Справа № 263/4263/13-ц Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року
м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя
Донецької області у складі:
головуючого судді Кулика С.В., при
секретарі Марцині Д.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Маріуполі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернвся до суду із позовом до
відповідача про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування позову зазначив, що
перебував у трудових відносинах із
відповідачем у період з 29.04.1991 року по
21.12.2008 року, за цей час заробітна плата
нараховувалась та виплачувалась не у
повному обсязі. 06.03.2014 року відповідач у
добровільному порядку сплатив
позивачу заборгованість у сумі 177,77
грн. за період з 01.03.2003 року по липень 2006
року. За період з 01.08.2006 року по 31.12.2008
року відповідач заборгованість не
сплатив. Заборгованість за розрахунком
позивача за період з 01.01.2009 року по
31.03.2014 року складає 73096,4 грн., яку він
просить стягнути з відповідача. Також
діями відповідача позивачу завдано
моральної шкоди. Затримка у виплатах
порушила права позивача на оплату
праці та право розпоряджатися своїм
заробітком, тому просить стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду в сумі 1000 грн.

Позивач та його представник ОСОБА_2 в
судове засідання не з'явилися, надавши
суду заяву з проханням вирішити
вказаний спір в їх відсутність,
наполягаючи при цьому на задоволенні
заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. За письмовими
запереченнями представник ПАТ «МК
«Азовсталь» вважав вимоги позивача
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки борг
з індексації заробітної плати
відсутній. Тому просив відмовити у
задоволенні заявлених вимог у повному
обсязі.

Вивчивши матеріали справи в їхній
сукупності, допитавши представників
сторін, суд дійшов висновку про те, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Судом було встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_1 з 29.04.1991 року по 31.12.2008 року
перебував у трудових відносинах із ПАТ
«МК «Азовсталь», що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці. (а.с. 5).

За цей період йому
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата.

Відповідно до ст.1 Закону України
"Про оплату праці" заробітною платою
є винагорода у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Згідно з ст.33 Закону України
"Про оплату праці" в період між
переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації
згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закона
України "Про індексацію грошових
доходів населення" та Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 р. № 1078.

Індексація грошових доходів
населення - встановлений законами та
іншими нормативно-правовими актами
України механізм підвищення грошових
доходів населення, що дає можливість
частково або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Об'єктом індексації грошових
доходів населення є оплата праці
(грошове забезпечення) як грошовий
дохід громадян, одержаний ними в
гривнях на території України і який не
має разового характеру.

У відповідності з положеннями ч.5
ст. 2 Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення»
індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на
території України і які не мають
разового характеру, в тому числі,
оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ч. 1 ст.4 цього
Закону індексація грошових доходів
населення проводиться в разі, коли
величина індексу споживчих цін
перевищила поріг індексації, який
встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих
цін для індексації грошових доходів
населення провадиться наростаючим
підсумком, починаючи з місяця введення
в дію цього Закону.

Для проведення подальшої
індексації грошових доходів населення
обчислення індексу споживчих цін
починається за місяцем,в якому індекс
споживчих цін не перевищив поріг
індексації, зазначений в частині
першої цієї статті.

Підвищення грошових доходів
населення у зв'язку з індексацією
здійснюється з першого числа місяця, що
настає за місяцем, у якому опубліковано
індекс споживчих цін.

Зазначений порядок індексації,
заробітної плати передбачений і п. 1-1
«Порядку проведення індексації
грошових доходів населення»,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №1078 від 17 липня 2003
року, з наступними змінами та
доповненнями.

Структуру заробітної плати
визначено у статті 2 Закону України
"Про оплату праці", якою передбачено
існування основної заробітної плати,
додаткової заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Суми виплат, пов'язаних з
індексацією заробітної плати
працівників, входять до складу фонду
додаткової заробітної плати згідно з
підпунктом 2.2.7 Інструкції зі
статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Держкомстату
України від 13 січня 2004 р. № 5,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 27 січня 2004 р. за № 114/8713.

Згідно з частиною другою
статті 233 КЗпП України у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, індексація є
складовою частиною заробітної плати, є
додатковою заробітною платою і, у разі
порушення законодавства про оплату
праці в частині її виплати, працівник
має право звернутися до суду з позовом
про стягнення належної йому індексації
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»,
підприємства, установи, організації
всіх форм власності та
господарювання здійснюють
компенсацію громадянам втрати
частини доходів у випадку порушення
встановлених строків їх виплати, у
тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу
(особи).

Відповідно до ст. 3 Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати», сума
компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованого, але не
виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць (після утримання
податків і обов'язкових платежів)
на індекс інфляції в період
невиплати доходу (інфляція
місяця, за який виплачується доход, до
уваги не береться).

Наявність факту порушення
трудового законодавства в частині
своєчасної виплати позивачу
індексації заробітної плати
вбачається з наданого позивачем суду
розрахунку індексації заробітної
плати. Згідно з вказаним розрахунком
розмір сум індексації грошових доходів
з компенсацією за вказаний період
складає 196,45 грн. Відповідачем суду
надані довідки-розрахунки індексації
за період з 01.03.2003року по 30.09.2005 року, яка
складає 47,91 грн., а сума компенсації за
цей період складає 59 грн., загальна сума
індексації з компенсацією складає 106,91
грн.

Як вбачається з платіжного
доручення та доданої до нього
відомості на переказ індексації і
компенсації 06.03.2014 р. відповідачем на
банківський рахунок позивача
перерахована сума індексації грошових
доходів з компенсацією в розмірі 177,77
грн., тобто з урахуванням обов'язкових
відрахувань.

Заперечення відповідача
стосовно того, що індексація
виплачувалася позивачу вчасно шляхом
закладення у заробітну плату
підвищення випереджувальним шляхом
не підтверджується
належними і допустимими доказами, тому
суд виходить з доказів, наданих суду
сторонами на момент розгляду справи.

Внаслідок вищезазначеного, суд дійшов
висновку про наявність факту
несвоєчасного розрахунку по
заробітній платі із позивачем.

Суд також дійшов висновку, що строки
звернення до суду із вказаним позовом
позивачем не було пропущено, оскільки
індексація та компенсація як
структура заробітної плати були
виплачені позивачу лише 06.03.2014 р.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у
справі № 1-5/2012 було визначено, що
положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП
України слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином, Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки судом встановлено, що
відповідач фактично розрахувався з
позивачем після його звільнення, а
саме - 06.03.2014 р., то строки для звернення
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за затримку в
розрахунку для позивача не спливли,
тому посилання представника
відповідача про сплив строку звернення
до суду із позовом не ґрунтується на
законі.

Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
непроведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Розрахунок при визначенні розміру
середнього заробітку за весь час
затримки у розрахунку при звільненні
провадиться відповідно до «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до наданого суду
відповідачем розрахунку середнього
заробітку позивача вбачається, що
середньогодинна заробітна плата
ОСОБА_1 за останні повні два місяці
роботи перед звільненням складала 11,59
грн. Суд бере за основу саме цей
розрахунок, оскільки він відповідає
вимогам «Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100.

З моменту звільнення ОСОБА_1М з ПАТ «МК
«Азовсталь» по день розрахунку по
індексації з компенсацією (з 01 січня 2009
року по 06 березня 2014 року) відповідно до
розрахунку середньогодинна
заробітна плата складає 11340 робочих
годин, сума середнього заробітку
складає 131430,6 грн. (11340 годин х 11,59 грн. =
131430,6 грн ).

Таким чином, суд встановив, що розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку складає 131430,6
грн.

Враховуючи, що минув значний проміжок у
часі з моменту звільнення позивача з
підприємства, а сума індексації
заробітної плати позивача з
компенсацією все ж таки була виплачена
відповідачем у добровільному порядку,
а також виходячи з принципу розумності,
справедливості та співрозмірності
задоволення позовних вимог, суд стягує
з відповідача на користь позивача суму
середнього заробітку, яка є
пропорційною до суми індексації
заробітної плати з компенсацією, яка
була виплачена з затримкою. При цьому
суд враховує, що за період з 01.03.2003 р. по
30.09.2005 р. заробітна плата, що підлягала
компенсації, склала відповідно до
довідки-розрахунку 47954,51 грн.
Відповідно до наданих відповідачем
довідок-розрахунків сума індексації
за період з 01.03.2003року по 30.09.2005 року
складає 47,91 грн., а сума компенсації за
цей період складає 59 грн., загальна сума
індексації з компенсацією складає 106,91
грн. Позивачем у своєму позові не
зазначено розмір індексації з
компенсацією та розрахунок цих сум не
надано, тому суд приймає як таку, що є
спірною суму індексації з компенсацією
у розмірі 106,91 грн., розрахунок якої
надано відповідачем. Зазначена сума
складає 0,22 % від розміру заробітної
плати позивача, яка підлягає
індексації за цей період (106,91 грн. :
47954,51 грн. х 100 = 0,22 %), отже на користь
позивача слід стягнути 289,15 грн. (131430,6
грн. х 0,22% : 100% = 289,15 грн.).

Вирішуючи позовні вимоги в частині
відшкодування моральної шкоди, суд
виходить з наступного.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України
є факт порушення прав працівника у
сфері трудових відносин, яке призвело
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.
237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Ураховуючи, те що Кодекс законів про
працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 237-1
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин, то за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 237-1
КЗпП України здійснюється в обраний
працівником спосіб, зокрема у вигляді
одноразової грошової виплати.

Позивач просив відшкодувати йому
моральну шкоду в грошовому еквіваленті
в сумі 1000 грн. Визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
враховує конкретні обставини справи,
характер порушення прав позивача,
істотність вимушених змін у його житті
через зусилля, вжиті для відновлення
трудових прав, і приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
100 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє
позов в цій частині вимог частково.

Також відповідно до ст.88 ЦПК України
з відповідача підлягає стягненню на
користь держави судовий збір в розмірі
243 грн. 60 коп., від сплати якого,
відповідно до закону, звільнений
позивач.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4, 33 ЗУ "Про
оплату праці", ст.233, 116, 117, 237-1 КЗпП
України, ст.ст.10,11,60, 84,88,208, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
на користь ОСОБА_1 289,15 грн.середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати при звільненні.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
на користь ОСОБА_1 100 грн. на
відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
на користь держави судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
підчас проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя

С.В. Кулик