Справа № 136/2633/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"12" грудня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтував тим, що рішенням
Іллінецького районного суду
Вінницької області від 12 липня 2013 року,
яке набрало законної сили 5 вересня 2013
року, з ОСОБА_3 стягнуто на його, ОСОБА_1,
користь 109 000 грн. боргу за договором
позики від 1 березня 2011 року. На даний
час борг становить 99 224,48 грн. На думку
позивача, відповідати за договором
позики повинна не лише одноособово
ОСОБА_4, але й і її чоловік - ОСОБА_2, з
яким вона перебуває у шлюбі, так як
договір позики від 1 березня 2011 року був
укладений ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, і
ОСОБА_2 надавав згоду на укладення
такого договору позики, зазначивши про
це у розписці та проставивши свій
підпис. Саме присутність ОСОБА_2 і його
підпис на розписці - це ті обставини,
через які він, ОСОБА_1, погодився
позичити гроші подружжю. Таким чином,
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то цивільні
права та обов'язки з цього договору
виникають в обох із подружжя та є їх
солідарним обов'язком, а відтак грошова
сума в розмірі 99 224,52 гривень має бути
присуджена до стягнення із ОСОБА_2 та
понесені ним, у зв'язку із пред'явленням
даного позову, судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 позовні вимоги
підтримала у заявленому обсязі,
просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6, будучи
також представником третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, виклавши свою
правову позицію з вирішення даного
спору у письмовому запереченні, яке
надав до матеріалів цивільної справи,
відповідно до якого зазначив, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає жодного
договору зобов'язального характеру,
так саме як немає жодного зобов'язання
солідарного характеру. Доданий до
матеріалів справи доказ - рішення
Іллінецького районного суду
Вінницької області від 12 липня 2013 року
по цивільній справі № 207/2072/2012, що
набрало законної сили, спростовує
наявність солідарного обов'язку
ОСОБА_2. Випадки солідарних зобов'язань,
що передбачені в Цивільному кодексі
України не мають жодного відношення до
солідарного обов'язку за розпискою по
договору позики. Отже, посилалання
Позивача на норми Сімейного кодексу
України є необґрунтованим, так як жодна
норма Сімейного кодексу України не
покладає солідарного обов'язку на
одного з подружжя за зобов'язаннями
другого з подружжя.

Такої ж правової позиції притримується
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі в рішенні Колегії суддів
судової палати у цивільних справах від
02 листопада 2011 року Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Крім цього, згідно розписки, повернення
боргу передбачено 1 березня 2011 року. У
будь - якому двохсторонньому правочині
зовнішнє волевиявлення особи має
відповідати його внутрішній волі. Вона
має бути спрямована на досягнення
відповідного юридичного наслідку, тому
не можуть розглядатися як правочини ті
фактичні дії особи, які не призводять
безпосередньо до виникнення, зміни чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Особливістю договору
позики є те, що відповідно до статті 1046
Цивільного кодексу України із назвою
статті "Договір позики" встановлено, що
Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками, тобто
договір позики відноситься до реальних
договорів." В судах Відповідач та третя
особа заперечували факт отримання
грошей, проте згідно рішення суду його
виконують. 1 березня 2014 року закінчився
трьохрічний термін повернення позики,
а тому має бути застосовано наслідки
спливу позовної давності та відмовлено
в задоволенні позовних вимог до його
довірителя та присуджено до стягнення
із позивача на користь відповідача
витрати на правову допомогу, які поніс
відповідач в сумі 2000 гривень 00 копійок.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали цивільної справи,
повно з'ясувавши обставини справи,
перевіривши їх зібраними у справі
доказами, дійшов висновку про таке.

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 12.07.2013 року було
задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики та
стягнуто із відповідача на користь
позивача 109 000 гривень за договором
позики від 01 березня 2011 року, який було
укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
відповідно до розписки датованої 01.03.2011
року, який є договором безпроцентної
позики, відповідно до положень ст.1046, 1047
ЦК України, а також судові витрати.

Обставини щодо укладення договору
позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 саме 01.03.2011
року, суми боргу за таким договором у
розмірі 109 000 гривень та набрання
вищевказаним рішенням законної сили
було визнано представниками сторін, а
відтак в силу положень ст.61 ЦПК України
такі обставини не підлягають
доказуванню.

В позовній заяві позивач вказує, що
вищевказаний договір позики від 01.03.2011
року було укладено в інтересах сім'ї, а
тому ОСОБА_2, будучи у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_3, повинен нести
солідарний обов'язок щодо сплати
боргу, який на даний час становить 99 224,
48 гривень.

Отже судом встановлено, що
правовідносини, які виникли між
сторонами даного спору регулюються
відповідними положеннями ЦК України та
СК України.

Так, відповідно до змісту ст. 65 СК
України при укладенні договору одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.73 СК України, за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.

За правилами ч.2 наведеної статті,
стягнення може бути накладено на майно,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, якщо судом встановлено, що
договір був укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї і те, що було
одержане за договором, використано на
її потреби.

У той же час за правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК
України, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти в такій самій сумі, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, встановленими
договором.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд, давши оцінку зібраним у справі
доказам не знайшов підтвердження
укладення ОСОБА_3 договору позики від
01.03.2011 року в інтересах сім'ї, не
встановлено також факту використання
отриманих за договором позики від
01.03.2011 року грошей в інтересах сім'ї
ОСОБА_3.

Разом з цим, підпис ОСОБА_2, який
проставлений ним на борговій розписці
від 01.03.2014 року, та його присутність при
укладені договору позики, суд розцінює
як посвідчення факту укладення такого
договору, що підтверджується підписом
й іншого свідка ОСОБА_7 та жодним чином
не є письмовою згодою ОСОБА_2, як
другого з подружжя, на укладення
договору позики, внаслідок якої
відповідач зобов'язаний був би нести
солідарний обов'язок по погашенню
боргу, оскільки така згода не може
посвідчуватись мовчанням, а має бути
висловлена письмово.

З даного питання Верховний Суд України
у своїй постанові від 20.02.2013 року у
справі № 6-163цс12 висловив аналогічну
правову позицію, рішення якого було
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, а
тому є обов'язковим для всіх судів
України.

Крім цього, зібрані у справі докази не
підтверджують наявності боргу за
договором позики від 01.03.2011 року, на
даний час, у розмірі 99 224, 48 гривень.

З огляду на встановлені судом
обставини при вирішені даного спору,
суд дійшов до переконання про відмову в
задоволені позовних вимог, оскільки
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами, в розумінні ст.58,
59 ЦПК України, обставини, на які він
посилається у позовній заяві, а відтак
не встановлено факту порушення його
прав та охоронюваних законом інтересів
зі сторони відповідача, які б підлягали
захисту судом.

Вирішуючи питання судових витрат, суд
керується нормами ст.88 ЦПК України, а
тому ураховуючи те, що в задоволені
позову судом відмовлено, відносить
витрати позивача на його рахунок.

Що ж стосується витрат відповідача на
правову допомогу, які просив присудити
до стягнення його представник, то варто
вказати на таке.

Право на правову допомогу гарантовано
статтями 8, 59 Конституції України,
офіційне тлумачення якого надано
Конституційним Судом України (Рішення
від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000;
Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009;
Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

При стягненні витрат на правову
допомогу слід враховувати, що особа,
яка таку допомогу надавала, має бути
адвокатом (стаття 6 Закону України від
05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру
та адвокатську діяльність") або іншим
фахівцем у галузі права незалежно від
того, чи така особа брала участь у
справі на підставі довіреності, чи
відповідного договору (статті 12, 42, 56
ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової
допомоги визначається за домовленістю
між стороною та особою, яка надає
правову допомогу. Разом із тим
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлений Законом
України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах".

Витрати на правову допомогу, граничний
розмір якої визначено відповідним
законом, стягуються не лише за участь у
судовому засіданні при розгляді
справи, а й у разі вчинення інших дій
поза судовим засіданням, безпосередньо
пов'язаних із наданням правової
допомоги у конкретній справі.

Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені.

Відсутність документального
підтвердження витрат на правову
допомогу, а також розрахунку таких
витрат є підставою для відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
таких витрат (постанова ПВССУ від 17.10.2014
року за №10).

Ураховуючи те, що представником
відповідача, який є фахівцем в галузі
права та який надавав правову допомогу
відповідачеві та третій особі
відповідно до наявних у справі
довіреностей, не надано розрахунку
витрат здійснених ним при підготовці
та розгляді даної справи, відтак це є
підставою для відмови у задоволенні
вимог про відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись
ст.65, 73 СК України, ст.1048, 1049, 1050 ЦК
України, ст.3, 10, 11, 58-61, 88, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко