Справа № 363/4226/13-ц Головуючий у І
інстанції Войнаренко Л.Ф.Провадження №
22-ц/780/6864/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 22 липня 2014 року
та додаткове рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 24
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом про поділ
майна подружжя. Заявлені вимоги
мотивувала тим, що із 28 вересня 2002 року
по 10 листопада 2010 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 Під
час шлюбу ними було придбане майно:
земельна ділянка пл. 0,1498 га. за адресою
АДРЕСА_2; автомобілі Ford Fiesta д.н.з. НОМЕР_3,
Toyota Land Cruiser д.н.з. НОМЕР_2, Volkswagen Caddy д.н.з.
НОМЕР_1; ? частини гаражу пл. 40,2 кв. м. за
адресою АДРЕСА_3 чотирьохсторонній
стругальний верстат «Вайнинг». Також
за період спільного життя ОСОБА_2 було
набуто кілька земельних ділянок пл. 0,2247
га в с. Литвинівка; 0,1200 га. в с. Підгірці
та 0,0080 га. в смт. Димер, які залишились у
власності відповідача; земельну
ділянку по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 подарував
матері ОСОБА_3 без отримання її згоди як
співвласника. Збільшивши позовні
вимоги в квітні 2014 року, просила
визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки від 08 липня 2011 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати
за нею право власності на ? частину
земельної ділянки в АДРЕСА_2, визнати за
ОСОБА_2 право власності на автомобіль
Ford Fiesta та стягнути із нього на користь
ОСОБА_1 компенсацію в розмірі вартості ?
частини автомобіля в сумі 41961,44 грн.;
визнати за ОСОБА_2 право власності на
автомобіль Toyota Land Cruiser та стягнути із
нього на користь ОСОБА_1 компенсацію в
розмірі вартості ? частини автомобіля в
сумі 90000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі ?
частини за автомобіль Volkswagen Caddy в
розмірі 29000 грн.; визнати з ОСОБА_2 право
власності на ? частину гаража в АДРЕСА_3;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
компенсацію в розмірі вартості ?
частини гаража в сумі 8000 грн.; визнати
за ОСОБА_2 право власності на
чотирьохсторонній стругальний верстат
«Вайнинг», стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 компенсацію в розмірі вартості ?
частини за чотирьохсторонній
стругальний верстат «Вайнинг» в сумі
20000 грн.; покласти на відповідача судові
витрати.

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом про поділ
майна подружжя, мотивуючи тим, що за час
перебування в шлюбі подружжям було
придбане наступне майно: автомобіль Ford
Fiesta д.н.з. НОМЕР_3, ? частини гаражу пл. 40,2
кв. м. за адресою АДРЕСА_3 ? квартири за
адресою АДРЕСА_1. При цьому на придбання
автомобіля подружжям було взято кредит
в ЗАТ «Перший Український Міжнародний
банк» в сумі 15024,00 доларів США. Стосовно
квартири, то в подальшому ОСОБА_2
подарував свою частину квартири
ОСОБА_1, а інша частина квартири є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, оскільки була
набута за час шлюбу та за спільні кошти
подружжя, а тому підлягає поділу.
Гаражем ОСОБА_1 користується особисто,
а тому вважає, що дане майно має бути
присуджене їй із виплатою ОСОБА_2
компенсації. Просив визнати за ним
право власності на ? частину квартири
за адресою АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1
право власності на ? даної квартири;
визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину гаражу; стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі
вартості ? частини гаражу в розмірі 8000
грн., покласти на відповідача судові
витрати.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 22 липня 2014
року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково
задоволено, визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? гаражу за адресою
АДРЕСА_3, стягнувши з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 вартість належної їй ? частини
гаражу в розмірі 8000 грн.; залишено у
власності ОСОБА_2 автомобіль Ford Fiesta;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
вартість ? частини автомобіля Ford Fiesta в
сумі 29450,60 грн. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки
від 08 липня 2011 року, про поділ земельної
ділянки, автомобіля Volkswagen Caddy, верстату
«Вайнинг» відмовлено. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину квартири
за адресою АДРЕСА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Вишгородського
районного суду Київської області від 24
жовтня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено в
задоволенні позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
компенсації в розмірі вартості ?
частини автомобіля Toyota Land Cruiser д.н.з.
НОМЕР_2 в сумі 90000 грн.; стягнуто із
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові
витрати в сумі 451,12 грн., стягнуто із
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові
витрати в сумі 160,02 грн.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 22 липня 2014
року та додатковим рішенням від 24
жовтня 2014 року, подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
необґрунтованість і незаконність
рішення в зв'язку з неповнотою та
неправильністю встановлення обставин,
що мають значення для справи, просила
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити в повному обсязі її
позовні вимоги та відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, суд першої інстанції виходив
із обсягу майна, набутого сторонами за
час шлюбу, джерел і часу його придбання,
презумпції вчинення правочину одним із
подружжя за згодою іншого, а також
складу осіб, які приймають участь в
справі в якості відповідачів та третіх
осіб.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що із 28 вересня 2002 року по 10
листопада 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі,
від якого мають неповнолітню дитину
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторонами було придбане
майно, в тому числі 27 грудня 2004 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу ВВТ № 560784 придбали
квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах
кожен, а в 2011 році ОСОБА_2 подарував ?
частини даної квартири ОСОБА_1 (а. с. 39 - 40
том 1).

Також в період перебування сторін в
зареєстрованому шлюбі придбано
автомобіль Ford Fiesta д.н.з. НОМЕР_3,
зареєстрований на ОСОБА_2, автомобіль
Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований
на ОСОБА_2 в 2007 році, автомобіль Toyota Land
Cruiser д.н.з. НОМЕР_2, зареєстрований на
ОСОБА_2 05 жовтня 2010 року. 04 грудня 2009
року автомобіль Volkswagen Caddy
перереєстрований на іншу особу в
зв'язку із реалізацією згідно довідки
Центру з надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів з обслуговування
Вишгородського району від 16 січня 2014
року № 2 (а. с. 49 том 1).

Для придбання автомобіля Ford Fiesta д.н.з.
НОМЕР_3 15 серпня 2008 року між ЗАТ «Перший
Український міжнародний банк» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ 6741857, за умовами якого ОСОБА_2 отримав
кредитні кошти в сумі 15024 долари США до
15 серпня 2015 року під 13,49 % річних.

01 лютого 2008 року ОСОБА_2 придбав
земельну ділянку пл. 0,1498 га. в АДРЕСА_2
для будівництва та обслуговування
житлового будинку на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
посвідченого приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрованого за Р№ 569. 10 липня 2009
року ОСОБА_2 отримав державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 230651, земельна ділянка пл. 0,1498
га. для будівництва та обслуговування
житлового будинку, кадастровий № 32 272 0102, розташована в АДРЕСА_2.
Державний акт виданий на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 01 лютого 2008 року № 569 (а. с. 57
том 1).

08 липня 2011 року ОСОБА_2 подарував
вказану земельну ділянку матері
ОСОБА_3, договір посвідчено приватним
нотаріусом Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області за Р№ 2162, про що зроблено
відмітку на державному акті на право
власності на земельну ділянку (а. с. 57
зворот).

ОСОБА_2 також є власником ? частини
гаражу загальною площею 40,2 кв.м. за
адресою АДРЕСА_3 згідно рішення
виконавчого комітету Димерської
селищної ради № 10 від 27 січня 2012 року (а.
с. 17).

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений. У разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України,
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених ЦК
України. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
поділ квартири за адресою АДРЕСА_1
керувався тим, що ОСОБА_2 належною йому ?
частиною квартири розпорядився,
уклавши з ОСОБА_1 договір дарування, а
доводи ОСОБА_2 про те, що друга частина
квартири є спільним майном подружжя, не
ґрунтується на вимогах закону.

Дійсно, відповідно до ст. ст. 355, 356 ЦК
України, майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Оскільки спірна квартира була придбана
сторонами у спільну часткову власність
(п. 1 договору) і відповідач своєю
часткою у власності розпорядився на
користь ОСОБА_1, якій також належала ?
частина квартири, доводи його позовної
заяви про належність іншої частки
квартири до спільної сумісної
власності подружжя не ґрунтуються на
вимогах закону і суд правильно
відмовив у їх задоволенні.

В даній частині рішення суду ніким не
оскаржується.

Відмовляючи у поділі автомобілів Volkswagen
Caddy д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль Toyota Land
Cruiser д.н.з. НОМЕР_2, суд першої інстанції
обґрунтовував це тим, що автомобіль
Volkswagen Caddy відчужено відповідачем під
час перебування у шлюбі, а автомобіль
Toyota Land Cruiser придбано відповідачем в
жовтні 2010 року після припинення
сторонами ведення спільного
господарства.

Перевіряючи в цій частині доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
враховує наступне.

Як встановлено рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 10 листопада 2010
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу, яке набрало законної
сили 22 листопада 2010 року, біля року
сторони не підтримують сімейно-шлюбні
стосунки, не ведуть спільного
господарства, у кожного окремий бюджет.
За таких обставин суд першої інстанції
зробив вірний висновок, що позивачем не
надано доказів того, що автомобіль Toyota
Land Cruiser придбано за спільні сімейні
кошти, та додатковим рішенням від 24
жовтня 2014 року відмовив в задоволенні
позовних вимог про поділ даного
автомобіля.

Оцінюючи вимоги апелянта про
компенсацію вартості половини
автомобіля Volkswagen Caddy при поділі майна
як спільно нажитого подружжям, колегія
суддів враховує, що даний автомобіль
було знято з реєстрації для реалізації
24 листопада 2009 року та 04 грудня 2009 року
був перереєстрований на іншу особу.

Таким чином даний об'єкт майна був
вічуджений ОСОБА_2 і на час розподілу
майна подружжя останній не був
власником спірного автомобіля, а тому
підстави для стягнення половини його
вартості в порядку розподілу майна
подружжя відсутні.

При цьому колегія суддів враховує, що
відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Правочину, за яким спірний автомобіль
було відчужено, ОСОБА_1 оскаржено не
було, таким чином, вважається, що ОСОБА_2
при відчуженні автомобіля діяв за
згодою дружини.

Колегія суддів звертає увагу, що дія ч. 2
ст. 65 СК України поширюється на всі
правочини, укладені подружжям,
незважаючи на фактичне ведення ними
спільного господарства.

Посилання апелянта на п. 30 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», яким визначено, що у випадку,
коли подружжя здійснив його відчуження
чи використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі висновків суду
не спростовують, оскільки ОСОБА_1 не
було доведено цих обставин.

Правильними та обґрунтованими є також
висновки суду першої інстанції про те,
що верстат «Вайниг» вартістю 40000 грн. не
належить до спільної сумісної
власності подружжя і не підлягає
поділу.

Як вбачається із матеріалів справи, 18
вересня 2004 року між СПД ОСОБА_7 та
ОСОБА_2 укладено договір доручення, за
умовами якого повірений зобов'язується
за винагороду від імені та за рахунок
довірителя придбати чотирьохсторонній
стругальний верстат «Вайниг» за ціною
40000 грн. з наступною передачею товару
довірителю. Для придбання товару
повірений отримав 40000 грн. Згідно акту
прийому-передачі товару за договором
доручення, складеним 25 вересня 2004 року,
повірений передав, а довіритель
прийняв товар, а саме
чотирьохсторонній стругальний верстат
«Вайниг» вартістю 40000 грн., при цьому
довіритель виплатив повіреному
винагороду в розмірі 500 грн. (а. с. 51 - 54
том 1).

В матеріалах справи міститься
видаткова накладна № РН-020 від 20
вересня 2004 року, згідно якої ОСОБА_2
придбав в ТзОВ «ОЛМОН»
чотирьохсторонній стругальний верстат
«Вайниг» вартістю 40000 грн. (а. с. 19 том 1).

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Таким чином, повірений не набуває права
власності на майно, отримане або
придбане за договором доручення,
оскільки він діє від імені та за
рахунок довірителя та надає останньому
лише послугу, визначену цим договором.

Оскільки договір доручення ніким не
оспорений, в силу презумпції
правомірності правочину,
встановленого ст. 205 ЦК України, він
вважається правомірним.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги, що вартість верстату сплачена
відповідачем за рахунок коштів
подружжя, спростовуються доказами,
наявними в матеріалах справи, зокрема
п. 1.2 договору доручення, та підлягають
відхиленню.

Не ґрунтуються на вимогах закону
доводи апелянта, що нею не надавалось
згоди на прийняття відповідачем
зобов'язань щодо придбання майна в
інтересах третьої особи та подальшої
передачі такого майна.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
вимоги про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки, суд
першої інстанції врахував ту
обставину, що судом в якості третьої
особи залучено нового власника спірної
земельної ділянки ОСОБА_3, однак проти
залучення ОСОБА_3 в якості відповідача
позивач заперечила, тому позовні
вимоги до неї задоволеними бути не
можуть. Як похідні від цієї вимоги, не
підлягають задоволенню також вимоги
про поділ земельної ділянки між
сторонами як спільне майно подружжя.

Оскільки договір купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 08
липня 2011 року укладався між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, внаслідок чого ОСОБА_3 набула
право власності на спірну земельну
ділянку, позовні вимоги про визнання
недійсним договору повинні
пред'являтися до обох його сторін, і
залучення однієї із них в якості
третьої особи є недостатнім.

Доводи апеляційної скарги, що в
судовому засіданні 25 лютого 2014 року
позивачем було заявлено клопотання про
залучення ОСОБА_3 в якості відповідача,
проте суд ухвалив рішення про
залучення останньої в якості третьої
особи, не відповідають дійсності.

25 лютого 2014 року представником
позивача подано клопотання про
залучення до справи в якості третьої
особи ОСОБА_3 (а. с. 79 т. 1), і суд першої
інстанції ухвалою від 25 лютого 2014 року
задовольнив дане клопотання. При
прослуховуванні диску із технічним
записом судового засідання колегією
суддів з'ясовано, що сторона позивача
наполягала на притягненні ОСОБА_3 до
участі в справі саме в цьому
процесуальному статусі.

Із даних підстав колегія суддів
відхиляє доводи апеляційної скарги по
суті позовних вимог про визнання
договору дарування недійсним.

При цьому колегія суддів враховує, що
позивач ОСОБА_1 подала до
Вишгородського районного суду
Київської області позов про визнання
даного договору дарування земельної
ділянки недійсним, зазначивши
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ухвалою від 15 вересня 2014 року судом
відкрито провадження у зазначеній
цивільній справі.

Посилаючись на незаконність рішення
суду першої інстанції в частині поділу
автомобіля Ford Fiesta, апелянт вказувала,
що судом не було витребувано
інформацію про суму фактично сплачених
грошових коштів за кредитним
договором, що позбавило її можливості
довести вартість придбаного
автомобіля. Дані доводи відхиляються
колегією суддів, оскільки фактична
сума сплачених коштів за кредитним
договором будь-яким чином не
підтверджує та не спростовує висновків
суду щодо вартості спірного
автомобіля, вартість спірного майна
була визначена позивачем та визнана
відповідачем, клопотання про
призначення експертизи для оцінки
даного майна сторонами заявлено не
було.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що судом не
було витребувано всі докази по справі,
відмовлено в задоволенні клопотання
про виклик в якості свідка третьої
особи та відмовлено в прийнятті
документів, які могли підтвердити
позовні вимоги, оскільки, відмовляючи в
задоволенні клопотань позивача, суд
першої інстанції керувався
відповідними нормами ЦПК України, крім
того, позивачем не зазначено, яким
чином вказані докази і показання
свідка спростовують висновки суду
першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Інші доводи апеляційних скарг не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 22 липня 2014 року
та додаткове рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 24
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.