АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Белоконна
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ

Апеляційного суду
міста Києва

В складі : головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.

- Оніщука М.І.

при секретарі - Дем»янчук
Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Оболонського районного суду
м. Києва від 04 серпня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача про
стягнення боргу та відшкодування
моральної шкоди.

У липні 2014 року позивач подав до суду
заяву про забезпечення позову, яку
обґрунтовував тим, що ОСОБА_3
ухиляється від добровільного
виконання зобов»язань за договором
позики та вважав, що він має можливість
відчужити все належне йому на праві
власності майно, що призведе до
утруднення чи неможливості виконання
рішення суду. Враховуючи наведене
просив суд забезпечити позов шляхом
направлення запитів до РАЦС
Оболонського району м. Києва для
отримання інформації про реєстрацію
шлюбу відповідача, ВДАІ Оболонського
району міста Києва, реєстраційної
служби, КМ БТІ, ДЗК, ДПІ, на встановлення
майна належного ОСОБА_4 та після
отримання запитів накладення арешту на
майно відповідача, для чого направити
ухвалу з питань забезпечення позову в
КМ БТІ, реєстраційну службу, ДЗК м.
Києва, ВДАІ Оболонського району м.
Києва, ДПІ ГУ Міндоходів у м. Києві. (а.с.
6-7).

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 04 серпня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_2 про
забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду та постановити
нову, якою задовольнити його заяву про
забезпечення позову.

Зазначає, що висновок суду про те, що
ним не надано доказів належності
будь-якого майна або грошових коштів
відповідачу, а також не співмірність
заявлених вимог із вимогами заяви про
забезпечення позову є передчасним,
оскільки ним заявлялося клопотання про
витребування відомостей щодо майна
належного відповідачу, й зауважує, що
після надходження відповідей на запити
суд мав вирішити на яке майно накладати
арешт.

Вважає, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про
забезпечення позову суд першої
інстанції підставно виходив з того, що
в заяві не надано доказів належності
відповідачу будь-якого майна або
грошових коштів та відсутні дані які
підтверджують співмірність заявлених
вимог про забезпечення позову із
позовними вимогами, що в свою чергу
позбавляє дійти до висновку, що
невжиття заходів забезпечення позову
може зробити неможливим виконання
рішення суду.

Згідно до ч.ч.1, 3 ст. 151 ЦПК України суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Частиною 2 ст.152 ЦПК України
передбачено, що у заяві про
забезпечення позову повинно бути
зазначено: причини, у зв'язку з якими
потрібно забезпечити позов; вид
забезпечення позову, який належить
застосувати, з обґрунтуванням його
необхідності; інші відомості, потрібні
для забезпечення позову.

Таким чином законодавством
передбачений обов»язок зазначення в
заяві про забезпечення позову інших
відомостей, необхідних для
забезпечення позову.

З аналізу зазначеної статті випливає,
що відомості про те, на яке саме майно
позивач просить накласти арешт, де це
майно знаходиться, на яких рахунках в
банківських установах перебувають
грошові кошти відповідача є
необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою
про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на майно та/або
грошові кошти позивач не вказав на яке
саме майно відповідача воно просить
накласти арешт та де це майно
знаходиться, не зазначено на яких
рахунках в банківських установах
перебувають грошові кошти відповідача,
на які він просить накласти арешт.

Також у п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» зазначено, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Проте посилання позивача на те, що
відповідач ухилятиметься від
виконання рішення суду в разі
задоволення позову та вживатиме
заходів щодо відчуження належного йому
майна є безпідставним та не
підтвердженим жодним доказом.

Крім того, в силу ч.1 ст. 153 ЦПК України
заява про забезпечення позову
розглядається судом, у провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Отже, законодавець визначив чіткий
строк розгляду заяви, яким є день
надходження заяви про забезпечення
позову.

З заяви про забезпечення позову,
поданої ОСОБА_2 вбачається, що позивач
ставить питання про витребування
доказів, які підтверджують наявність
майна у відповідача яким може бути
забезпечений позов.

При цьому позивач не дотримався ч.1 ст.
137 ЦПК України, якою визначено, що у
випадках, коли щодо отримання доказів у
сторін та інших осіб які беруть участь
у справі, є складнощі, суд за їх
клопотанням зобов»язаний витребувати
такі докази. До клопотання має бути
долучено відомості про неможливість
отримання таких доказів особисто
стороною або іншою особою, яка бере
участь у справі.

За змістом заяви про забезпечення
позову (а.с.4), ОСОБА_2 не вчиняв жодних
дій, щодо встановлення майна
відповідача яким може бути
забезпечений позов, а поклав цей
обов»язок на суд, зазначивши, що суд має
зробити запити, встановити наявність
майна, а потім на власний розсуд
визначити на яке майна і в якому
розмірі накладати арешт.

Така вимога не ґрунтується на законі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови у задоволені
заяви.

Відповідно до п.1 ч.1.ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з
дотриманням норм процесуального
права, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність підстав до її
скасування.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і на
суть постановленої ухвали не
впливають.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,312,313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 04 серпня 2014 року про відмову в
забезпеченні позову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий :

Судді :