Яготинський районний суд Київської
справа № 382/1770/14
РІШЕННЯ

іменем України

12 вересня 2014 року
Яготинський районний
суд
Київської області, в
складі;

Головуючого судді Карпович В.Д.

При секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому
зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до
Яготинської міської ради Київської
області, про визнання права власності
за набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивач вказав, що за
усною домовленістю між ним та ОСОБА_2
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1 /, він разом із своєю сім.»єю із
листопада 2002 року проживає в даному
житловому будинку. З того часу та по
даний час, ОСОБА_2 не висувала до нього
жодних претензій щодо його виселення
та звільнення приміщення будинку. За
весь цей період, ОСОБА_2 ніколи не
приїздила до будинку, не цікавилась
його станом. Проживаючи в даному
будинку разом із своєю сім»єю більше
10 років, він сплачує всі комунальні
послуги, сплачує кошти за
користування газо та електро
постачанням, проводить поточні
ремонтні роботи житлового будинку та
господарських споруд.

Посилаючись на вимоги передбачені
ст.. 344 ЦК України, з урахуванням
уточнення своїх позовних вимог,
просив:

Визнати за ним право власності за
набувальною давністю на житловий
будинок з прибудовою»а» та
господарські споруди, а саме; сарай
«Б», літня кухня»В», літня кухня «в»,
гараж»Г», колодязь №1, які розташовані
по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги
позивача. Відповідач- Яготинська
міська рада в судове засідання не
з»явився, в заяві до суду позов
визнав та просив розглянути справу у
відсутності їх представника.,

Із пояснення представника позивача
видно, що позивач відкрито, та
добросовісно володіє житловим
будинком за АДРЕСА_1 із листопада 2002
року та по даний час. Дана обставина
була очевидна для відповідача, який мав
можливість це бачити, позивач не
перешкоджав стороннім особам отримати
будь-яку інформацію про його володіння
цією квартирою. Крім того, позивач
володіє даним житловим будинком як
своїм особистим, оскільки за власний
рахунок проводить поточні ремонти та
несе інші витрати по його утриманні.

Відповідач протягом всього
безперервного строку володіння
позивачем даною квартирою /з листопада
2002 року та по даний час) не пред'являв
до останнього позову про повернення
житлового будинку, і позивач був
впевнений в тому, що на займаний ним
житловий будинок не претендують
сторонні особи. Ті обставини, в зв'язку
з якими виникло право позивача на
володіння, не давали йому сумніву, щодо
правомірності набуття ним будинком,
тому позивач не вважав своїм обов'язком
повертати його. Всі ремонтні роботи в
житловому будинку були виконані за
кошти позивача. Користуючись послугами
газо, водо та електоро постачання,
позивачка регулярно сплачувала кошти
за їх використання.

Із показів свідка ОСОБА_3 видно, що
вона з дитинства проживає АДРЕСА_2,
житловий будинок по АДРЕСА_1
знаходиться навпроти. Раніше в даному
будинку проживали чоловік та жінка
похилого віку, після їх смерті в
будинку проживала їх дочка ОСОБА_2. В
листопаді 2002 року з дозволу ОСОБА_2 в
даний будинок заселився ОСОБА_1 із
своєю сім»єю; дружиною та двома
дочками. Через деякий час ОСОБА_2
виїхала в Росію, і більше вона її не
бачила. ОСОБА_1 проживаючи в даному
будинку виконував поточні його
ремонти.

Із показів свідка ОСОБА_4 видно, що він
з 2000 року проживає АДРЕСА_3, будинок
АДРЕСА_1 розташований поруч, через один
будинок. Наскільки він пам»ятає, в
будинку по АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_2. В
2002 році в даний будинок заселився
ОСОБА_1 із своєю сім»єю. Після цього
ОСОБА_2 виїхала на проживання до Росії,
а в будинку залишився проживати
ОСОБА_1 із своєю сім»єю, в якому
проживає і по даний час, виконуючи
ремонтні будинку та господарських
споруд. Наскільки йому відомо від
жителів АДРЕСА_1, ОСОБА_2 проживаючи в
Росії, померла там.

В судовому засіданні встановлено
наступне:

За усною домовленістю між позивачем
ОСОБА_1. та ОСОБА_2 яка проживала в
будинку по АДРЕСА_1 після смерті
батьків не прийнявши після них
спадщини та не оформивши спадковий
будинок на своє ім.»я, позивач разом
із своєю сім.»єю із листопада 2002 року
проживає в даному житловому будинку.
З того часу та по даний час, ОСОБА_2 не
висувала до позивача жодних претензій
щодо його виселення та звільнення
приміщення будинку. Невдовзі після
вселення позивача із своєю сім»єю до
даного житлового будинку, ОСОБА_2
виїхала на постійне місце проживання
до Росії. За весь цей період, вона
ніколи не приїздила до будинку, не
цікавилась його станом. Проживаючи в
даному будинку разом із своєю сім»єю
більше 10 років, позивач сплачує всі
комунальні послуги, сплачує кошти за
користування газо та електро
постачанням, проводить поточні
ремонтні роботи житлового будинку та
господарських споруд, що
підтверджується відповідними
рахунками та чеками / а.с. 18-26 /. Із копії
технічного паспорту на садибний
індивідуальний житловий будинок по
АДРЕСА_1 видно, що замовником даного
технічного паспорту є позивач ОСОБА_1 /
а.с. 6 / Дане домогосподарство
складається ; із житлового будинку, 1949
року побудування, прибудова- 1956 року,
сарай- 1949 року, літня кухня 1969 року
побудови, гараж- 1970 року побудови та
колодязь- 1970 року побудови / а.с. 10

Із акту обстеження житлово-побутових
умов будинку по АДРЕСА_1, який складено
депутатом Яготинської міської ради
видно, що в даному житловому будинку з
2002 року проживає ОСОБА_1 / а.с. 11 /

Дані обставини в судовому
засіданні знайшли своє підтвердження
в показах свідків; ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Із довідки КП « Лівобережне бюро
технічної інвентаризації» видно, що
згідно архівних даних бюро технічної
інвентаризації, справа за адресою
АДРЕСА_1, відсутня / а.с. 25 /. Таким чином
суд приходить до висновку, що на
будинок по АДРЕСА_1, немає власника.

Статтею 344 Цивільного кодексу
України визначено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК
України). Законодавець не зазначив, що
саме слід розуміти під таким терміном,
як добросовісність володіння за
набувальною давністю, але враховуючи
ту обставину, що вітчизняний ЦК є
фактичною рецепцією римського
приватного права з урахуванням
національних особливостей, то для
визнання володільця добросовісним
вважається достатнім, щоб вказане
нерухоме майно не було набуте
злочинним шляхом чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в своїй судових рішеннях по
справам даної категорії сформулював
правову позицію, з якої вбачається, що
«у випадку, якщо є всі підстави вважати,
що власник майна тривалий час не
виявляє наміру визнати певну річ своєю,
він погодився з її втратою - вона може
бути визнана власністю фактичного
добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним
із первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
ЦК України, а саме: тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном як
своїм власним.». (Ухвала ВСС України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ своїм інформаційним листом від
28.01.2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
вказує на те, що при вирішенні спорів
про набувальну давність суд має
врахувати добросовісність саме на
момент передачі позивачу майна (речі),
тобто на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач
протягом всього часу володіння майном
повинен бути впевнений, що на це майно
не претендують інші особи, і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього.

Відповідно, оскільки власник квартири
понад десять років не виявили наміру
визнати її своєю, погодився з її
втратою, у позивача є всі підстави
вважати, що квартира повинна бути
визнана за ним - фактичним
добросовісним володільцем.

ОСОБА_6 у своїй статті
«ІНФОРМАЦІЯ_1»//Юридичний журнал,
НОМЕР_1/2006р. вказує, що можливість
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю надано
суб'єктам права статтями 15,16ЦК України,
при доведеності відповідно до закону
зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен
відкрито, він зобов'язаний відноситися
до об'єкта володіння як власник, якщо
він бажає зберегти незаперечний статус
володільця за давністю, що дозволяє
йому після спливу встановленого
законом строку набувальної давності
фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в роз'ясненнях, даних
Міністерством юстиції України в 2011
році «Деякі аспекти набуття права
власності на об'єкти безхазяйного
нерухомого майна» «Інститут
набувальної давності є одним із
первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
Цивільного кодексу України, а саме:
тривалого, добросовісного, відкритого
та безперервного володіння майном як
своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що
має закінчиться визначений у Кодексі
строк, що розрізняється залежно від
речі (рухомої чи нерухомої), яка
перебуває у володінні певної особи, і
для нерухомого майна складає десять
років.

Добросовісне володіння означає, що
особа не знала і не повинна була знати,
що володіє річчю незаконно. Тому
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 20 лютого 2008
року « …пунктом 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
встановлено, що правила ст. 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1
січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати
право власності за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року.»

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, викладеній в
Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого
законодавства вартість майна
визначається за погодженням сторін, а
за його відсутності - за дійсною
вартістю майна на час розгляду спору
(п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
від 22.12.95 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності за
набувальною давністю на житловий
будинок з прибудовою»а» та
господарські споруди, а саме; сарай
«Б», літня кухня»В», літня кухня «в»,
гараж»Г», колодязь №1, які розташовані
по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів, з дня його
проголошення.

Суддя
Карпович В.Д.