У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення суми, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення
Апеляційного суду Луганської області
від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
суми.

Позивач посилався на те, що 09 липня 2013
року відповідач отримав від нього
грошові кошти у сумі 46 тис. грн., на
підтвердження цього була складена
розписка, відповідно до якої
відповідач зобов'язався повернути
кошти не пізніше 20 липня 2013 року. Однак
до теперішнього часу сума боргу не
повернута.

Позивач просив стягнути з відповідача
на його користь борг в сумі 46
тис. грн та судові витрати.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 25 лютого 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 46 тис. грн.
Вирішено питання про розподіл судових
втрат.

Рішенням Апеляційного суду Луганської
області від 23 квітня 2014 року рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 25 лютого 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 09 липня 2013 року
ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 розписку, в якій
зобов'язався повернути позивачу або
його представнику грошові кошти у сумі
46 тис. грн, що еквівалентно 5 644 дол. США,
у строк не пізніше 20 липня 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторони домовились про продаж
будівельних матеріалів, які позивач
ОСОБА_4 повинен був поставити і
фактично поставив відповідачу ОСОБА_5,
однак відповідач не сплатив ОСОБА_4 у
повному обсязі кошти за поставлені
будівельні матеріали. За домовленістю
сторін первинне зобов'язання
припинилося та між сторонами склалося
нове зобов'язання, яке оформлено
розпискою від 09 липня 2013 року,
відповідно до якої ОСОБА_5 зобов'язався
повернути ОСОБА_4 або його представнику
грошові кошти у розмірі 46 тис. грн., що
еквівалентно 5 644 дол. США, у строк не
пізніше 20 липня 2013 року, тобто мала
місце новація боргу, однак до
теперішнього часу зазначена у розписці
сума не сплачена позивачу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач не надав суду
докази, що між сторонами виникло
первинне зобов'язання, з якого випливло
потім написання відповідачем
зазначеної розписки, а саме: що між
сторонами в липні 2013 року був укладений
договір купівлі-продажу будівельних
матеріалів у належній формі та ці
матеріали поставлялися відповідачу.
Надана позивачем розписка не свідчить
про те, що між сторонами була
домовленість про новацію, оскільки в
ній не йдеться про будь-яке первинне
зобов'язання або взагалі нове
зобов'язання. Крім того, судом
апеляційної інстанції зазначено, що з
розписки не вбачається, що
відповідачем була отримана від
позивача певна грошова сума або речі за
договором позики.

Проте погодитись із такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК
України визначено, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору незалежно від найменування
документа і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Саме такий правовий висновок про
застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
міститься в постановах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №
6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковими для всіх судів
України.

Суд апеляційної інстанції у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормою, яка підлягає застосуванню, не
вирішив питання про те, чи підтверджує
в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України розписка існування укладеного
у письмовій формі між сторонами
договору позики.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Луганської
області від 23 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
Апеляційного суду Харківської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана