УХВАЛА

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від
12 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, він працював на державному
підприємстві «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут». 31 липня 2012 року його було
звільнено з посади провідного
інженера-конструктора у зв'язку з
систематичним порушенням відповідачем
обов'язку по виплаті заробітної плати.
На день звільнення йому не виплатили
заробітну плату та не провели
остаточний розрахунок. 8 і 29 червня 2012
року Франківським районним судом м.
Львова видано судові накази про
стягнення з відповідача заробітної
плати у розмірі 14 050 грн 59
коп. Оскільки вказану суму заробітної
плати йому не сплачено, просив, з
урахуванням уточнень, стягнути на його
користь середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 1 серпня 2012 року по
28 лютого 2014 року у розмірі 39 148 грн 67
коп.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 12 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду від 29 травня 2014 року,
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач не міг вчасно розрахуватись
з позивачем при його звільненні,
оскільки на всі кошти, майно та рахунки
товариства органами ДВС було накладено
арешт, тому вина відповідача відсутня.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками, зазначивши також про те, що
станом на час подачі звернення
позивача до суду з позовом
заборгованість виплачена повністю,
тому підстав для стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні немає.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 був
звільнений з посади провідного
інженера-конструктора ДП «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» у зв'язку з виходом на пенсію
за віком.

З постанов про прийняття до виконання
виконавчого провадження від 26
жовтня 2012 року та 2 листопада 2012 року
вбачається, що у відділі примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області перебували на примусовому
виконанні судові накази видані
Франківським районним судом м. Львова 8
червня та 29 червня 2012 року про
стягнення з ДП «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на користь ОСОБА_3
заборгованості по заробітній платі у
розмірі 14 050 грн 59 коп.

Згідно з постановою відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області від 5 лютого 2014 року
з ДП «Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» на користь
ОСОБА_3 стягнуто заборгованість по
заробітній платі у розмірі 14 050 грн 59
коп. та закінчено виконавче
провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України
вбачається, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір, підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП
України обов'язковою умовою для
покладення на підприємство
відповідальності за невиплату
належних працівникові сум при
звільненні є наявність вини
підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави
для висновку про те, що відсутність
фінансово-господарської діяльності
або коштів у роботодавця не виключає
його вини у невиплаті належних
звільненому працівникові коштів та не
звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Зазначена правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України № 6 -
64 цс 13 від 3 липня 2013 року, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Отже, у порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на вказане
уваги не звернув, належним чином
доводів апеляційної скарги не
перевірив та не врахував, що
відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця не
виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 29 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко