Провадження № 2/344/3909/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

01 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини без згоди
батька за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_3 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дітей ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 без згоди батька за межі
України.

У позовній заяві зазначено, що відділом
рішенням Івано-Франківського міського
суду від 15.06.2006 року розірвано шлюб між
позивачем та відповідачем. Дітей - сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати із
матір'ю. Враховуючи бажання позивача
виїхати за межі України із дітьми для
оздоровлення та відпочинку, просить
дати згоду на тимчасовий виїзд за
кордон неповнолітніх дітей без згоди
батька на строк з 01.09.2014 року по 01.09.2015
року (уточнено термін заявою).

Позивач позовні вимоги підтримала, 12
серпня 2014 року до суду подала заяву, в
якій просила розглядати справу за її
відсутності.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, хоч про час і місце судового
розгляду повідомлявся у встановленому
порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1
ст. 224 ЦПК України, та того, що
відповідач про причини неявки суд не
повідомив, а позивач подав достатньо
матеріалів, які свідчать про
взаємовідносини сторін, суд вважає, що
можливо провести заочний розгляд
справи.

Дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення частково, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що у позивача та
відповідача в період шлюбу народилося
двоє дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено копією Свідоцтва про
народження (а.с.7), та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено копією
Свідоцтва про народження (а.с.9-10).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
розірваний 13.11.2007 року рішенням суду
від 15.06.2006 року (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу від 11.07.2006 року серії НОМЕР_2 шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, про що в
Книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний актовий запис за
№471 від 11 липня 2006 року (а.с.6).

Позивачем в судовому засіданні
зазначено, що 04.09.2012 року нею
зареєстровано шлюб із ОСОБА_9 та
змінено прізвище на «ОСОБА_2», що
підтверджується копією паспорта (а.с.4).

Відповідно до ст. 51 Конституції України
турбота про дітей, їх виховання є
рівним правом і обов'язком батьків. Ця
конституційна норма конкретизується
главою 15 «Обов'язок матері, батька
утримувати дитину та його виконання»
Сімейного кодексу України.

Принцип загальної і рівної
відповідальності обох батьків за
виховання та розвиток дитини
закріплений і в нормах міжнародного
права. Так, Конвенцією про права дитини
(ст. 18) проголошено, що батьки несуть
основну відповідальність за виховання
і розвиток дитини. Рівності прав і
обов'язків батьків стосовно дітей
необхідно дотримуватися незалежно від
наявності або відсутності шлюбу між
ними.

Одним із питань, яке має вирішуватися
за взаємною згодою батьків дитини, є
реалізація права дитини на свободу
пересування.

Відповідно до положень ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
чотирнадцяти років, має право
пересуватися по території України лише
за згодою батьків (усиновлювачів),
опікунів та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які уповноважені ними.

За вимогами п.2 ст.4 Закону України «Про
порядок виїзду та в'їзду в Україну
громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затвердже ними постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2010 р. №
724), передбачено, що виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків, в тому числі у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

В судовому засіданні позивач в
пояснення зазначила що метою даного
виїзду є оздоровлення та відпочинок
дітей в Іспанії.

Відповідно до ст.1,2 закону України «Про
охорону дитинства» батьки зобов'язані
забезпечити дітям умови для
достатнього фізичного, духовного та
культурного розвитку.

Як зазначено ч.1 ст.18 Конвенції про
права дитини, батьки або у відповідних
випадках законні опікуни несуть
основну відповідальність за виховання
і розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

А тому, з врахуванням вищезазначеного і
ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка
встановлює обов'язок приділяти
першочергову увагу якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини, а також
те, що виїзд дитини за кордон на
відпочинок та відвідування родини
матері дитини, не порушує прав батька,
суд приходить до висновку що позовна
вимоги про надання дозволу ОСОБА_2 на
виїзд за межі України в країну Іспанію
із неповнолітнім сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_3, є
обґрунтованими та такими що підлягають
до задоволення.

Стосовно позовної вимоги про надання
дозволу ОСОБА_2 на виїзд за межі України
в країну Іспанію із неповнолітнім
сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди
батька ОСОБА_3, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. На момент
розгляду справи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
досяг 16-річного віку, а тому суд
приходить до висновку, що в задоволенні
вказаної позовної вимоги слід
відмовити.

Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 15, 313 ЦК України, ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду та в'їзду в Україну
громадян України» та керуючись ст.ст. 10,
60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительці
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, дозвіл на виїзд за кордон в
країну Іспанія з неповнолітньою
дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди
батька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя
ІНФОРМАЦІЯ_6, на строк з 01.09.2014 року по
01.09.2015 року.

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянути
за письмовою заявою відповідача
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя:
Польська М.В.