Ухвала

іменем україни

30 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової
О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Івано-Франківської дирекції
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від
02 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
Івано-Франківської дирекції
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» (далі -
УДППЗ «Укрпошта»), посилаючись на те, що
з 12 квітня 1978 року вона працювала в
Івано-Франківській дирекції УДППЗ
«Укрпошта», в тому числі на посаді
начальника відділення поштового
зв'язку Тисмениця-1. Наказом від 31 січня
2014 року № 71-к її було звільнено з посади
начальника відділення поштового
зв'язку Тисмениця-1 на підставі,
визначеній пунктом 3 статті 40 КЗпП
України за систематичне невиконання
своїх посадових обов'язків без
поважних причин з 03 лютого 2014 року.
Відповідно до наказу підставою
звільнення за систематичне
невиконання своїх посадових обов'язків
без поважних причин стало виявлення
під час документальної ревізії
діяльності Тисменицького ВПЗ
проведеної інструктором ДКЕП 13 березня
2013 року недоліків, які мають
систематичний характер, що призвело до
ускладнення перевірки фактичних
залишків ЗПО, періодичних видань та
несвоєчасного надання послуг клієнтам.
За вказаний факт на позивача наказом
від 18 березня 2013 року № 193
було накладено дисциплінарне
стягнення у виді догани та
запропоновано усунути недоліки.
Відповідно до наказу від 19
грудня 2013 року № 964 за систематичне
невиконання своїх посадових обов'язків
і втрату контролю над роботою
підлеглих на ОСОБА_4 було накладено
дисциплінарне стягнення у виді
звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП
України. Вважає, що накладені на неї
дисциплінарні стягнення та звільнення
незаконними, вона сумлінно працювала
на підприємстві відповідача 36 років, 23
роки з яких - начальником відділення,
жодного разу не притягувалась до
дисциплінарної відповідальності, а в
січні 2013 року пройшла атестацію на три
роки. В зв'язку з тим, що в березні 2013
року вона набула права виходу на
пенсію, дирекція запропонувала їй
подати заяву на звільнення у зв'язку з
виходом на пенсію. 09 грудня 2013 року
позивач написала заяву на звільнення в
зв'язку з виходом на пенсію, але 13
грудня 2013 року відізвала свою заяву.
Зазначила, що її звільнення пов'язане
із упередженим ставленням до неї
керівництва, тому просила поновити її
на роботі, стягнути заробітну плату за
час вимушеного прогулу та відшкодувати
моральну шкоду.

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 02 липня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
мотивуючи свою вимогу неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, і ухвалити у
справі нове рішення про задоволення
позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до вимог частини першої
статі 147 КЗпП України за порушення
трудової дисципліни до працівника може
бути застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: догана; звільнення.

Згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий суд, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
врахував вимоги вказаних правових норм
та обґрунтовано виходив з того, що
порушення, що стали приводом до
звільнення (порушення виявлені під час
документальної ревізії 13 березня 2013
року; порушення правил ведення касових
звітів та руху грошової готівки,
виявлені в листопаді - грудні 2013 року, а
також порушення правил доставки
(вручення) посилок з телетюнерами) мали
систематичний характер; перша догана
оголошена позивачу наказом від 18
березня 2013 року, а наступне
дисциплінарне стягнення застосовано
наказом від 19 грудня 2013 року.
Отже, судом встановлено, що власником
дотримано порядок та правила
застосування дисциплінарних стягнень,
визначені трудовим законодавством, в
зв'язку із чим підстави для задоволення
позову відсутні.

Згідно з статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Таким чином, суди дійшли вірного
висновку, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
обставини, на які вона посилався як на
підставу своїх вимог.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 02
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська