Справа № 447/115/14
Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/3247/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:
головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Цар М.М.

за участю: представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 04 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 04 березня
2014 року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики -
відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначає, що з
рішенням суду не погоджується та
вважає його незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з
порушенням норм матеріального права.
Зокрема, зазначає, що в судовому
засіданні не спростовано та
підтверджено той факт, що між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, укладено договір позики перший
17.12.1997 року у формі розписки, відповідно
до якої ОСОБА_2 взяв борг у ОСОБА_4, 13000
доларів США. Другий договір позики між
сторонами був укладений 22.04.1998 року
також у формі розписки, відповідно до
якої ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_4 5000
доларів США. Третій договір позики між
сторонами був укладений 03.12.1999 року
також у формі розписки, відповідно до
якої ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_4 5000
доларів США. Розмір боргу станом на
08.01.2014 року становить 4900 доларів США, що
еквівалентом до гривень становить 39165,70
грн. згідно курсу НБУ. Також, в розписці
зазначено проценти за користування
грошовими коштами в розмірі 10% в місяць
- що становить 500 доларів США в місяць.
Крім того, зазначає що наявні у
позивача боргові розписки, які
написані власноручно відповідачем,
прямо свідчать про той факт, що
зобов'язання з боку відповідача за
даними борговими документами, які
посвідчують факти укладення договорів
позики, не виконані. Всупереч
поясненням, які надані представником
позивача, судом не проаналізовано в
рішенні та не надано жодної правової
оцінки тому факту, що на зворотній
стороні розписки наявні написи про
часткове погашення заборгованості
03.10.2013 року по кожній з розписок. На
підставі вищевикладеного просить суд
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, з`ясувавши обставини справи та
перевіривши доводи скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення скарги та скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що між ОСОБА_4 до ОСОБА_2
було укладено декілька договорів
позики. Так 17.12.1997 року ОСОБА_2 позичив у
ОСОБА_4 13 000 доларів США, на строк до
17.10.1998 року (а.с.7). 22.04.1998 року ОСОБА_2
позичив у нього ще 5000 доларів США на
строк 22.07.1998 року (а.с.8). 03.12.1999 року
ОСОБА_2 позичив у нього ще 5000 доларів
США на строк до 01.03.2000 року (а.с.9).

Позовна заява ОСОБА_4 була подана з
пропуском строку позовної давності,
при цьому у позовній заяві останній не
просить визнати поважними причини
пропущення позовної давності та не
зазначає про такі причини пропуску
позовної давності взагалі.

Договір позики вважається укладеним у
момент передачі грошей або речей.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, місцевий суд,
встановивши, що у позивача закінчився
строк позовної давності, а поважні
причини пропуску строку позовної
давності відсутні, прийшов до вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову, оскільки позивач дізнався про
порушення його прав ще у 2000 році, проте
з вказаним позовом звернувся лише у 2014
році.

Відповідно до вимог п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином зазначенні правовідносини
регулюються Цивільним кодексом УРСР
від 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобо'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Згідно із положеннями ст.71 ЦК
Української РСР загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.
Винятки з цього правила, а також
підстави зупинення і перериву перебігу
строків позовної давності
встановлюються законодавством Союзу
РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76
ЦК Української РСР).

Статтею 75 цього Кодексу було визначено,
що позовна давність застосовується
судом, арбітражем або третейським
судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до приписів ст. 80 ЦК
Української РСР закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Відтак, колегія суддів вважає, що саме з
2000 року позивачу по даній цивільний
справі стало відомо про порушення його
прав, однак він звернувся з даним
позовом лише у 2014 році, тобто після
закінчення строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду з цього
питання, а також з тим, що в ході
розгляду справи судом першої інстанції
не встановлено поважних причин
пропуску строку позовної давності
позивачем по справі.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують. Відтак,
апеляційну скаргу слід відхилити і
залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст. 312,
ч.1 п.4 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного
суду Львівської області від 04 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції
- Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справа шляхом подання касаційної
скарги протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою Апеляційного
суду.

Головуючий:
О.М.Ванівський

Судді:
М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець