Справа № 369/2106/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/3565/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 58
УХВАЛА

Іменем України

9 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивачі звернулися
до суду з вказаним позовом, мотивуючи
його тим, що рішенням Апеляційного суду
Київської області від 26 листопада 2013
року визнано недійсною довіреність від
2 грудня 2011 року в частині
уповноваження ОСОБА_3 на укладення від
імені ОСОБА_4 договорів дарування
земельної ділянки та житлового
будинку, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1; визнано недійними договір
дарування земельної ділянки від 5
жовтня 2012 року та договір дарування
житлового будинку від цього ж числа, що
укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Оскільки
довіреність від 2 грудня 2011 року та
договори дарування житлового будинку
та земельної ділянки від 5 жовтня 2012
року визнано недійсними внаслідок
помилки із-за похилого віку та стану
здоров'я відповідача, позивачі
вимагають відшкодування вартості
робіт, послуг, які було виконано
відносно спірного житлового будинку та
земельної ділянки, що їй належали.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд стягнути з
ОСОБА_4 на свою користь вартість
виконаних ремонтних, будівельних робіт
спірного будинку у розмірі 555 690 грн.,
суму податків та платежів, які було
сплачено під час оформлення договорів
дарування, у розмірі 38 051,78 грн., збитки у
вигляді майнової шкоди в розмірі 359 510
грн., а також вартість
проектно-вишукувальних робіт у розмірі
16 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
квітня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову
вжиті ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
квітня 2014 року шляхом накладення
арешту на спірні житловий будинок та
земельну ділянку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 30
квітня 2014 року позивачі, через
представника за довіреностями ОСОБА_5,
подали апеляційну скаргу, в якій
просять його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги
представник позивачів зазначила
аналогічні підстави для її задоволення
що й у позовній заяві, додатково
вказавши, що судом не враховано та не
звернуто уваги на ряд обставин та
фактів, що мають значення для
правильного вирішення справи.

1 липня 2014 року від представника
відповідача ОСОБА_6 на адресу
апеляційного суду надійшло
заперечення на апеляційну скаргу, в
якому, з посиланням на обставини справи
та наявні докази, порушено клопотання
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з необґрунтованості
вимог про застосування наслідків
недійсності правочинів у вигляді
стягнення коштів у сумі 555 690,00 грн., як
таких, які відповідач повинна
повернути в результаті недійсності
правочину, оскільки договори на
ремонтні роботи датуються з 2008 по 2009
роки, а договори дарування укладені 5
жовтня 2012 року, тобто ще за довго до
укладання вказаних договорів.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_4 на праві
власності належить житловий будинок та
земельна ділянка кадастровий номер
:02:003:0042, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 26 листопада 2013 року визнано
недійсною довіреність від 2 грудня 2011
року, що видана ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3 в
частині уповноваження ОСОБА_3 на
укладання від імені ОСОБА_4 договорів
дарування житлового будинку та
земельної ділянки, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2
Визнано недійсними договори дарування
від 5 жовтня 2012 року житлового будинку
та земельної ділянки, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, що укладені між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Вимагаючи стягнення з відповідача суми
коштів, що сплачені за ремонтні роботи
спірного будинку позивачі
наголошували, що понесли збитки на
загальну суму - 555 690,00 грн. та вказали, що
дані будівельні (ремонтні) роботи були
замовлені та оплачені ними в період з 15
травня 2008 року по 1 жовтня 2009 року, на
підставі договорів, що укладені між
ними та ПП «Співдружність-Кентавр».

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

За правилом ч. 2 ст. 229 ЦК України у разі
визнання правочину недійсним особа,
яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Тобто, застосування зазначених
правових наслідків недійсності
правочину засвідчує факт повернення
сторін у первісний стан, який мав місце
до вчинення недійсного правочину.
Основним наслідком визнання недійсним
правочину, вчиненого внаслідок
помилки, є двостороння реституція -
повернення сторін до первісного стану.

Так, закон передбачає, що якщо особа
помилилася внаслідок власної
недбалості (неналежно перевірила
властивості речі, довірилася думці
третьої особи тощо), то в разі визнання
правочину недійсним вона має
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. У випадку, якщо помилці сприяла
винна (необережна) поведінка іншої
сторони правочину, обов'язок
відшкодувати збитки покладається на цю
сторону. Якщо на помилку вплинули дії
третіх осіб, збитки сторін
відшкодуванню не підлягають.

Як убачається зі змісту рішення
апеляційного суду від 26 листопада 2013
року, судом визнані недійсними
правочини, на підставі яких спірний
будинок та земельна ділянка ОСОБА_4
незаконно вибули з її власності,
оскільки а ні довіреність, а ні
договори дарування не відповідали
внутрішній волі власника майна.

Враховуючи, що правочини дарування
були фактично вчинені між самими
позивачами (з боку обдарованої - ОСОБА_2,
з боку дарувальника - ОСОБА_3, що діяв
від імені ОСОБА_4 за довіреністю),
твердження позивачів про
«недбальство» відповідача, яка не була
присутня під час укладання договорів
дарування, не має під собою правового
підґрунтя.

Крім того, для стягнення коштів на
підставі вказаних норм цивільного
закону необхідною умовою, окрім, факту
недбальства є також наявність збитків
та існування причинно-наслідкового
зв'язку, між діями або бездіяльністю
відповідача та наявністю шкоди, але
договори дарування укладалися в 2012
році, а оплата робіт, за які позивачі
просять стягнути кошти, проводилися в
період з 2008-2009 року, що свідчить про
відсутність причинного зв'язку, як
однієї з умов для покладання
відповідальності по відшкодуванню
шкоди на заподіювача такої шкоди, тобто
судом не встановлені ті умови, які б
давали підстави для задоволення
позову.

Не зайвим буде й зазначити, що факт
проведення окремих будівельних робіт
спростовується планом БТІ на будинок
від 6 квітня 2001 та 16 жовтня 2012 року, з
якого вбачається, що господарські
будівлі та споруди, які за твердженнями
позивачів, вони збудували в період з
травня 2008 року по жовтень 2009 року за
договорами № 21, 22 ,19, вже існували та
були побудовані з 1990 - 2002 рік, а саме:
веранда, навіс, огорожа, госблок.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, судова колегія приходить до
висновку, що вимога про повернення
коштів у сумі 555 690,00 грн., як таких, які
відповідач начебто отримала в
результаті укладання договору
дарування, у зв'язку із застосуванням
наслідків недійсності цього правочину
не ґрунтуються на матеріалах справи та
нормах законодавства, оскільки
вищевказані кошти не були отримані
відповідачем в жодному вигляді на
виконання умов договору дарування, а
укладення вказаних правочинів не
відповідало її волі.

Отже, враховуючи положення ст. 216 ЦК
України, яка закріплює правові
наслідки недійсності правочину, ст. 229
ЦК України, в якій йдеться про правові
наслідки правочину, який вчинено під
впливом помилки, та ст. 1166 ЦК України, в
якій закріплено загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду, та на які посилаються позивачі в
обґрунтування своїх вимог, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що у діях
ОСОБА_4 відсутні протиправність дій та
причинний зв'язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а тому в
даному випадку факт порушення їх прав
відсутній.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: