22-ц/773/1764/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 42 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старз і Компані",
ОСОБА_3 про захист честі та гідності,
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Луцького міськрайонрого суду
від 15 жовтня 2014 року,

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
захист честі, гідності, відшкодування
моральної шкоди.

В позовній заяві вказувала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми
"ІНФОРМАЦІЯ_2" на телеканалі "Україна"
ОСОБА_5 поширила відносно неї
недостовірну інформацію, яка принижує
честь та гідність. А саме, повідомила в
ефірі, що вона купила квартиру для сина,
але синові не дала, споювала сина
протягом 10 років, судилася з братом за
квартири.

Відповідач ОСОБА_6 в ефірі цієї
передачі повідомила, що позивачу на
праві власності належало 3 квартири, 2
гаражі та 2 дачі, сказала, що ОСОБА_2
мало не вбила її дитини та
безпідставно звертається в
прокуратуру з заявами про її побиття
матір"ю ОСОБА_6, висловлювалась в
принизливій формі, вживала у звертанні
слово "вона", а не "бабуся", чи по імені.

Така недостовірна інформація поширена
серед широкого кола осіб, оскільки
позивач працювала головним бугалтером
на Луцькому автотранспортному
підприємстві, користувалась повагою
серед співробітників і знайомих.

Вважає поширену відповідачами
інформацію недостовірною, такою, що
принижує честь і гідність.

Своїми діями відповідачі завдали
їй моральної шкоди.

Тому просила стягнути з кожного із
відповідачів по 25 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
зобов"язати ОСОБА_5 в програмі
"ІНФОРМАЦІЯ_2" спростувати недостовірну
інформацію.

01.08.2014 року позивач ОСОБА_2 подала
клопотання про залучення до участі в
справі як відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю (далі -
ТзОВ ) "СТАРЗ І КОМПАНІ", ОСОБА_3

Зазначила, що службові особи ТзОВ без
її згоди встановили її місце
проживання, телефонували з приводу
створення телепередачі про
протиправні дії працівників
правоохоронних органів в ході
проведення досудового слідства за
фактом ненадання належної медичної
допомоги її синові, але, в кінцевому
результаті, вийшла в ефір телепередача
про її стосунки з ОСОБА_3, в якій її
звинуватили у смерті сина.

Просила стягнути з ТзОВ на свою користь
200 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, 10 000 авторської винагороди, а
також стягнути з ОСОБА_3 25 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 15 жовтня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, а рішення суду
- до скасування з ухваленням нового
рішення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. І ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи
в задоволенні позовних вимог,
погодився з доводами позивача про
поширення відповідачами вказаної нею
інформації однак, дійшов висновку, що
зазначена позивачем і поширена
відповідачами інформація є оціночними
судженнями, критичною оцінкою
відповідачами певних фактів та не
відноситься до недостовірної
інформації і спростуванню в порядку ст.
277 ЦК України не підлягає.

Проте, висновок суду про
поширення відповідачами негативної
інформації не підтверджений належними
і допустимими доказами.

З позовної заяви вбачається, що
передача, у якій брала участь позивач,
транслювалась телерадіокомпанією
"Україна" ІНФОРМАЦІЯ_1.

В Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
відсутні відомості про таку
телеорганізацію, але є відомості про
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ
"УКРАЇНА".

Відповідно до ст. 48 Закону "Про
телебачення і радіомовлення" кожна
телерадіоорганізація-ліцензіат
зобов"язана вести журнал обліку
передач, які телерадіоорганізація
транслювала чи ретранслювала або
забезпечувала їх трансляцію чи
ретрансляцію у повній та незмінній
формі третьою особою (оператором
телекомунікацій).

У журналі обліку передач фіксуються:
дата випуску, час початку і закінчення
передачі, назва і тема передачі,
прізвища авторів і ведучих передачі,
мова передачі.

Тобто, відомості з такого журналу є
належним доказом того, що передача
відбулася, хто в ній брав участь. Такого
доказу позивач не подала.

Відповідно до положень ст. 64 названого
Закону усі передачі, які
телерадіоорганізація транслювала чи
ретранслювала або забезпечувала їх
трансляцію у повній та незміннній
формі третьою особою, повинні бути
записані і зберігаються протягом 14
днів від дати їх розповсюдження, якщо у
цей строк не надійшло скарг щодо
їхнього змісту. Заяву з вимогою
спростування має бути подано до
телерадіоорганізації у письмовій
формі протягом 14 днів з дня поширення
таких відомостей з письмовим
повідомленням про це Національної
ради. На вимогу заявника
телерадіоорганізація зобов'язана
надати йому можливість безкоштовного
прослуховування відповідного
фрагменту програми чи передачі або
надати копію запису фрагменту з
відповідною оплатою.

Позивач ОСОБА_2 не подала суду доказів
про те, що вона зверталася до
телерадіоорганізації з вимогою про
спростування інформації, з заявою про
одержання копії диску із записом
телепередачі. Диску із записом
телепередачі судупозивач також не
надавала.

Клопотання про витребування
судом диску із записом телепередаччі
вона подала 16.07.2013 року, тобто, після
спливу 14 денного терміну зберігання
запису.

Відтак, позивачем, всупереч вимог ч. 3
ст. 10, ч. І ст. 60 ЦПК України не доведено
зміст інформації, поширеної
відповідачами в телепередачі
"ІНФОРМАЦІЯ_2" ТзОВ "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ
УКРАЇНА", а суд позбавлений можливості
її одержати у зв'язку з минанням
терміну зберігання такої інформації.

Також, виходячи із змісту ч. І ст. 64
Закону "Про телебачення і
радіомовлення", вимога про
спростування недостовірної інформації
повинна бути адресована
телерадіоорганізації.

Однак, позивач пред'явила позовні
вимоги до фізичних осіб та юридичної
особи-продюсера, з яким укладала
договір про участь в телепередачі,
непідписана ксерокопія якого
знаходиться в матеріалах справи (а.с.
133). Як пояснила ОСОБА_2, підписаний
оригінал договору знаходится у
продюсера, а належний їй оригінал у неї
викрадено. З пояснень позивача
вбачається, що передача транслювалась
ТРК "Україна".

Проте, з позовом до цієї
телерадіоорганізації позивач ОСОБА_2
не зверталась, а її представник в суді
апеляційної інстанції зазначила, що
вважають правильним визначене ними
коло відповідачів.

Що стосується вимоги про стягнення з
ТзОВ винагороди за участь у
телепередачі, то такі вимоги є
безпідставними, оскільки в наданій
позивачем копії договору відсутні
умови про розмір винагороди, а у справі
відсутні докази про те, що така
передача відбулась і хто в ній брав
участь.

З огляду на відсутність у матеріалах
справи копії фрагменту з ефіру
телепередачі, відомостей з журналу
обліку передач або інших відомосьей на
підтвердження доводів позивача,
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач ОСОБА_2 не довела факту
поширення відповідачами інформації, а
відтак - і порушенням ними її особистих
немайнових прав. Тому, в задоволенні
позову слід відмовити у зв'язку з
недоведеністю позивачем як підстави,
так і предмету позову.

Крім того, вимога про
спростування недостовірної
інформації заявлена до неналежного
відповідача, що є самостійною
підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 15 жовтня 2014 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старз і Компані",
ОСОБА_3 про захист честі, гідності,
відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: