за допомогою по догляду за
спадкодавцем чи за матеріальною
допомогою, а він відмовився від надання
такої допомоги.

Матеріалами справи не доведено потребу
покійного протягом 2012 року у
матеріальній допомозі, відсутні
належні та допустимі докази, як то
фіскальні чеки на придбання необхідних
ліків, медичні документи з визначеними
у них потребами хворого, тощо.

Окрім того, з пояснень сторін також
встановлено, що між ними існують
неприязні стосунки на ґрунті
погіршення сімейних відносин та поділу
спадкового майна, про що свідчать і
судові рішення по інших спорах, які
вирішувались судами. Зазначене дає
підстави вважати, що пояснення
відповідача за первісним позовом про
створення йому перешкод у спілкуванні
з батьком, внаслідок чого він не мав
можливості здійснювати відповідний
догляд за хворим, не проживаючи з ним
разом, заслуговують на увагу.

Стосовно періоду січень-лютий 2013 року
на протязі якого ОСОБА_6 перебував у
лікарні та у реанімаційному
відділенні, судом встановлено, що
останній у цей період часу потребував
сторонньої допомоги, що
підтверджується листом Київської
міської клінічної лікарні №1 від 20.05.2014
року та поясненнями допитаних у
судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_10.

Проте, позивачами за первісним позовом
не надано будь-яких доказів
обізнаності відповідача за цим позовом
про необхідність надання хворому
сторонньої допомоги та взагалі його
перебування у лікарні протягом
січня-лютого 2013 року, натомість
відповідно до пояснень наданих ОСОБА_4,
у цей період він з батьком не
спілкувався у зв'язку з неприязними
відносинами у сім'ї, про перебування
його у лікарні та згодом про смерть
дізнався після розмови з його рідним
дядьком.

З пояснень допитаних судом свідків
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також не вбачається,
що відповідач за первісним позовом був
обізнаний про перебування батька у
лікарні у період січень-лютий 2013 року
та його важкий стан, оскільки
відповідно до наданих у судовому
засіданні пояснень, свідок ОСОБА_10
перебуваючи у лікарні, на час
знаходження спадкодавця у
реанімаційному відділені, бачила як
брат хворого дзвонив з його слів
відповідачу та повідомляв його про
важкий стан хворого, проте як доказів,
що співрозмовником був саме ОСОБА_4
матеріали справи не містять.

Разом з тим, пунктом 26 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» встановлено, що
під час судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав на усунення відповідача за
первісним позовом від права на
спадкування за законом у зв'язку з
недоведеністю позивачами заявлених
позовних вимог.

Водночас, після смерті ОСОБА_6
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
заведено спадкову справу щодо майна
померлого №3/213.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом. А згідно з ч. 2 ст. 1223
цього Кодексу у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
прийняття спадщини або відмови від її
прийняття спадкоємцями за заповітом, а
також у разі не охоплення заповітом
усієї спадщини, право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу
(спадкування за законом).

Відповідно до положень ст. 1261 ЦК
України у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Як вбачається із матеріалів даної
спадкової справи, із заявами про
прийняття спадщини звернулись
позивачі за первісним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, які є дружиною та рідною
донькою померлого відповідно, а також
відповідач - ОСОБА_4, який є рідним його
рідним сином, як спадкоємці першої
черги спадкування за законом. Згідно
матеріалів даної спадкової справи,
інших спадкоємців після померлого, які
бажали прийняти спадщину, не має.
Заповіт померлим також не складався.

За приписами статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 1/5 частина
квартири АДРЕСА_1 належала померлому на
праві власності.

Згідно з ч. 1 ст. 1267 та ст. 1278 ЦК України
частки кожного спадкоємця у спадщині є
рівними, якщо спадкодавець у заповіті
сам не розподілив спадщину між ними.
Кожен із спадкоємців має право на виділ
його частки в натурі.

Частинами першою та другою ст. 1296 ЦК
України передбачено, що спадкоємець,
який прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається кожному з них із визначенням
імені та часток у спадщині інших
спадкоємців. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Стаття 1297 ЦК України встановлює
обов'язок спадкоємця, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, звернутися до нотаріуса за
видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. А
відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5,
видача свідоцтва про право власності
на спадщину на майно, яке підлягає
реєстрації, проводиться нотаріусом
після подання правовстановлюючих
документів щодо належності цього майна
спадкодавцеві та перевірки
відсутності заборони або арешту цього
майна.

Як встановлено судом, відповідач
(позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_4,
на виконання вимог ст. 1296 ЦК України,
звернувся до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 з заявою про видачу йому
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно, проте нотаріусом
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме майно, у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
майно, яке належало померлому ОСОБА_6.

Відповідач (позивач за зустрічним
позовом) вказує, що звертався до ОСОБА_1
та ОСОБА_2 з вимогою надати йому
оригінал правовстановлюючого
документу на спірну квартиру, однак
останні залишили вказаний лист без
відповіді.

Таким чином, з огляду на наведене, суд
дійшов висновку, що відповідач (позивач
за зустрічним позовом) реалізувати
своє право на спадщину не може через
відсутність у нього
правовстановлюючих документів на
майно, яке належало на праві власності
його батькові та наявності перешкод з
боку позивачів (відповідачів за
зустрічним) на здійснення вказаних дій.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право
підлягає захисту в разі, коли сторони
не перебувають між собою в
зобов'язальних відносинах, і при цьому
має місце його реальне оспорювання
учасником цивільних відносин,
унаслідок чого власник майна (у цьому
випадку відповідач - позивач за
зустрічним позовом) не може належним
чином реалізувати свої правомочності у
зв'язку з існуванням сумнівів або
претензій щодо спірного майна з боку
третіх осіб.

Як вбачається з обставин справи, в
цьому випадку, воля особи (позивача за
зустрічним позовом у даній справі) щодо
вільного використання свого права,
тобто володіння, користування та
розпорядження майном, - зв'язана волею
сторонніх осіб (відповідачів за
зустрічним позовом у даній справі), що
суперечить вищевказаній презумпції.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання, а статтею 16 цього
Кодексу встановлено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого, немайнового або
майнового права та інтересу. Способом
захисту, зокрема, може бути визнання
права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися та
розпоряджатися своєю власністю.

З огляду на те, що відповідно до вимог
закону позивач за зустрічним позовом -
ОСОБА_4 належним чином прийняв спадщину
після померлого ОСОБА_6, але у зв'язку з
відсутністю у нього
правовстановлюючих документів на
спадкове майно, він не може оформити на
це майно право власності, оскільки
відповідачі за зустрічним позовом
ненаданням оригіналів
правовстановлюючих документів
перешкоджають йому, як фактично
власнику майна, у можливості в повній
мірі володіти та користуватись ним, а
також виходячи з положень ст. 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень», за яким рішення суду
стосовно речових прав на нерухоме
майно є правовстановлюючим документом,
що підтверджує право власності на
вказане майно, суд дійшов висновку про
задоволення зустрічних позовних вимог
в повному обсязі та визнання за ОСОБА_4
права на спадкове майно, зокрема на 1/15
(1/5:3) частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, беручи до
уваги п. 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30 травня
2008 року за №7, п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» та
керуючись стст. 15, 16, 321, 328, 392, 1216, 1217, 1218,
1223, 1224, 1261, 1267, 1278, 1296, 1297 Цивільного
кодексу України, стст. 57, 60, 88, 208, 209, 212 - 218
Цивільного процесуального кодексу
Украйни, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за
первісним позовом - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) право власності на 1/15 частини
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 71,7
кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2,
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) витрати по сплаті судового
збору в сумі 216,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_3) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) витрати по сплаті судового
збору в сумі 216,48 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ
Ф.А.КАЛІУШКО