Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5021/14
Головуючий у 1-й інстанції: Бакуменко
Суддя-доповідач: Ломейко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі: Евальд Д.Д

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Краматорського міського
суду Донецької області від 25 вересня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору удаваним,
визнання квартири спільним сумісним
майном та розподіл квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договору удаваним, визнання
квартири спільним сумісним майном та
розподіл квартири.

В позові зазначала, що 5 листопада 1999
року вона та ОСОБА_4 уклали шлюб.

22 січня 2014 року шлюб між ними було
розірвано. Перебуваючи в шлюбі вони
придбали квартиру АДРЕСА_1.

У січні 2004 року вона разом з ОСОБА_4 та
власником квартири ОСОБА_5 оглянули
квартиру АДРЕСА_1 та сумісно вирішили,
що квартира буде оформлюватись на ім'я
ОСОБА_4 До нотаріальної контори вона
разом з продавцем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не
ходила. Подальшою реєстрацією квартири
також займався ОСОБА_4

Не маючи жодних сумнівів, вона була
впевнена, що укладався договір
купівлі-продажу. Проте, що квартира
була подарована ОСОБА_4 їй стало відомо
лише в грудні 2013 року.

Посилаючись на викладені обставини,
просила суд визнати договір дарування
удаваним, визнати квартиру АДРЕСА_1
сумісною власністю подружжя та визнати
за нею право власності на 12 частку
вищевказаної квартири.

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 25 вересня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновку суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції вважає, що позивач
пропустила загальний строк позовної
давності без поважних на то причин,
оскільки про договір дарування
квартири позивачці відомо з січня
2004року.

Однак, такий висновок суду першої
інстанції не ґрунтується на обставинах
справи та вимогах закону.

Як вбачається з матеріалів справи, що 5
листопада 1999 року ОСОБА_3, та ОСОБА_4
уклали шлюб. Від цього шлюбу сторони
мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Перебуваючи у шлюбі сторони стали
власниками квартири АДРЕСА_1, яка 12
січня 2004року за договором дарування
продавцем ОСОБА_5, була оформлена на
ОСОБА_4, та останній зареєстрував
квартиру на себе.

22 січня 2014 року шлюб між ОСОБА_3, та
ОСОБА_4, було розірвано.

Позивачка обґрунтовуючи свій позов
посилається на те, що вона була
впевнена, що укладався договір
купівлі-продажу. Проте, що квартира
була подарована ОСОБА_4 їй стало відомо
лише в грудні 2013 року, тому договір
дарування є удаваним.

За положеннями ст. 203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За своєю суттю та загальним
правилом договір купівлі-продажу
передбачає для однієї сторони право
отримання предмету купівлі-продажу у
власність та зобов'язання сплатити
його покупну ціну, а для другої сторони
право на отримання ціни та обов'язок
передати предмет договору наступному
власнику. Крім того, покупець може
домовитись з іншою особою про
придбання власності за її рахунок з
наступним відшкодуванням цій особі
витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту
презумується, що предмет договору
належить продавцю та переходить у
власність покупця, якщо інше не
передбачено домовленістю сторін, та
покупець має сплатити ціну за власний
рахунок, якщо інше не передбачено
домовленістю сторін договору або
покупцем та іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи,
пояснень ОСОБА_5, тексту в копії
розписки від 12 січня 2004року, ОСОБА_5,
отримав від ОСОБА_4 3100 доларів США в
якості плати за продану квартиру
АДРЕСА_1, однак щоб дешевше було
оформлення квартири вони зробили
договір дарування(а/с 10).

Отже, сторони фактично уклали
договір купівлі продажу спірної
квартири, за яку продавець отримав
обумовлену грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено,
що за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

При цьому, удаваним може бути не
весь правочин, але лише в частині
когось з його учасників, якщо буде
встановлено що інший учасник за
змістом договору домовлявся про
істотні умови договору, про її ціну,
сплатив за власні кошти її покупну
ціну, придбав майно для себе та
наступні дії сторін свідчать про
прийняття виконання договору іншою
стороною.

Сплативши грошові кошти за спірну
квартиру ОСОБА_3, з ОСОБА_4, позивачка з
сім*єю з 2004 року постійно проживають в
квартирі АДРЕСА_1, утримують квартиру,
оплачують комунальні послуги.

Реальне волевиявлення ОСОБА_4 та
продавця ОСОБА_5, було спрямоване на
виникнення у подружжя ОСОБА_4 права
власності як такого, що придбане за
рахунок їх коштів та з того, що
фактичним покупцем спірного майна є
подружжя.

Таким чином, з урахуванням
зазначених обставин оспорюваний
договор дарування квартири відповідно
до вимог ст. 235 ЦК України є удаваним.

Відповідно до ст.60, 69, 70 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу),
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.
Аналогічні приписи містяться у статтях
368 та 372 Цивільного кодексу України.

Отже, оскільки спірна квартира
набута сторонами за час шлюбу за їх
спільні кошти, то вона належить їм на
праві спільної сумісної власності і їх
частки цього мана є рівними, тому
вимоги позивачки про визнання права
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Стосовно застосування судом позовної
давності колегія суддів виходить з
наступного. Позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу (стаття
256 ЦК України). При цьому відповідно до
частин першої та п'ятої статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Як встановлено позивачка з
моменту придбання спірної квартири в
2004році, проживала з сім*єю у ній,
відповідач ОСОБА_4, жодних прав на
квартиру не заявляв, і лише в грудні
2013року коли відповідач звернувся з
позовом до суду, позивач з цього часу
дізналася про порушення свого права і
звернулася до суду в межах
трьохрічного строку позовної давності,
не пропустивши його.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги
дають підстави для визнання рішення
суду першої інстанції таким що
ухвалене з порушенням вимог
матеріального та процесуального права,
тому оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий
збір (243.60гр + 4.87гр + 121.80гр+3гр)=373.27гр,
підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3, стороні на користь якої
ухвалене рішення.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш ИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 25 вересня 2014 року
у цій справі скасувати та ухвалити
нове рішення наступного змісту: «Позов
ОСОБА_3 задовольнити. Визнати договір
дарування квартири АДРЕСА_1 укладений
12 січня 2004року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 -
удаваним.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути судові витрати з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 373.27гр.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: