У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів : Буцяка З.І., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання :
Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 28 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зменшення розміру
аліментів.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги
колегія суддів ,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного
суду від 28 жовтня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення
розміру аліментів відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 вказує на його
незаконність та необґрунтованість,
оскільки судом не було враховано, що на
даний час він має мінімальні та
нерегулярні доходи внаслідок чого
погіршилось його матеріальне
становище.

Зазначає, що судом не надано належної
правової оцінки доказам по справі, які
підтверджують збитковість ПП
«Здолбунівське» та ФГ «Єгорка»
впродовж 2013-2014 років, якими він керує,
наслідком діяльності яких є не
нарахування та невиплата йому
заробітної плати.

Судом залишено поза увагою докази
підтвердження погіршення
матеріального становища, а саме те, що
підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 з
листопада 2013 року по травень 2014 року не
здійснюється, доходи від такої
діяльності відсутні, те що в червні 2014
року він втратив право на користування
житлом.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що підстав
для зменшення розміру аліментів в силу
ст.192 СК України немає.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведенні відповідні мотиви та
докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
яка ратифікована постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27
лютого 1991 року та набула чинності для
України 27 вересня 1991 року, встановлено,
що держава визнає право кожної дитини
на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини. Батьки або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Частина 1 ст. 192 СК України передбачає,
що розмір аліментів, визначений за
рішенням суду або за домовленістю між
батьками, може бути згодом зменшено або
збільшено за рішенням суду за позовом
платника або одержувача аліментів у
разі зміни матеріального або сімейного
стану, погіршення або поліпшення
здоров'я когось із них та в інших
випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
розмір аліментів, визначений судовим
рішенням або за домовленістю між
батьками, суд може змінити за позовом
платника або одержувача аліментів у
зв'язку зі зміною матеріального чи
сімейного стану, погіршення чи
поліпшення здоров'я когось із них.

Виходячи із змісту вказаних
правових норм, для зменшення судом
розміру аліментів платнику необхідно
довести погіршення свого
матеріального стану, в зв'язку із
зміною сімейного стану або стану
здоров'я.

Будь-яких доказів про те, що
позивач неспроможний виплачувати
аліменти за рішенням суду в розмірі 1/3
частини його заробітку щомісячно, але
не менше 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
не заслуговують на увагу, оскільки
ОСОБА_1 за віком та станом здоров'я є
працездатною людиною, тобто має
фізичну можливість працювати,
отримувати певний матеріальний дохід,
а відтак - і сплачувати аліменти.

Доводи позивача про зменшення доходу
від підприємницької діяльності не
підтверджують погіршення
матеріального стану платника
аліментів та неспроможність їх
сплачувати.

Доказів про те, що відповідач щомісячно
допомагає матеріально та забезпечує
необхідними речами свого сина останній
суду не надав.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що судом першої інстанції
були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного
суду від 28 жовтня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:

Судді: