22-ц/775/1237/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції:
Доповідач: Мальцева Є.Є.
10 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів Ткаченко Т.Б.,
при секретарі Брежнєві ДО.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 15
У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що перебував в трудових
відносинах з відповідачем, який при
виплаті заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати внаслідок
чого порушені його права на оплату
праці, які мають бути відновлені шляхом
стягнення з відповідача сум індексації
та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди. Просив
стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» суму
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по грудень 2010 року, що
складає 4270,52 грн., середній заробіток за
час затримки виплати суми індексації з
25.12.2010 року по 07.04.2014 року в розмірі
433,339,88 грн. та за час розгляду справи у
суді по день постановлення рішення,
відшкодувати компенсацію моральної
шкоди в сумі 1000 грн та витрати на
правову допомогу в розмірі 609 грн..
Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
15 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
"ММК ім. Ілліча" на користь ОСОБА_1 1070,60
грн., що становлять суму індексації
заробітної плати і компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати; 3000 грн.
відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні; 200 грн. на
відшкодування моральної шкоди, з
утриманням відповідачем при виплаті
означених сум передбачених законом
податків та обов'язкових платежів.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 5,90 грн на правову допомогу.
Стягнуто з відповідача на користь
держави судовий збір 82,70 грн.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та постановити нове,
яким задовольнити його вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2, які підтримали доводи
апеляційної скарги, просили її
задовольнити, заперечення
представника відповідача ПАТ "ММК ім.
Ілліча" Романенка А.В., який просив
апеляційну скаргу відхилити,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
грудня 1992 року по 24 грудня 2010 року
перебував у трудових відносинах з ПАТ
"ММК ім. Ілліча", що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці (а.с.6-7). За цей період йому
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 1070 гривень 60
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства, та не спростовано
позивачем, тому саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки ці обставини
підтверджуються довідкою підприємства
про розрахунок суми індексації та
компенсації, що підлягає сплаті
позивачу, наданою ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на вимогу суду під час розгляду справи
.

При вирішенні спору суд правильно
застосував норми матеріального права
і, зокрема, ст. 95 КЗпП України, Закон
України «Про оплату праці», Закон
України «Про індексацію грошових
доходів громадян», Закон України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», Порядок проведення
індексації грошових доходів населення,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України N 1078 від 17 липня 2003
року і Порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 159 від 21
лютого 2001 року та роз'яснення,
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
1-18/2013, згідно з яким, положення ч. 2 ст. 233
КЗпП України слід розуміти так, що у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження буд-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України, оцінив представлені сторонами
матеріали за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та дійшов обгрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, оскільки при
його звільненні 24 грудня 2010 року
підприємство не виплатило йому належну
індексацію заробітної плати та
компенсацію втрати частини заробітної
плати.

Враховуючи, що індексація на
заробітну плату входить до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів як з заробітної плати, а в
наданому відповідачем розрахунку
індексації, що підлягає виплаті
позивачу, не зазначені суми
відповідних відрахувань податків і
обов'язкових платежів, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачеві сум належить утримати з них
передбачені законом податки і
обов'язкові платежі.

Переглядаючи справу в межах
заявленого позову та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
погоджується з рішенням суду щодо
розміру заборгованості суми
індексації заробітної плати та
компенсації за несвоєчасну сплату, яку
відповідач повинен сплатити позивачу,
і який позивачем нічим не спростований.

Відповідно до ст..ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Тому колегія суддів вважає також
необґрунтованими посилання в
апеляційній скарзі позивача на те, що
судом невірно визначена сума
середнього заробітку, яка підлягає
стягненню з підприємства на його
користь, у зв'язку з затримкою
розрахунку, враховуючи наступне.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення 24.12.2010 року ОСОБА_1
працював, що підтверджується наданим
відповідачем табелем робочого часу, і
тому підприємство повинно було
провести з ним повний розрахунок.
Проте, індексація заробітної плати
та компенсація за несвоєчасно
виплачену заробітну плату в сумі 1070,60
грн. в день звільнення позивачу
виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

Проаналізувавши докази по справі, і
враховуючи вищенаведене, колегія
суддів не погоджується з твердженнями
апеляційної скарги позивача щодо
необґрунтованості рішення суду в
частині стягнення сум індексації і
компенсації заробітної плати за період
з 01.03.2003 року по липень 2006 року в
розмірі 1070,6 грн, оскільки позивач не
довів свої вимоги належним чином,
довідку - розрахунок даної суми, надану
відповідачем, не спростував.

Зі справи також вбачається, що тільки 08
квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом і просив стягнути
з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь
невиплачену індексацію та компенсацію
втрати частини заробітної плати за
період з 01.03.2003 року по грудень 2010 року
в сумі 4270,52 грн . Також просив стягнути
з підприємства середній заробіток за
час затримки виплати індексації за
період з 27.12.2010 року (оскільки вважав
цю дату днем звільнення) по 07.04.2014 року
в сумі 433339,88 грн та середній заробіток
за період розгляду справи по день
ухвалення рішення.

При цьому до даної позовної заяви
позивачем надано розрахунок суми
індексації заробітку, який підлягав
стягненню у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні (а.с.11-12).

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
суми середнього заробітку за час
затримки розрахунку, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
підлягала б виплаті заробітна плата за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 25 грудня 2010 року по 07.04.2014 року
в сумі 395957,36 грн., з урахуванням 803
робочих днів.

Як правильно було встановлено судом,
позивач був звільнений 24 грудня 2010
року, цей день був для нього останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачем провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині. З
25 грудня 2010 року по 07.04.2014 року
припадає 803 робочих дня.

Згідно зі справою розмір
середньоденного заробітку позивача
складає 493,12 грн. (а.с.37).

Судом першої інстанції не визначена
сума середнього заробітку, яка б
припадала позивачу за час розгляду
судом спору з 08.07.2014 року по день
ухвалення рішення, як він просив у
своїх позовних вимогах Апеляційним
судом встановлено, що з 08.04.2014 року по
день ухвалення рішення судом першої
інстанції 15 липня 2014 року припадає 65
робочих днів. Таким чином, до сплати
позивачу на день ухвалення
оскаржуваного рішення припадало б (
395975,36 грн + (65х 493,12грн)) 428028,16 грн..

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачу не були
виплачені усі належні йому при
звільненні суми, тому він має право на
стягнення на його користь середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день постановлення судом
рішення, визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення позивача відповідач не
провів з ним остаточний розрахунок та
не виплатив усі зазначені вище належні
позивачу на час звільнення суми.

Виходячи з розміру середньоденного
заробітку позивача за два останні
місяця перед звільненням в сумі 493,12
грн., розмір середнього заробітку з дня
звільнення на день постановлення
рішення складав би 428028,16 грн..

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивач
просив стягнути з підприємства
заборгованість по індексації і
компенсації заробітної плати в сумі
4270,52 грн з 01.03.2003 року по грудень .2010
року, а рішенням суду на його користь
стягнута сума 1070,6 грн, таким чином,
частка його вимог, яку задовольнив суд,
складає 3,99 від заявлених вимог (1070,6 :
4270,52). Виходячи з такого розміру частки,
суми середнього заробітку 428028,16 грн
за час затримки розрахунку, розмір якої
також залежить від того, що позивач
тривалий час не намагався захистити
свої права, та інших обставин,
визначених законом і вичерпно
наведених в оскаржуваному рішенні,
сума 3000 грн є адекватним
відшкодуванням частки середнього
заробітку за затримку виплати при
звільненні. Позов задоволено
частково, і суд при цьому дотримався
вимог статті 117 КЗпП України,
роз'яснень п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», та вимог розумності і
справедливості. Висновки суду щодо
визначення ним суми середнього
заробітку тільки за період до 07.04.2014
року не впливають на правильність
рішення суду, оскільки позов
задоволено частково, з урахуванням
вимог закону, і в оскаржуваному
рішенні повно наведені обставини
справи, які суд приймав до уваги,
вирішуючи спір. Тому неможливо
погодись з доводами апеляційної
скарги позивача щодо незаконності
рішення в частині стягнення суми
середнього заробітку за час затримки, і
рішення суду в цій частині скасуванню
також не підлягає.

Не заслуговують уваги і доводи
апеляційної скарги позивача щодо
незаконності рішення суду в частині
визначення розміру моральної шкоди,
оскільки суд першої інстанції
правильно застосував закон, виходив з
принципів розумності і справедливості,
тому обґрунтовано визначив розмір
такого відшкодування в сумі 200 грн..

Відтак, доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено таке порушення норм
процесуального або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 308,212,214 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді