Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/3116/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Кавун
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.12.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

Головуючого - Голованя А.М.

Суддів -
Карпенка О.Л., Гайсюка О.В.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Славутич»
про стягнення заборгованості по
орендній платі та моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Маловисківського районного суду
Кіровоградської області від 03
листопада 2014 року і

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що СТОВ
«Славутич» згідно договору оренди
земельної частки (паю) від 27 лютого 2000
року, укладеного з ОСОБА_3, отримав в
оренду земельну частку (пай) розміром
6,53 умовних кадастрових гектарів,
терміном на 9 років, до 27 лютого 2009 року.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_3, позивач, 12 грудня 2011 року,
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом померлої, а 02
серпня 2012 року отримала державний акт
про право власності на земельну
ділянку яка належала померлій.

З 2004 року і до 2012 року включно
відповідач використовував земельну
ділянку, проте не виплачував
відповідної орендної плати за
користування нею, мотивуючи свої дії
тим, що йому не відомі спадкоємці
власника землі.

За таких обставин, позивач вважає,
що відповідач заборгував їй, як
спадкоємцю померлої ОСОБА_3, 16 745,23 грн.
орендної плати за землю які просить
стягнути з відповідача на її користь.
Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача на її користь моральну
шкоду в розмірі 6 000 грн.

Рішенням Маловисківського
районного суду Кіровоградської
області від 03 листопада 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_4, яка
підтримала доводи скарги, заперечення
представника відповідача Тимченка С.В.,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду у
встановлених статтею 303 ЦПК України
межах, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи в позові в частині
стягнення орендної плати за період
2004-2009 років, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач не має право
на орендну плату, оскільки не прийняла
спадщину після смерті орендодавця.
Відмовляючи в частині позовних вимог
про стягнення орендної плати за період
2010-2012 років, суд керувався тим, що строк
дії договору оренди земельної ділянки
закінчився в 2009 році, тому позовні
вимоги в цій частині безпідставні.

Суд апеляційної інстанції з
такими висновками суду не
погоджується.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
27.02.2000 року між ОСОБА_3, якій належало
право на земельну частку ( пай), на
підставі сертифікату серія КР № 002908 в
розмірі 6,53 умовних кадастрових
гектарів, та СТОВ "Славутич" було
укладено договір оренди земельної
частки (паю), строком на 9 років до
27.02.2009 року.

Відповідно до п.2.2
зазначеного договору передбачено, що
за користування земельною часткою
орендар має сплачувати орендодавцю
кожного року орендну плату у розмірі не
менше 1% кадастрової одиниці землі.
Розмір платежів за окремими формами
оплати щорічно погоджується між
сторонами шляхом внесення змін або
доповнень до даного договору.

25.03.2002 року ОСОБА_3, на
підставі сертифікату серія КР № 002908,
отримала державний акт серії ІІІ-КР №
008286 на право приватної власності на
земельну ділянку площею 6,60 га, що
розташована на території
Мануйлівської сіьської ради
Маловисківського району
Кіровоградської області.

Після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, спадщину, яка
складається із зазначеної земельної
ділянки, прийняла ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 12 грудня 2011
року.(а.с.13)

26.07.2012 року ОСОБА_2 отримала
державний акт на право приватної
власності на зазначену земельну
ділянку.(а.с. 14)

Згідно з пунктом 17 розділу Х
«Перехідні положення» Земельного
кодексу України сертифікати на право
на земельну частку (пай), отримані
громадянами, вважаються
правовстановлюючими документами при
реалізації ними права вимоги на
відведення земельної частки (паю) в
натурі (на місцевості) відповідно до
законодавства. Сертифікати на право на
земельну частку (пай) є дійсними до
виділення власникам земельних часток
(паїв) у натурі (на місцевості)
земельних ділянок та видачі їм
державних актів на право приватної
власності на землю.

Із зазначеного слідує, що особа з часу
отримання державного акта на право
приватної власності на землю набуває
статусу власника земельної ділянки. А
тому, оскільки змінюється предмет
оренди та статус орендодавця, договір
оренди слід вважати припиненим.

Такої ж позиції дотримується і Пленум
Верховного Суду України, який у п.8
своєї постанови від 16.04.2004 № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» (зі змінами та
доповненнями) визначив, що «при
розгляді спорів про переукладення
договорів оренди землі суди повинні
враховувати, що згідно з пунктом 2.3
Типового договору оренди земельної
частки (паю), затвердженого наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. N 5,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 23 лютого 2000 р. за N 101/4322,
після виділення земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
державного акта на право приватної
власності на землю зобов'язання сторін
припиняються відповідно до чинного
законодавства. З часу отримання особою
державного акта на право приватної
власності на землю вона набуває
статусу власника земельної ділянки, у
зв'язку з чим змінився предмет оренди
та статус сторін договору оренди, а
тому договір оренди земельної частки
(паю) припиняється. Враховуючи вимоги
статей 203, 215 ЦК про недійсність
правочину, переукладення договору
оренди земельної частки (паю) після
виділення в натурі (на місцевості)
земельної ділянки і одержання
власником земельної частки (паю)
державного акта на право власності на
земельну ділянку можливе лише за
наявності волевиявлення на те сторін».

Отже, дія укладеного 27 березня 2000
року між ОСОБА_3 та СТОВ "Славутич"
договору оренди земельної частки (паю)
в розмірі 6,53 умовних кадастрових
гектарів, була припиненою 25.03.2002 року
у зв'язку з отриманням спадкодавцем
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку площею
6,60 га.

Таким чином, оскільки орендні
відносини між сторонами припинено
25.03.2002 року, то починаючи з цієї дати
орендодавець втратила право на
отримання орендної плати.

Разом з тим, відмовляючи у
задоволенні позову суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
позивач просила стягнути орендну плату
за період з 2004 по 2012 рік, як спосіб
відшкодування збитків завданих
безпідставним користуванням
відповідачем земельною ділянкою, яка
перейшла до неї у власність в порядку
спадкування.

При цьому, суд не звернув уваги на
ухвалу суду касаційної інстанції від 04
червня 2014 року, висновки і мотиви якої,
відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України, є
обов'язковими для суду при новому
розгляді справи, в якій зазначено, що,
оскільки ОСОБА_2 свідоцтво про право на
спадщину оформлено лише 12 грудня 2011
року, то саме з цього часу, у
відповідності до положень ст. ст. 1216, 1218,
1225, 1296, 1299 ЦК України, ст. 261 ЦПК України,
у неї виникло право вимоги до
відповідача щодо отримання плати за
користування землею, а відтак,
розпочався строк перебігу позовної
давності.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЗК України
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельну ділянку здійснюється
шляхом, зокрема, відшкодування
заподіяних збитків.

Відшкодування збитків власникам
землі та землекористувачам здійснюють
органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування, громадяни та
юридичні особи, які використовують
земельні ділянки, а також органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, громадяни та юридичні
особи, діяльність яких обмежує права
власників і землекористувачів або
погіршує якість земель, розташованих у
зоні їх впливу, в тому числі внаслідок
хімічного і радіоактивного
забруднення території, засмічення
промисловими, побутовими та іншими
відходами і стічними водами.Порядок
визначення та відшкодування збитків
власникам землі і землекористувачам
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.(ст. 157 ЗК України)

Порядок визначення та
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
від 19 квітня 1993 р. N 284, згідно п 2 якої
розміри збитків визначаються
комісіями, створеними Київською та
Севастопо-льською міськими, районними
державними адміністраціями,
виконавчими комітетами міських (міст
обласного значення) рад.

Проте, спірні правовідносини не
можуть бути врегульованими згаданими
нормами права, оскільки в період з 2004 по
2012 рік відповідач не перешкоджав та не
обмежував права позивача
використувати земельну ділянку за
призначенням.

Те, що договір оренди не
укладався, виключає можливість
стягнення орендної плати, але
наявність згаданих вище обставин
породжує зобов'язання користувача,
який безпідставно використовував
земельну ділянку позивача, виплатити
їй частину одержа-ного доходу за
правилами ст. 1212 ЦК України.

Факт користування
відповідачем земельною ділянкою
позивача за період з 2004 по 2009 рік
визнано в судовому засіданні
представником СТОВ «Славутич» , а за
період 2010 по 2012 рік підтверджується
довідкою цього ж господарства про те,
що відповідач 23 серпня 2012 року
самовільно вилучила у товариства
належну їй земельну ділянку. (а.с.119)

Тому, суд вважає за можливе
стягнути на користь власника земельної
ділянки, яка не уклала договір оренди
своєї землі, орендну плату з
підприємства, яке фактично
користувалося цією землею, входячи із
п.2.2 умов укладеного 27 березня 2000 року
між сторонами договору в розмірі 1% від
вартості нормативної грошової оцінки
землі за період з 2004 по 2012 рік виходячи
з наступного розрахунку.

Так, нормативна грошова оцінка
землі склала у : 2004 році - 58 960 грн., 2005
році - 61 017 грн, 2006 році - 61 017 грн., 2007 році
- 62 740 грн., 2008 році - 72 283 грн., 2009 році - 76 540
грн., 2010 році - 76 540 грн., 2011 році - 76 540 грн.,
2012 році - 134 404 грн.

Відтак, розмір орендної плати,
який підлягає стягненню з відповідача
із розрахунку 1% від зазначеної
грошової оцінки землі складає у: 2004
році - 589,60 грн., 2005 році -610,17 грн, 2006 році -
610,17 грн., 2007 році - 627,40 грн., 2008 році - 722,83
грн., 2009 році - 765,40 грн., 2010 році - 765,40 грн.,
2011 році - 765,40 грн., 2012 році - 1344,04 грн., а
всього за період 2004 - 2012 роки дорівнює
6800,41 грн.

Суд апеляційної інстанції не
вважає обгрунтованими доводи позивача
щодо розміру орендної плати виходячи
із 1,5% від нормативної грошової оцінки
землі за 2004 - 2007 роки та 3% за 2008 - 2012 роки,
оскільки, відповідно до правових
висновків викладених у постанові
Верховного суду України від 25 червня 2011
року в справі № 6-17цс11, які згідно ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх
судів України, Указ Президента України
«Про додаткові заходи щодо соціального
захисту селян - власників земельних
ділянок та земельних часток (паїв)» про
визначення мінімального орендної
плати у розмірі не менше 1,5 %,, до якого
було внесено зміни Указом Президента
України «Про невідкладні заходи щодо
захисту власників земельних ділянок та
земельних часток (паїв)» і збільшено
мінімальний розмір орендної плати до 3
%, має рекомендаційний характер. Він є
підставою для перегляду розміру
орендної плати, встановленої умовами
договору, а не для автоматичної зміни
умов договору оренди та підвищення
орендної плати.

Вирішуючи позов в частині
відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивач, звернувшись до
відповідача із заявою про сплату
орендної плати,отримала правомірну
відмову, то підстав для задоволення
цієї вимоги немає.

Але з таким мотивуванням
погодитися не можна у зв'язку з тим, що в
ньому не наведено обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну
оцінку, посилання на закон, на
підставі якого визначено права та
обов'язки сторін у спірних
правовідносинах.

Право особи на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, встановлено ст. 23
Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК
України відшкодування моральної шкоди
наступає у разі порушення зобовязання,
якщо це передбачено законом або
договором.

Також, відповідно до ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Договір оренди землі, в якому б
передбачались сплата орендної плати та
право на відшкодування завданої
моральної шкоди на випадок її
невиплати або з інших підстав, між
сторонами не укладався.

Зважаючи, що ні договором ні
законом не передбачено право власника
землі на відшкодування моральної шкоди
у випадку коли йому не чинилося
перешкод у її користуванні, тому
зазначена позовна вимога є
необґрунтованою.

За таких обставин рішення
суду підлягає скасуванню, з підстав
передбачених п.п.2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про стягнення з СТОВ «Славутич» на
користь ОСОБА_2 6800,41 грн. збитків у
вигляді орендної плати та відмови
задоволенні вимоги про відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК
України, суд стягує із СТОВ «Славутич»
на користь ОСОБА_2 сплачені неї при
подачі позову 229,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Маловисківського
районного суду Кіровоградської
області від 03 листопада 2014 року
скасувати. Ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Славутич»
на користь ОСОБА_2 збитки у вигляді
орендної плати в розмірі 6800,41 грн. та
229,40 грн. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
СТОВ «Славутич» про відшкодування
моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає чинності з моменту його
проголошення та може бути оскарженим у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: