Справа №473/2343/14-ц 11.09.2014 11.09.2014 11.09.2014
Провадження №22-ц/784/2472/14
Головуючий у першій інстанції-Лузан
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Коломієць В.В.,
Шолох З.Л.,

при секретарі - Кудрі В.М.,

за участю представника
відповідачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 31 липня 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення витрат

У С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат
на ремонт будинку.

Позивач зазначав, що перебував у шлюбі
з ОСОБА_3 з 1994 року по лютий 2012 року та
проживали разом у АДРЕСА_1, який
належав батькові відповідачки. У 2003
році батько подарував будинок ОСОБА_3
За період 2003-2011 років вони з дружиною
виконали значні роботи по перебудові
та ремонту будинку, обладнали його
зручностями, облаштували подвір'я.
Вартість робіт складає 140 114 грн.

Посилаючись на те, що шлюб між ним та
відповідачкою розірвано, він у будинку
не проживає, ОСОБА_2 просив стягнути з
ОСОБА_3 70 057 грн. витрат.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала.
Не заперечуючи здійснення витрат на
утримання та ремонт будинку, вона
посилалась на незаконність їх
стягнення з неї в такому розмірі та
сплив строку позовної давності.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 31 липня 2014 року позов
задоволено частково, з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 стягнуто 10 774 грн.
понесених витрат на ремонт будинку та
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
рішення скасувати та задовольнити
позов у повному обсязі. Апелянт
посилався на безпідставне ігнорування
судом висновків спеціаліста щодо
вартості проведених будівельних та
ремонтних робіт та недоведеність
відповідачкою її заперечень.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 6
серпня 1994 року по 15 лютого 2012 року ( а.с.5,
6).

Будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 29
грудня 2003 року ( а.с.63).

За висновком будівельно-технічного
дослідження спеціаліста від 2 жовтня 2013
року вартість виконаних будівельних,
ремонтних робіт та робіт по
благоустрою будинку, виконаних
протягом 2003-2012 років у цінах станом на 23
вересня 2013 року складає 140 114 грн. (
а.с.7-48).

За висновком будівельно-технічної
експертизи від 20 грудня 2012 року,
проведеної при розгляді цивільної
справи № 1407/3743/2011 за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності,
ринкова вартість будинку станом на
грудень 2013 року складає 188 748 грн.;
визначити дійсну вартість ремонтних
робіт станом на момент їх проведення не
представляється можливим, а збільшення
вартості спірного майна за рахунок
проведених робіт складає 24,5 % ( а.с.77-87).

Відповідно до статті 24 КЗпШС та статті
57 СК України, який діє з 1 січня 2004 року,
майно, набуте одним з подружжя за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування, є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка.

Виходячи з положень статті 62 СК
України, істотне збільшення вартості
особистого майна внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого з подружжя може бути підставою
для визнання його спільною сумісною
власністю подружжя.

Судовою практикою запроваджено
наступне правило. Якщо збільшення
вартості такого майна внаслідок або
спільних трудових та грошових затрат,
або таких затрат другого з подружжя, не
може вважатись істотним у порівнянні з
попередньою вартістю особистого майна,
то другий з подружжя може вимагати від
подружжя-власника компенсації своїх
внесків за умови, що такі витрати
перевищували обов'язок, покладений
статтею 156 ЖК щодо участі у витратах по
утриманню будинку, прибудинкової
території та проведення ремонту (пункт
4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок»).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що визначення
права ОСОБА_2 на отримання грошової
компенсації залежить від доведеності
дійсних витрат позивача (спільних або
особистих) на збільшення вартості
майна відповідачки.

Вважаючи доведеними спільні витрати
сторін на поліпшення майна в розмірі
21548 грн. за накладною від 27 вересня 2010
року ( а.с.104), суд стягнув на користь
ОСОБА_2 їх половину, а саме 10 774 грн.

Іншим наданим позивачем доказам суд
дав оцінку, а висновки виклав в
мотивувальній частині судового
рішення.

Доводів, які би спростовували такі
висновки, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів не може взяти до уваги
посилання апелянта на те, що розмір
компенсації має визначатись за
висновком спеціаліста від 2 жовтня 2013
року та складає 70 057 грн. (а.с.7-48). Цим
висновком визначені не дійсні витрати
сторін, а загальна вартість
будівельно-ремонтних робіт за період
2003-2012 року та, крім того, у цінах станом
на вересень 2013 року.

За висновком спеціаліста неможливо
встановити і необхідні витрати по
утриманню будинку, прибудинкової
території та проведення поточного
ремонту, що є обов'язком членів сім'ї
власника, які сумісно з ним проживають
у будинку.

Рішення суду в частині стягнення 10 774
грн., як витрат, що перевищують
обов'язки члена сім'ї за статтею 156 ЖК,
відповідачка не оскаржувала.

Оскільки апеляційна скарга не містить
доводів, які би спростовували висновки
суду чи доводили би порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 31 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді