Справа № 357/1871/14-ц Головуючий у І
інстанції Протасов О.М. Провадження №
22-ц/780/5282/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 18
У Х В А Л А

іменем України

11 вересня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Білоконь О.В., Даценко Л.М.

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», третя особа
ОСОБА_2 про визнання правочину
удаваним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, який
мотивувала тим, що 27 грудня 2006 року між
нею і ЗАТ «ОТП Банк» було укладено
кредитний договір, за яким банк надав
їй кредит для придбання нерухомості в
сумі 62000 доларів США терміном на 15
років, а вона зобов'язалася повернути
отриманий кредит та сплатити відсотки
за його користування. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між нею і банком 27 грудня 2006
року було укладено договір іпотеки, а
між банком і ОСОБА_2 27 грудня 2006 року
укладено договір поруки.

Вказувала, що 30 серпня 2012 року вона
запропонувала банку припинити
кредитні зобов'язання шляхом передачі
банку відступного у грошовій формі в
національній валюті в розмірі 455601 грн.,
що відповідало 57000 доларів США на день
сплати, про що вони підписали
додатковий договір № 1, який передбачав
як внесення нею разового платежу в сумі
57000 доларів, так і списання банком
кредитної заборгованості в сумі 16347,29
доларів США. Посилалася, що про
погашення нарахованої в доларах США
пені сторони не домовлялися, бо
неустойка мала бути списана банком
після отримання коштів у якості
відступних. З назви та змісту
додаткового договору № 1 від 30 серпня
2012 року неможливо встановити його
дійсну природу, проте вона вважає, що
фактично погашення кредитної
заборгованості відбулося не шляхом
прощення боргу, а шляхом передачі
відступного. У зв'язку із наведеним
просила визнати удаваним правочином
додатковий договір № 1, укладений між
нею і банком 30 серпня 2012 року, щодо
прощення боргу та визнати укладеним
додатковий договір шляхом передання
позичальником відступного на суму 57000
доларів США.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 липня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким її позов задоволити
в повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема зазначає, що рішення
суду за своїм змістом не відповідає
вимогам ст.215 ЦПК України, суд не
вирішив ряд заявлених нею вимог, а
також не врахував, що банк порушив її
права, передбачені Законом України
«Про захист прав споживачів».

Учасники справи належним чином
повідомлені про час розгляду справи, що
стверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення судових
повісток, представник ПАТ ОТП Банк» до
суду не з'явився, його неявка
відповідно до ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
обгрунтовував свої висновки тим, що в
результаті укладення додаткової угоди
№ 1 від 30 серпня 2012 року між сторонами
виникли саме ті правовідносин, яких
вони бажали, зокрема кредитний договір
припинився внаслідок дострокового
погашення позивачем боргового
зобов'язання за кредитним договором по
тілу кредиту і процентах та прощення у
зв'язку з цим кредитором боржника від
обов'язку сплатити пеню, яка підлягала
сплаті на момент укладення додаткового
договору.

При цьому суд виходив з того, що
прощення кредитором боржника від
обов'язку сплатити пеню, що потягло за
собою виникнення у боржника податкових
зобов'язань, правової природи
додаткового договору не змінює.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами, щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.25 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

За змістом вказаних норм та роз'яснень
для визнання правочину удаваним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину, поскільки як
вище вказувалося в такому випадку
сторони, діючи умисно, оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
27 грудня 2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ «ОТП
Банк» (назву змінено ПАТ «ОТП Банк»
було укладено кредитний договір, за
яким банк надав ОСОБА_1 кредит для
придбання нерухомості в сумі 62000
доларів США терміном на 15 років, а вона
зобов'язалася повернути отриманий
кредит та сплатити відсотки за його
користування.

Також судом встановлено, що 30 серпня 2012
року між сторонами було укладено
додатковий договір № 1 до кредитного
договору, за умовами якого
позичальниця ОСОБА_1 до 30 серпня 2012 року
зобов'язується погасити боргові
зобов'язання в розмірі 57000 доларів США
на день сплати в національній валюті та
витрати кредитора на
претензійно-позовну роботу в розімрі
2320 грн. шляхом внесення готівки. Після
сплати ОСОБА_1 вказаних сум договір
іпотеки від 27 грудня 2006 року припиняє
свою дію.

Згідно п.2.1.4 сторони домовилися
скасувати всю суму пені, що була
нарахована до моменту укладання
додаткового договору шляхом
анулювання (прощення) банком боргу в
розмірі 16347,29 доларів США, що відповідає
130663,89 грн. за курсом НБУ (надалі - «сума
прощеного боргу») і позичальник буде
вважатися таким, що погасив свої
боргові зобов'язання перед кредитором
в повному обсязі.

За таких обставин, суд прийшов до
правильного висновку, що кредитний
договір припинився внаслідок
погашення позивачем боргового
зобов'язання за кредитним договором та
прощення кредитором боржника від
обов'язку сплатити пеню, а відтак
підстави для визнання додаткового
договору удаваним правочином відсутні.

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність рішення вимогам ст.215
ЦПК України надумані. Рішення є чітким,
зрозумілим, а підстави відмови у позові
чітко мотивовані із посиланням на
фактичні обставини та вимоги закон.

Посилання апелянта на порушення банком
її прав споживача, поскільки вона не
будучи фахівцем у податковому
законодавстві не знала, що з прощеної
суми боргу слід буде сплатити податок,
а працівники банку їй цього не
роз'яснили необгрунтовані. В даному
випадку додаткова угода укладена
відповідно до вимог діючого
законодавства і її укладення не
обумовлюється необхідністю роз'яснень
банком податкового законодавства.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відмовив у визнанні
правочину удаваним, поскільки
скасування пені в розмірі 16347,29 доларів
США було обумовлене передачею нею
банку відступного, спростовуються
наявним у матеріалах справи додатковим
договором № 1 від 30 серпня 2012 року, у
п.2.1.4 якого чітко вказано про те, що
сторони домовилися скасувати всю суму
пені шляхом анулювання (прощення)
банком боргу і дана сума визначена як
сума прощеного боргу.

Доводи скарги про те, що суд не вирішив
її заяви про збільшення позовних вимог
суперечать матеріалам справи. Із
журналу судового засідання вбачається,
що при подачі 3 липня 2014 року позивачкою
заяви про збільшення вимог суд
відмовив у її прийнятті з огляду на те,
що мала місце зміна підстав і предмета
позову, прро що постановив відповідну
ухвалу.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :