Справа № 460/1793/14
Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/7458/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
позивача ОСОБА_2, її представника -
ОСОБА_3,

представника
відповідач ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 10 жовтня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Яворівського районного суду
Львівської області від 10 жовтня 2014 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1

В позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням
відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необгрунтованим. Вважає, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, належним
чином не дослідив фактичні обставини
та невірно оцінив наявні в матеріалах
справи докази.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині відмови у
задоволенні позову про визнання ОСОБА_4
таким, що втратив право на користування
жилим приміщенням та ухвалити нове
рішення про задоволення цієї позовної
вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції, у частині, яка
оскаржується, у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачка
просила визнати відповідачів
втратившими право на користування
жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_2
Яворівського району Львівської
області на підставі ст.ст.71, 72, 167 ЖК
України. 31.07.2014 року адвокат ОСОБА_3
подав клопотання про те, що просить
внести зміни у позовну заяву і
підставами позову вважати ст.ст.116, 157 ЖК
України(а.с.31), хоча згідно умов угоди №8
про надання юридичної допомоги від
20.06.2014 року таких повноважень йому не
надано.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь - яких порушень його
права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК
України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_1 Яворівського
району Львівської області на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19.10.2010 року належить
ОСОБА_2

Право приватної власності на даний
будинок зареєстроване за позивачем
25.10.2010 року.

Районним судом встановлено, що на час
набуття права власності позивачкою
ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1
Львівської області в даному будинку
були зареєстровані та проживали
позивач ОСОБА_2, її діти: донька ОСОБА_8,
син ОСОБА_9 та донька ОСОБА_10, мати
сторін ОСОБА_11 та відповідач ОСОБА_4

Також в даному будинку була
зареєстрована відповідач ОСОБА_7, яка в
червні 2004 року поселилася в житловий
будинок батьків чоловіка в с. Артищів
Мостиського району Львівської області,
де на даний час проживає з сім'єю в
новозбудованому житловому будинку.
Сестра сторін ОСОБА_12 разом з
чоловіком ОСОБА_13 були зареєстровані
та виселилися з будинку в червні 2012
року.

Крім цього, судом встановлено, що в 2009
році до будинку поселився чоловік
позивачки ОСОБА_14 разом з сином ОСОБА_15,
які проживають на даний час в будинку
без реєстрації.

Статтею 47 Конституції України
закріплено право кожного громадянина
України на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.163 ЖК України у разі
тимчасової відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу. Тимчасова відсутність наймача
та членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Згідно із ст.ст.71, 72 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад 6 місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
унаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно роз'яснень, даних у п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені
строки. В разі їх поважності
(перебування у відрядженні, у осіб,
які потребують догляду, внаслідок
неправомірної поведінки інших
членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання втратившим право на
користування жилим приміщенням ОСОБА_4,
районний суд виходив з того, що
позивачем не доведено, що відповідач
ОСОБА_4 без поважних причин не
користується спірним будинком понад
встановлені законом строки, оскільки
позивач ОСОБА_2, будучи власником
будинку, весною 2013 року дозволила йому
тимчасово поселитися в будинок, в
якому він проживає по даний час.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки він дійшов до них з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Крім того, ОСОБА_2 просила визнати
ОСОБА_4 втратившим право на
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_2 і позовних вимог не
змінювала, подала до позовної заяви три
акти щодо його не проживання саме у
цьому будинку, хоча яке відношення вона
має до даного будинку, не зрозуміло.

Колегія суддів вважає безпідставними
твердження апелянта про те, що суд не
надав належної оцінки доказам по
справі, так як оцінюючи зібрані по
справі докази, суд дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 10 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: