22-ц/775/1341/2014(м)
інстанції Федотова В.М.
Суддя-доповідач
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу, процентів, інфляції, трьох
процентів річних, відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 4
серпня 2014 року,

в
с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до відповідачів
про стягнення боргу та грошових коштів
за порушення виконання зобов'язань і,
уточнивши позовні вимоги, просила
стягнути солідарно зі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі
51 850,97 грн. та відшкодувати моральну
шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 4 серпня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.
Стягнуто солідарно зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 суму боргу за
грошовим зобов'язанням у розмірі 10 000
гривень. В іншій частині вимог -
відмовлено. Стягнуто солідарно зі
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_2- ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати, задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_5,
який просив задовольнити апеляційну
скаргу, заперечення ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_6, які просили
відхилити апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає
задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов`язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК
України - договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України -
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.
Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК
України - зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України
- договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
- заперечення однією стороною із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо -, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом встановлено, що 01
червня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3
отримали у ОСОБА_7 у борг гроші в
розмірі 80 000 гривень і гарантували їх
повернення, що підтверджено
розпискою. В розписці є позначки про
отримання ОСОБА_7 04 вересня 2013 року 10 000
гривень та 10 жовтня 2013 року - 10 000
гривень (а.с.47).

01 березня 2014 року між ОСОБА_2
та її матір'ю ОСОБА_7 було укладено
договір відступлення права вимоги, за
умовами якого ОСОБА_7 передала ОСОБА_2
право вимагати повернення грошових
коштів від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у сумі 60 000
гривень, згідно розписки від 01 червня
2013 року (а.с.7).

Після 10 жовтня 2013 року ОСОБА_4
повертала ОСОБА_7 та ОСОБА_8, який діяв
від імені ОСОБА_2, грошові кошти і
остання сума в рахунок погашення боргу
була передана в ході розгляду справи -
1 серпня 2014 року.

Частково задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, в частині
стягнення боргу, суд першої інстанції
виходив з того, що позичальники не
повернули ОСОБА_7 та ОСОБА_2 10 000 грн. за
договором позики від 1 червня 2013 року, а
тому, ця сума підлягає стягненню з
відповідачів на користь позивачки у
примусовому порядку.

Не погоджуючись із рішенням
суду, ОСОБА_5 послався на те, що суд
дав невірну оцінку тому факту, що борг
не повернуто тільки в сумі 10 000 грн. і
що 7 березня 2014 року ОСОБА_7 було
повернуто 10 000 грн., оскільки він
вважає, що запис про повернення цієї
суми 7 березня 2014 року був зроблений
ОСОБА_4 в розписці вже після смерті
ОСОБА_7, для того щоб зменшити розмір
боргу. Крім того, відсутній підпис
ОСОБА_7 під сумою 10 000 грн.

Відповідно ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи норми
процесуального права, колегія суддів
вважає, що ці доводи скарги є
неспроможними та недоведеними,
оскільки спростовуються
представленими письмовими доказами -
записами на розписці, де вказано, що
ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_4
повернення боргу - 10 жовтня 2013 року
двадцять тисяч гривень, 7 березня 2014
року - десять тисяч гривень (а.с.113).
Підпис ОСОБА_7 на цій розписці ОСОБА_5 в
суді апеляційної інстанції не
заперечував та не спростував.

В скарзі зазначається, що суд
неправильно оцінив поясненням
свідка ОСОБА_9 щодо місця перебування
ОСОБА_7 на час повернення їй грошових
коштів. Однак, зазначені доводи не
змінюють висновків суду про те, що
факти повернення грошових коштів
кредитору за її життя мали місце і це
підтверджується її власноручними
підписами про отримання коштів. Місце
передачі грошей, в рахунок погашення
боргу, в даному випадку значення не має,
оскільки договором позики не було
обумовлено місце виконання
зобов'язання.

Заперечуючи проти доводів
скарги ОСОБА_5, ОСОБА_4 апеляційному
суду пояснювала, що після отримання
від ОСОБА_7 грошей у борг, вона з вересня
2013 року почала добровільно повертати
кредитору гроші і ніяких вимог до неї
про дострокове повернення коштів
ОСОБА_7 не пред'являла, строк повернення
коштів між ними не обговорювався.
Після кожного повернення грошей,
ОСОБА_7 ставила підпис на розписках про
їх отримання. Тільки у травні 2014 року
вона отримала копію позовної заяви
ОСОБА_2 з вимогами про повернення
коштів і до часу ухвалення рішення
повертала гроші ОСОБА_5, як довіреній
особі позивачки.

Повноваження ОСОБА_5 на
отримання грошових коштів від ОСОБА_4
та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
підтверджені довіреністю від 01 березня
2014 року та нотаріальною довіреністю 14
липня 2014 року (а.с.71,78)

Таким чином, дослідивши
представлені сторонами докази,
апеляційний суд дійшов висновку, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, починаючи з 4 вересня
2013 року до 1 серпня 2014 року, повернули
ОСОБА_7 та ОСОБА_2, в особі ОСОБА_5,
грошові кошти, що підтверджується
розписками про отримання, а саме,

- 4 вересня 2013 року 10 000 грн.(а.с.47),

- 10 жовтня 2013 року 30 000 грн.(а.с.6,113),

- 7 березня 2014 року 10 000 грн.(а.с.113),

- 2 квітня 2014 року 10 000 грн.(а.с.113),

- 30 квітня 2014 року 5 000 грн.(а.с.113),

- 31 травня 2014 року 15 000 грн.(а.с.113),

- 3 липня 2014 року 5 000 грн.(а.с.70),

- 1 серпня 2014 року 5 000 грн. (а.с.77), а
усього 90 000 грн.

Доводи ОСОБА_5 в суді
апеляційної інстанції про те, що 30
квітня 2014 року він отримав тільки 3 000
грн., а 31 травня 2014 року 5 000 грн., а
записи про отримання більших сум були
зроблені на вимогу ОСОБА_4, є
неспроможними та спростовуються
оригіналом записів про отримання
коштів, які були пред'явлені колегії
суддів ОСОБА_4 Передача ним частини
коштів ОСОБА_7 нічим не підтверджена.

Ухвалюючи рішення про відмову
ОСОБА_2 у позові про стягнення з
відповідачів процентів та санкцій,
передбачених статтею 625 ЦК України, суд
у рішенні зазначив, що оскільки строк
повернення боргу у розписці не
вказаний, то позивачка не довела того,
що зобов'язання про повернення боргу
не було виконано своєчасно.

Проте, з цими висновками
погодитися не можна.

Згідно ст.1048 ЦК України -
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Як вбачається зі справи,
договором позики від 1 червня 2013 року не
передбачалася оплата процентів за
користування грошовими коштами, проте,
таке право у позикодавця виникає за
законом, а тому, колегія суддів не
погоджується з висновками суду про
відсутність підстав у ОСОБА_2 на
отримання процентів в порядку,
передбаченому п.1.1 договору про
відступлення права вимоги і вважає
необхідним визначити розмір процентів,
з урахуванням облікової ставки
Національного банку України, з 1
вересня 2013 року до 1 червня 2014 року,
враховуючи об'єм позовних вимог
(а.с.2,6).

Зважаючи на те, що, станом на 1
вересня 2013 року, борг становив 80 000 грн.,
а ОСОБА_4 4 вересня 2013 року добровільно
повернула ОСОБА_7 частину боргу - 10 000
грн., то проценти нараховуються
поетапно, з урахуванням повернення
частини коштів та облікової ставки
Національного банку України, яка
становила у цей період 6,5% та 9,5%. Відтак
проценти нараховуються:

з 1 вересня 2013 року по 3 вересня 2013 року
- 80 000х6,5:100:365х3(кількість днів у періоді)=
42,74

з 5 вересня 2013 року по 9 жовтня 2013 року
- 70 000х6,5:100:365х35=436,30

з 11 жовтня2013 року по 6 березня 2014 року -
40 000х6,5%:100:365х116=826,30

з 8 березня 2014 року до 1 квітня 2014 року
- 30 000х6,5%:100:365х25= 133,56

з 3 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року
- 20 000х6,5%:100:365х12= 42,74

з 15 квітня 2014 року по 29 квітня 2014 року
- 20 000х9,5%:100:365х15 = 78,10

з 1 травня 2014 року по 31 травня 2014 року
- 20 000х9,5%:100:365х31= 161,37

а всього 1 691,11 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК
України - боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно із договором позики,
строк повернення грошових коштів,
договором не встановлений.

Зі справи вбачається, що в ній
відсутні відомості про те, що ОСОБА_7
пред'являла вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_3
про повернення грошових коштів, а
ОСОБА_2 подала до суду позов 28 квітня
2014 року.

За таких обставин, оскільки
відповідачі не повернули борг у
семиденний строк, з дня подачі позову,
вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляції
та трьох процентів річних, підлягають
задоволенню з 6 травня 2014 року (восьмий
день після 28 квітня 2014 року) до 31 травня
2014 року включно - в межах позовних вимог
ОСОБА_2, яка обумовила їх 1 червня 2014
року.

Станом на 6 травня 2014 року
заборгованість відповідачів перед
позивачкою за договором позики
становила 15 000 грн., тому інфляція
визначається в розмірі 450 грн. та
розраховується наступним чином : 15
000х103%(за позовом):100=450.

Три проценти річних від
простроченої суми визначаються в
розмірі 38,22 грн. та вираховуються
таким чином: 15 000х3%:100:365х31(кількість
днів у травні).

Загальна сума процентів,
інфляції та трьох процентів річних за
борговими зобов'язаннями ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 складає 2 179,33 грн. (1 691,11+450,00+38,22).

Однак, враховуючи, що згідно з
представленими доказами, відповідачі
виплатили ОСОБА_7 та ОСОБА_2, в особі
ОСОБА_8, в рахунок погашення боргу на
суму 80 000 грн. фактично 90 000 грн., згідно
наведеного вище розрахунку,
апеляційний суд не вбачає підстав для
стягнення суми, в порядку ст.625 ЦК
України, зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
користь позивачки. Тому, рішення суду
залишає без змін.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3
рішення суду не оскаржують.

Отже, з урахуванням обставин
справи, норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що підстав для
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5
немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст. 308
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 4 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова