У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та
піклування Артемівської районної у м.
Луганську ради, про позбавлення
батьківських прав; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Артемівського районного суду
м. Луганська від 27 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 21 серпня 2008 року по 18 жовтня
2011 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
Від шлюбу подружжя мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає постійно з
позивачем. Відповідач протягом
тривалого часу не приймає участі у
вихованні та матеріальному
забезпеченні сина, веде аморальний
спосіб життя, не працює. Посилаючись на
зазначені обставини, просив суд
позбавити відповідача батьківських
прав щодо неповнолітнього сина.

ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, у
якому просила визначити місце
проживання її неповнолітнього сина з
нею за адресою: АДРЕСА_1. Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що після
розірвання шлюбу з відповідачем
останній створював для неї нестерпні
умови спільного проживання, у зв'язку з
чим вона вимушена була поїхати до м.
Києва. Після її повернення до м.
Луганська відповідач не пустив її до
квартири, погрожував фізичною
розправою, створює перешкоди у
проживанні з сином, участі у його
вихованні та спілкуванні з ним.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 27 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 28 січня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_5 задоволено.

Визначено місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5, яка
проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати зазначені судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК
України мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" роз'яснено, що
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 передбачено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Для встановлення таких обставин суду
потрібно ретельно перевіряти докази,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
обов'язково здійснювати необхідні дії
для залучення відповідача у справі та
з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд,
встановивши обставини справи та давши
наявним у справі доказам належну
оцінку, обґрунтовано виходив із того,
що позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом для особи, яка винною
поведінкою не виконує батьківських
обов'язків. Позивач не надав належних
та допустимих доказів на підтвердження
ухилення відповідача від участі у
вихованні дитини. Крім того, судами
встановлено, що позивач чинив
перешкоди ОСОБА_5 у реалізації
батьківських прав.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5,
суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, дійшов правильного
висновку, що виняткові обставини, які
могли бути підставою для розлучення
малолітньої дитини з матір'ю, відсутні,
а тому вимоги позивачки про визначення
місця проживання дитини разом із нею
відповідають вимогам сімейного
законодавства та підлягають
задоволенню.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 27 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 28 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко