АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 177/3505/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1939/К/14
Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Батуринській В.Б.,

за участі - позивача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_4 на рішення Криворізького
районного суду Дніпропетровської
області від 05 серпня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення
боргу за договором позики.
Неодноразово уточнюючи позовні вимоги
та пред'явивши позов також і до ОСОБА_5,
просив стягнути з відповідачів
солідарно на його користь суму
заборгованості в розмірі 175 000 грн., суму
інфляційних витрат - 19796,08 коп., три
відсотки річних в розмірі 4271, 92 грн.,
витрати по сплаті судового збору -
2529,09 грн., витрати на взяття довідок з
Комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації» в розмірі 240 грн., а
також витрати на правову допомогу
адвоката - 4500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 24 лютого 2013 року між ним та
відповідачем ОСОБА_4 було укладено
договір позики у письмовій формі у
вигляді розписки. Відповідно до умов
договору позивач передав
відповідачеві грошові кошти у сумі 186 000
грн., які відповідач зобов'язався
повернути в строк до 24 серпня 2013 року. 27
березня 2013 року відповідач ОСОБА_4
повернув частину боргу в сумі 5000 грн., а
03 липня 2013 року - 6000, 00 грн. Іншу частину
боргу відповідач ОСОБА_4 не повернув,
тобто ухиляється від своїх зобов'язань.
ОСОБА_5 є дружиною відповідача ОСОБА_4,
ніде не працюють, підприємницьку
діяльність не ведуть. А тому позивач
вважає, що надані ним в борг грошові
кошти є доходом для всієї сім'ї ОСОБА_4,
та були використані в інтересах сім'ї, а
тому у відповідачів виник солідарний
обов'язок по поверненню йому грошових
коштів.

Рішенням Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
суму заборгованості за договором
позики від 24.02.2013 року в розмірі 199068, 00
грн. яка складається з основного
боргу в розмірі 175000,00 грн., 3% річних від
простроченої суми в розмірі 4271,92 грн.,
суму боргу з урахуванням інфляційних
втрат в розмірі 19 796, 08 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 витрати по сплаті судового
збору у розмірі 1 990,68 грн., витрати на
оплату послуг Комунального
підприємства ДОР «Криворізьке бюро
технічної інвентаризації» в розмірі
240,00 грн., витрати на оплату правової
допомоги 2500,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
упередженість висновків суду, поставив
питання про часткове скасування
вказаного рішення суду та ухвалення
нового, яким просив задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач зазначив, що відповідачі
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Вважає, що кошти згідно розписки ОСОБА_4
були отримані від нього в інтересах
сім'ї та відповідно відповідати за
невиконання грошових зобов'язань перед
ним відповідачі повинні в солідарному
порядку. Зазначає, що судом
безпідставно відмовлено у стягненні
грошових коштів з відповідача ОСОБА_5
Вважає, що судом не досліджено
наявність інших доходів у сім'ї ОСОБА_5,
довідку про відсутність доходів та
позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
поділ майна. Також в апеляційній скарзі
позивач зазначив, що рішенням суду з
відповідача недостягнуто судовий збір
в розмірі 538,41 грн. Також відповідач не
погодився з розміром стягнутих коштів
в рахунок відшкодування витрат на
правову допомогу, зазначивши, при цьому
що судом не було взято до уваги той
факт, що його представником було
затрачено значно більше часу ніж
зазначено в рішенні суду. Зокрема,
судом зазначено, що представником було
затрачено 5 годин на ведення справи від
імені ОСОБА_2, що підтверджується
журналами судових засідань, однак
насправді представником було
затрачено ще 5 годин на підготовку
різних клопотань, апеляційної скарги
тощо.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права просив,
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким в
позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовити в
повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначив, що боргову розписку ним було
написано під впливом, шляхом
психологічного примусу. Насправді ж
ніяких коштів він не отримував. Також
посилався на неповноту дослідження
обставин справи, зокрема судом не було
витребувано за його клопотанням
довідку про доходи ОСОБА_2, для
встановлення можливості надання
останнім коштів в зазначеному в
розписці розмірі в борг.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_2 посилаючись на
безпідставність, необґрунтованість
апеляційної скарги, невірне
викладенням фактичних обставин справи
та невірне застосування матеріального
права, просив відхилити апеляційну
скаргу, подану ОСОБА_4

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем ОСОБА_4 не було виконано
умови договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, між 24 лютого 2013 року
між ним та відповідачем ОСОБА_4 було
укладено договір позики у письмовій
формі у вигляді розписки. Відповідно до
умов договору позивач передав
відповідачеві грошові кошти у сумі 186 000
грн., які відповідач зобов'язався
повернути в строк до 24 серпня 2013 року,
даний факт підтверджується оригіналом
розписки (т.1, а.с.248). 27 березня 2013 року
відповідач ОСОБА_4 повернув частину
боргу в сумі 5000,00 грн., а 03 липня 2013 року -
6000,00 грн. Іншу частину боргу відповідач
ОСОБА_4 не повернув, тобто ухиляється
від своїх зобов'язань.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
іншій стороні (позичальнику) кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю таку ж суму коштів (суму
позики), а згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України
в підтвердження договору позики і
його умов може бути представлена
розписка позичальника.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_4 щодо нетримання ним грошових
коштів та написання спірної розписки
під впливом примусу спростовуються
матеріалами справи. Так, згідно
постанови про закриття кримінального
провадження від 15.05.2014 року за фактом
примусу ОСОБА_4 ОСОБА_2 до виконання
цивільно-правових зобов'язань за
раніше укладеною усною домовленістю.
Крім того, факт визнання ОСОБА_4 боргу
підтверджується поверненням частини
грошових коштів.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 12 грудня 1998 року (т.1, а.с.133).

У відповідності до ч.4 ст. 65 СК
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором використане в
інтересах сім'ї.

Доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_2 щодо використання
отриманих відповідачем ОСОБА_4 грошей
ними спільно на господарсько-побутові
потреби, відпочинок та інше, оскільки
відповідачі офіційно не працюють,
доходу не отримують, що вбачається з
відповідних відомостей з податкових
служб, колегія суддів не приймає до
уваги з огляду на таке.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61
цього Кодексу.

Так, позивачем не надано жодного
належного та допустимого доказу на
підтвердження доводів про
використання наданих ним грошових
коштів в інтересах сім'ї відповідачів,
висловлено лише припущення, на яких не
може грунтуватися рішення суду, а отже
не доведено наявність у відповідачів
солідарний обов'язок відповідати за
борговим зобов'язанням. Відтак, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку щодо
необхідності часткового задоволення
вимог позивача про стягнення боргу
лише з відповідача ОСОБА_4, та
необхідності відмовити в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
боргу з відповідача ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_2 щодо розміру
стягнутого судового збору з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки судовий збір
судом першої інстанції стягнуто у
відповідності до вимог ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2
ст. 4 Закону України «Про судовий збір»
за подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору становить 1 відсоток ціни позову,
але не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати
у місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду. Неодноразово
збільшуючи розмір позовних вимог
позивач переплатив судовий збір і
просив суд відшкодувати ці витрати за
рахунок відповідача. Колегія суддів не
може погодитися із цими вимогами, у
відповідності до ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» зайво сплачений
судовий збір може бути повернуто особі
за її заявою і в жодному випадку ці
витрати не підлягають стягненню з
відпоівдача по справі. Крім
того, доводи апеляційної скарги щодо
розміру стягнутих коштів в рахунок
компенсації витрат на правову
допомогу, колегією суду не приймаються
до уваги, оскільки докази на
підтвердження даних витрат, а саме:
акт-розрахунок стороною позивача не
надавався при розгляді справи суду
першої інстанції та був складений лише
після ухвалення оскаржуваного рішення
по справі, що підтвредив представник
позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК
України оцінка доказів є виключною
компетенцією суду, переоцінка доказів
діючим законодавством не передбачена.
Судом першої інстанції повно та
всебічно досліджені обставини справи,
перевірені письмові докази та надано
їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, доводи
апеляційної скарги правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують, у зв'язку із чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: