У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Львівського комунального підприємства
«Сонячне» до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу за утримання будинку та
прибудинкової території,

за касаційною скаргою Львівського
комунального підприємства «Сонячне»
на рішення апеляційного суду
Львівської області від 29 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Львівське комунальне
підприємство «Сонячне» (далі - ЛКП
«Сонячне») звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з
відповідачки заборгованість за
утримання будинку та прибудинкової
території у розмірі 2 485 грн 49 коп.

На обґрунтування позовних вимог ЛКП
«Сонячне» посилалося на те, що на його
обслуговуванні знаходиться житловий
будинок АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що відповідачка
проживає у вищезазначеному житловому
будинку та є споживачем наданих ним
послуг, проте з січня 2010 року по
квітень 2013 року не сплачує вартість
отриманих послуг з утримання будинку
та прибудинкової території, а на
претензії та попередження про їх
сплату не реагує, внаслідок чого
утворилась заборгованість у розмірі 2
485 грн 49 коп., яку просив стягнути на
його користь.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 16 грудня 2013 року у
задоволенні позову ЛКП «Сонячне»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 29 квітня 2014 року
апеляційну скаргу ЛКП «Сонячне»
задоволено частково, рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 16 грудня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ЛКП
«Сонячне» заборгованість за утримання
будинку та прибудинкової території в
розмірі 721 грн 02 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ЛКП «Сонячне»,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та ухвалити нове
рішення про стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості за надані
послуги з утримання будинку та
прибудинкової території за період з
лютого 2008 року по квітень 2013 року в
розмірі 1 476 грн 44 коп., оскільки судом не
враховано переривання перебігу строку
позовної давності у зв'язку із
скасуванням в 2013 році судового наказу
від 19 травня 2011 року про стягнення з
відповідача заборгованості за
комунальні послуги.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що
відповідачка не є учасником договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг відповідно до Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
оскільки договір на надання таких
послуг з позивачем не укладався; також
суд взяв до уваги колективні звернення
мешканців будинку про відмову від
послуг, згідно з якими встановив, що
такі послуги не надавались.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ЛКП «Сонячне»
заборгованості за утримання будинку та
прибудинкової території за період з 01
червня 2010 року по 01 травня 2013 року в
розмірі 721 грн 02 коп.,
виходив із того, що позивач фактично
надав послуги з утримання будинку та
прибудинкової території, проте
відповідачка вказані послуги не
оплачувала, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ЛКП «Сонячне» заборгованості
за утримання будинку та прибудинкової
території за період з 01 січня 2010 року по
травень 2013 року, апеляційний суд дійшов
висновку про сплив строку позовної
давності, про застосування якого в
своїх запереченнях на позов зазначила
відповідачка.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1 та
споживачем послуг, які надає ЛКП
«Сонячне», проте з січня 2010 року по
квітень 2013 року не сплачує вартість
отриманих послуг з утримання будинку
та прибудинкової території, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість у
розмірі 2 485 грн 49 коп. (а. с. 5, 6).

Звертаючись із позовом, ЛКП «Сонячне»
просило стягнути з відповідачки на
свою користь заборгованість за
отримані ОСОБА_3 послуги з утримання
будинку та прибудинкової території за
період з січня 2010 року по квітень 2013
року в розмірі 2 485 грн 49 коп.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» (далі
- Закон) споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 14 цього Закону
визначено, що ціни/тарифи на комунальні
послуги та послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій формуються і затверджуються
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування.

Рішенням Виконавчого комітету
Львівської міської ради від 31 травня 2011
року № 561 встановлено тарифи на послуги
з утримання будинків та прибудинкових
територій для населення у м. Львові
індивідуально по кожному будинку, які
розроблені на підставі Типового
переліку послуг з утримання будинку і
споруд та прибудинкових територій, які
надаються комунальними підприємствами
мешканцям, визначеного постановою
Кабінету Міністрів України № 630.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд
апеляційної інстанції правильно
зазначив про публічність договору про
надання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, суд не перевірив, чи
зверталися мешканці житлового будинку
з претензіями до ЛКП «Сонячне» про
неякісне надання житлово-комунальних
послуг, чи отримувало ЛКП «Сонячне»
зазначені претензії, чи складалися
відповідні акти.

Суд апеляційної інстанції не
спростував висновки місцевого суду
щодо ненадання послуг позивачем,
посилаючись лише на колективні заяви
мешканців будинку про відмову від
таких послуг.

Однак, докази щодо обсягу, а відтак і
вартості, наданих житлово-комунальних
послуг у суді не досліджувалися і
відповідної правової оцінки їм не
надано.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» роз'яснено, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Зазначених вимог суд апеляційної
інстанції не дотримався.

Слід також зазначити, що до матеріалів
касаційної скарги додано постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 22 квітня 2013 року за судовим наказом
№ 2н-588/11, виданим Франківським районним
судом м. Львова 19 травня 2011 року, у
зв'язку з його скасуванням ухвалою
цього ж суду від 20 липня 2011 року.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 цього Кодексу).

При застосуванні строку позовної
давності суд апеляційної інстанції не
врахував, що ЛКП «Сонячне» зверталося
із заявою про видачу судового наказу
про стягнення з відповідачки
заборгованості та не визначився із
застосуванням ст. 264 ЦК України щодо
переривання перебігу строку позовної
давності.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Львівської області
від 29 квітня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівського
комунального підприємства «Сонячне»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 29 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана