Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
публічного акціонерного банку
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
та розірвання договору поруки,
визнання недійсною та розірвання
додаткової угоди, визнання недійсним
договору купівлі-продажу, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 02
грудня 2013 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 23
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 19 лютого
2008 року між відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль»), правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль»), і ОСОБА_4
укладено кредитний договір, за умовами
якого остання отримала кредит у
розмірі 220 000 доларів США для придбання
будинку та земельної ділянки, що
розташовані по АДРЕСА_1. На підставі
договору купівлі-продажу житлового
будинку, укладеного 19 лютого
2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, остання
придбала будинок по АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
площею 800 кв. м. У рахунок забезпечення
належного виконання ОСОБА_4 взятих на
себе зобов'язань за кредитним
договором між нею та банком укладено
договір іпотеки від 19 лютого
2008 року. 26 червня 2009 року між банком та
ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до
кредитного договору. Крім того, 26
червня 2009 року між банком і ОСОБА_3
укладено договір поруки, за умовами
якого ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання
перед банком відповідати за борговим
зобов'язанням боржника за кредитним
договором. Позивачі зазначають, що
договір поруки укладено під тиском з
боку працівників банку, в додатковій
угоді до кредитного договору містяться
несправедливі умови, зміна яких чи
визнання їх недійсними тягнуть зміни
інших умов кредитного договору. Також
не було здійснено державної реєстрації
договору купівлі-продажу. Ураховуючи
викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили
задовольнити їх позовні вимоги і
визнати недійсним та розірвати договір
поруки від 26 червня 2009 року, визнати
недійсною і розірвати додаткову угоду
№ 1 до кредитного договору від
26 червня 2009 року, а також визнати
недійсним договір купівлі-продажу від
19 лютого 2008 року.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 02
грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Додатковим рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 30 січня
2014 року вирішено питання розподілу
судових витрат. Доповнено мотивувальну
частину рішення.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 червня
2014 року рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 02 грудня 2013 року та
додаткове рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 30 січня 2014 року скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено з інших
підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 і ОСОБА_4
просять скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і просять справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга заявника задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачами
не доведено обставини, на які вони
посилались, як на підставу своїх вимог.

Установлено, що 19 лютого 2008 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір, за умовами
якого остання отримала кредит у
розмірі 220 000 доларів США для придбання
будинку та земельної ділянки, що
розташовані по АДРЕСА_1, строком на 240
місяців зі сплатою 13 % річних.

19 лютого 2008 року між позивачами
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_3
продав, а ОСОБА_4 придбала будинок по
АДРЕСА_1, що розташований на земельній
ділянці площею 800 кв. м.

19 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» і ОСОБА_4 укладено
договір іпотеки в забезпечення вимог
іпотекодержателя, що випливає з
кредитного договору від 19 лютого
2008 року та усіх додаткових угод до
нього, предметом якого є житловий
будинок та земельна ділянка, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і
ОСОБА_4 26 червня 2009 року
укладено додаткову угоду № 1 до
кредитного договору, якою змінено
умови погашення кредиту, визначені
кредитним договором від 19 лютого
2008 року.

ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання
відповідати по борговим зобов'язанням
боржника перед банком по сплаті всіх
сум, що виникають згідно з умовами
кредитного договору від 19 лютого 2008
року (договір поруки від 26 червня 2009
року).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України,
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних прав,
свобод чи інтересів у спосіб,
передбачений законом або договором.

Положеннями статті 215 ЦК України
встановлено загальне правило про те, що
правочин є недійсним у зв'язку з
недодержанням у момент його вчинення
стороною (сторонами) загальних вимог,
які необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов: 1) в момент
укладення договору сторони виходили з
того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися; 3) виконання договору
порушило б співвідношення майнових
інтересів сторін і позбавило б
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона
(частина друга статті 652 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 653 ЦК
України у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються.

Отже, вимоги про визнання правочину
недійсним та розірвання правочину є
різними за своєю правовою природою,
оскільки мають різні підстави позову,
різні правові наслідки й регулюються
різними правовими нормами, і кожна з
них є окремою підставою для
пред'явлення позову.

Таким чином, скасовуючи рішення суду
першої інстанції і ухвалюючи нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, апеляційний суд врахував
вимоги вказаних правових норм та
обґрунтовано виходив з того, що
позивачами заявлено дві
взаємовиключні вимоги, при вирішенні
яких застосовується різне правове
регулювання, а суд апеляційної
інстанції позбавлений можливості
усувати такі розбіжності й уточнювати
позовні вимоги.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують та не дають підстав для
висновку про порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, рішення
апеляційного суду необхідно залишити
без змін.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська