У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
представника апелянтів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
заочне рішення Дубенського
міськрайонного суду від 14 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивачів, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, до
ОСОБА_4 про визнання довіреності
укладеним договором купівлі-продажу та
визнання права власності на
автомобіль,

в с т а н о в и л а :

23 липня 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2, третя
особа на стороні позивачів, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_3, звернулися в
суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання
довіреності укладеним договором
купівлі-продажу та визнання права
власності на автомобіль.

Заочним рішенням Дубенського
міськрайонного суду від 14 жовтня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачі
доводили, що фактично довіреність від 7
серпня 2011 року, якою ОСОБА_4 уповноважив
їх та ОСОБА_2 бути його представниками,
у тому числі у відповідних органах
Державтоінспекції України при знятті
ТЗ з обліку, та в органах нотаріату при
вирішенні питань, пов'язаних з
відчуженням (продажем або обміном) і
здачею в оренду належного йому на праві
власності автомобіля VOLKSWAGEN POLO, 1997 року
випуску, є укладеним договором
купівлі-продажу транспортного засобу.
За проданий автомобіль вони передали
відповідачу обумовлену суму коштів.
Відбулося повне виконання сторонами
умов цього договору.

Сторони не оформили належним чином
договору купівлі-продажу, оскільки
відповідач послався на відсутність у
нього на це часу.

Покликаючись на ці обставини, позивачі
рішення місцевого суду вважали
незаконним та необґрунтованим і
просили апеляційний суд його скасувати
й ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом установлено, що 7 серпня 2011 року
відповідач ОСОБА_4 видав позивачам та
ОСОБА_3 нотаріальну посвідчену
довіреність, якою уповноважив їх бути
його представниками в державних та
інших підприємствах і установах та
організаціях незалежно від форм
власності, в тому числі у відповідних
органах Державтоінспекції України (в т.
ч. при знятті з обліку ТЗ), органах
нотаріату при вирішенні питань,
пов'язаних з відчуженням (продажем або
обміном), а також здачею в оренду
належного йому на праві власності
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
ТЗ (технічного паспорту автомобіля)
серія НОМЕР_2, виданого 18 червня 2011 року
ВРЕР ДАІ м. Дубно УДАІ УМВС України в
Рівненській області, транспортним
засобом моделі VOLKSWAGEN POLO випуску 1997
року, двигун (об'єм) 1598, шасі (рама,
коляска, кузов) № НОМЕР_3 НОМЕР_4,
реєстраційний номер НОМЕР_1, тип
легковий-в комбі (а. с. 7, 46).

Згідно зі ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 238 і 239 ЦК України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє. Представник не може
вчиняти правочин від імені особи, яку
він представляє, у своїх інтересах або
в інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Статтею 244 ЦК передбачено, що
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Статтею 249 ЦК України встановлено, що
особа, яка видала довіреність, може в
будь-який час її скасувати. Припинення
повноважень представника відбувається
внаслідок одностороннього
волевиявлення особи, яку він
представляє.

Таким чином, за своїм юридичним змістом
довіреність є договором про
представництво, який є одностороннім і
згідно якого повірений зобов'язується
діяти від імені довірителя та не вправі
вчиняти дії щодо майна на власну
користь.

І в позовній заяві, і в апеляційній
скарзі позивачі доводили, що видана їм
відповідачем ОСОБА_4 нотаріально
посвідчена довіреність від 7 серпня 2011
року є удаваним правочином і насправді
становить собою укладений сторонами
договір купівлі-продажу транспортного
засобу.

Проте підстави набуття права власності
на майно чітко визначені цивільним
законодавством.

Зокрема, Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
N 1388 від 7 вересня 1998 р., передбачено
порядок набуття права власності на
транспортний засіб з обов'язковою
реєстрацією власником придбаного
транспортного засобу на підставі
документів, що підтверджують право
власності.

Як установлено судом, спірний
автомобіль не був знятий з обліку в
органах ДАІ і досі залишається
зареєстрованим за відповідачем (а. с. 34,
35).

Помимо цього, відповідно до п. 8
згаданого Порядку документами, що
підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів, їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є
засвідчені підписом відповідної
посадової особи, що скріплений
печаткою, зокрема, довідка-рахунок за
формою згідно з додатком 1, видана
суб'єктом господарювання, діяльність
якого пов'язана з реалізацією
транспортних засобів та їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери.

Однак таких доказів на підтвердження
свого права власності на спірний
автомобіль позивачі суду не надали.

Крім того, відповідно до ст. 235 ЦК
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
роз'яснено, що за удаваним правочином
(ст. 235 ЦК України) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Проте належних і допустимих законом
доказів про те, що сторони насправді
уклали між собою договір
купівлі-продажу автомобіля, позивачами
суду також не подано.

Тому вирішуючи спір, суд першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, цілком підставно виходив з
того, що позивачами не дотримано
встановленого порядку набуття права
власності на транспортний засіб, та на
підставі цього дійшов вірного висновку
про необґрунтованість їх доводів щодо
удаваності правочину.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 14 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: