АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3, представника
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, виконавчого комітету
Чернівецької міської ради про визнання
права власності на жилий будинок,
визнання незаконними рішень
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
витребування майна із чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод користування та
розпорядження жилим будинком шляхом
виселення та про вселення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Чернівці від 9 липня 2014 року,

встановила:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом.

Просив:

- визнати за ним право власності на
жилий будинок АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №283/6 від 12
квітня 2005 року про задоволення заяви
ОСОБА_2 про переведення з садового
будинку в жилий;

- визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №409/9 від 7
червня 2005 року про затвердження акту
Державної комісії від 25 травня 2005 року
щодо прийняття в експлуатацію жилого
будинку АДРЕСА_1 та видання свідоцтва
про право власності ОСОБА_2;

- визнати недійсним свідоцтво про право
власності на будинок АДРЕСА_1 серії ЯЯЯ
№486198 від 25 червня 2005 року, видане
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради на підставі рішення
виконавчого комітету міської ради №409/9
від 7 червня 2005 року на ім'я ОСОБА_2;

- витребувати спірний жилий будинок з
чужого незаконного володіння
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та
передати його у володіння позивача;

- усунути перешкоди користування та
розпорядження будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 та вселення позивача у вказане
жиле приміщення.

Посилався на те, що він та відповідачка
ОСОБА_2 з 25 лютого 1992 року по 15 грудня 2000
року перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Позивач є власником жилого будинку
АДРЕСА_1, який за час першого шлюбу
ОСОБА_1 з ОСОБА_7 був перебудований з
дерев'яного садового будинку у
двохповерховий цегляний на
стрічковому фундаменті з підвалом.

Між позивачем та ОСОБА_8 була
домовленість щодо поділу їхнього
спільного майна за якою за ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу залишався власником
спірного будинку.

6 квітня 1996 року ОСОБА_1 набув право
власності на земельну ділянку площею
0,0575 га, на якій знаходиться спірний
житловий будинок.

З весни 1991 року по 2003 рік позивач
постійно проживав у вказану житловому
будинку. З 2003 по 2007 року позивач жив та
працював за кордоном. Після повернення
він не зміг вселитися до власного
будинку, оскільки відповідачка ОСОБА_9
стала чинити йому перешкоди.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №283/6 від 12
квітня 2005 року задоволено заяву ОСОБА_2
про переведення садового будинку в
жилий. Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №409/9 від 7
червня 2005 року затверджено акт
Державної технічної комісії від 25
травня 2005 року щодо прийняття в
експлуатацію жилого будинку АДРЕСА_1 та
видано свідоцтво про право власності
ОСОБА_2

Підставою для винесення вищевказаних
рішень був факт перебування позивача з
ОСОБА_2 у шлюбі. У листопаді 2000 року шлюб
між сторонами був розірваний, однак
відповідачка даний факт приховала.

Крім того, у 2003 році ОСОБА_2 без
будь-яких правовстановлюючих
документів виготовила у Чернівецькому
комунальному обласному бюро технічної
інвентаризації інвентарну справу, в
той час коли інвентарна справа була вже
виготовлена за заявою позивача міським
БТІ.

Державна комісія та орган місцевого
самоврядування без правовстановлюючих
документів на спірний житловий будинок
незаконно зробили висновки про
можливість переведення садового
будинку у жилий.

Також ними не враховано, що будинок
знаходиться на земельній ділянці, що
належить на праві власності позивачу.
Відповідачка ОСОБА_2 не була
правомірним користувачем земельної
ділянки на якій знаходиться спірний
будинок, оскільки не була членом
садового товариства.

Свідоцтво про право власності на
будинок АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_2 є
незаконним, оскільки є похідним від
рішень органу місцевого
самоврядування, що суперечать закону.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Чернівці від 9 липня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що вимоги заявлені
позивачем про те, що спірне житло є його
власністю, яке набуто ним у
попередньому шлюбі, а відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без належної правової
підстави проживають у ньому
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Набуваючи дачний будинок у садовому
товаристві ОСОБА_1 не проживав із
першої дружиною ОСОБА_10

Доводи позивача ОСОБА_1 в частині того,
що відповідно до оціночного акту від 1
березня 1989 року у садівничому
товаристві Чернівецької меблевої
фабрики «Садівник» було укладено
фактично договір купівлі-продажу між
ним як покупцем та продавцем ОСОБА_11 є
безпідставним, спростовується
доказами у справі та вимогами закону.

ОСОБА_1 вважаючи себе власником
домоволодіння, не вжив будь-яких
заходів щодо узаконення самочинного
будівництва, із врахуванням того, що
будинок знаходився на земельній
ділянці, яка не була відведена для цієї
мети та без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи та без належно затвердженого
проекту.

Усі роботи, які проводились до
завершення будинку аж до здачі його в
експлуатацію виконувалися одноособово
ОСОБА_2 за її особисті кошти, що є
правовою підставою вважати, що спірний
будинок є її особистою приватної
власністю. ОСОБА_2 реалізувала свої
право на узаконення новоствореного
майна у відповідності до чинного
законодавства.

ОСОБА_2 правомірно набула право
власності на спірний будинок, що
знаходиться по АДРЕСА_1 і право
власності у неї виникло внаслідок
обставин, з якими закон пов'язує
настання цивільно-правових наслідків.

Оціночний акт від 1 березня 1989 року, як
документ, поданий до суду в якості
доказу набуття у власність дерев'яного
садового будинку у садовому товаристві
«Садівник», що знаходиться по АДРЕСА_1
за ціною визначеною членами товариства
у 2500 крб. не вважається
правовстановлюючим документом, що
посвідчує право власності позивача на
спірний будинок, тобто не є правочином.

Відповідачем ОСОБА_2 було надано для
здійснення реєстрації відповідну
заяву і усі необхідні для цього
документи, передбачені Тимчасовим
положенням про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно і заява останньої була
задоволена.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу
відносно того, що відповідачі
протиправно заволоділи чужим майном і
користуються ним. Відповідачі
проживали у спірному будинку тривалий
час. ОСОБА_1 не проживав в спірному
будинку, тривалий час був за кордоном,
своє право власності на будинок не
оформив, що фактично ним було визнано в
судовому засіданні.

Позивач не має права витребувати майно
із чужого незаконного володіння,
оскільки не був і на даний час не
являється власником спірного будинку.

ОСОБА_1 при виїзді за кордон було
достовірно відомо про те, що
відповідачка з сином залишається
проживати в спірному будинку.

Питання захисту права власності, в тому
числі виселення і вселення
здійснюються власником будинку. Однак
ОСОБА_1 не є власником спірного будинку.
Не є підставою для виселення членів
сім'ї власника житлового будинку сам
факт переходу права власності на це
майна до іншої особи.

Звернення позивача до суду зумовлене
наявністю вже порушених прав, свобод чи
інтересів, на захист яких звертається
особа, у зв'язку з чим визнання
будь-якого права на майбутнє є
безпідставним та необґрунтованим.

Оскаржувані рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради
прийняті без будь-яких порушень закону.

ОСОБА_1 пропущено строк позовної
давності. Позивач починаючи з 2007 року
був обізнаний достеменно про порушення
свого права на житло та про особу, яка
на його думку порушила це право, однак
до суду звернувся лише в грудні 2013 року.
Будь-яких доказів поважності пропуску
строку для звернення за захистом свої
порушених права позивач не надав.

З такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не
можна.

Так, згідно статті 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно частин 1, 2 статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦПК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 статті 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Частиною 1 статті 387 ЦК України
встановлено, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

Згідно статті 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до статті 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Частиною 1 статті 393 ЦК України
встановлено, що правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 105 ЦК УРСР
громадянин, який збудував або будує
жилий будинок, здійснив або здійснює
його перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з
істотними відхиленнями від проекту,
або з грубим порушенням основних
будівельних норм і правил, не вправі
розпоряджатися цим будинком чи
частиною його (продавати, дарувати,
здавати в найом тощо).

Згідно частини 1 статті 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону
України «Про власність» майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Згідно пункту 3.8 Державних будівельних
норм України А.3.1-3-94, які затверджені
наказом Держкоммістобудування України
від 5 жовтня 1994 року, № 48 і введені в дію
з 01 січня 1995 року (в редакції Документа
Держбуду N 239 від 04 жовтня 1999 року)
рішення про прийняття об'єктів в
експлуатацію можуть прийматися
державними технічними комісіями
тільки по тих об'єктах, які закінчені
будівництвом в обсязі, передбаченому
проектом, тапідготовлені до
експлуатації.

Пунктом 4.1 Положення про систему
технічного обслуговування, ремонту та
реконструкції жилих будівель в містах
і селищах України, яке затверджено
наказом Державного комітету України
про житлово-комунального господарства
від 31 грудня 1991 року, N 135 визначено, що
реконструкція жилої будівлі - це
комплекс загальнобудівельних та
спеціальних робіт,
організаційно-технічних заходів,
пов'язаних зі зміною основних
техніко-економічних показників
(кількість і площа квартир,
будівельний обсяг і загальна площа
будівлі), що здійснюється з метою
поліпшення умов проживання та якості
обслуговування.

Згідно пункту 4.6., 4.7. вищевказаного
Положення планування, організація та
фінансування розробки
проектно-кошторисної документації і
визначення договірної ціни
реконструкції виконується за
нормами та правилами нового
будівництва.

Приймання жилих будівель після
реконструкції проводиться в порядку,
встановленому для приймання жилих
будівель після нового будівництва.

Згідно пункту 11 постанови пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009 року, N 14 встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною
у спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для

цього.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням Ленінського районного суду
міста Чернівці від 11 жовтня 1990 року
розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 та
встановлено, що сторони рік не
підтримують шлюбні відносини (а.с.159).

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю від 6
квітня 1998 року серії І-ЧВ №011252 ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки, що
розташована в садівничому товаристві
«Садівник» по вулиці Балтійській,
площею 0,0575 га (а.с.13).

Рішенням Ленінського районного суду
міста Чернівці від 23 листопада 2000 року
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та
встановлено, що сторони з грудня 1998
року не ведуть спільного господарства
та не мають спільного бюджету (а.с.124).

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 12 квітня
2005 року №283/6 надано дозвіл на
переобладнання власний садовий
будинок під індивідуальний житловий
ОСОБА_2 на вулиці Балтійській
(садівниче товариство «Садівник») на
власній земельній ділянці площею 0,0575
га, яка належить її чоловіку ОСОБА_12 на
підставі державного акта на право
власності на землю від 6 квітня 1998 року,
за згодою Чернівецької обласної спілки
садівничих та городницьких товариств
від 24 березня 2005 року №23/11 згідно з
затвердженим генеральним планом міста
Чернівців територія відноситься до
житлової садибної забудови (а.с.71).

Згідно акту державної технічної
комісії про прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку від
25 травня 2005 року прийнято в
експлуатацію будівлю АДРЕСА_1 (а.с.46).

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 7 червня
2005 року №409/9 затверджено акти
державних технічних комісій щодо
прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків з
належними до них надвірними спорудами,
будинковолодінь та окремих квартир,
видано свідоцтва про право власності
громадянам, зокрема ОСОБА_2 на житловий
будинок АДРЕСА_1 з належними до нього
надвірними спорудами (акт від 25 травня
2005 року, житловий будинок із шести
кімнат, житлова площа 122,4 кв.м., загальна
площею 209,4 кв.м.) (а.с.45).

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 25 червня 2005 року
та витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 4 липня
2005 року №7667474 ОСОБА_2 є власником
спірного житлового будинку з
належними до нього надвірними
спорудами (а.с.48).

Колегія суддів вважає правильними
висновки суду першої інстанції про те,
що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання за ним право власності на
жилий будинок АДРЕСА_1, витребування
спірного жилого будиноку з чужого
незаконного володіння та передачі
його у володіння позивача, усунення
перешкод користування та
розпорядження будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 та вселення позивача у вказане
жиле приміщення слід відмовити за їх
недоведеністю.

Помилковими є доводи позивача про те,
що спірний будинок він побудував з
своєю першою дружиною ОСОБА_10
перебуваючи з нею у шлюбі.

Так, згідно рішення Ленінського
районного суду міста Чернівці від 11
жовтня 1990 року розірвано шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_10 та встановлено, що
сторони рік не підтримують шлюбні
відносини (а.с.159).

З акту державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку від
25 травня 2005 року вбачається, що
будівництво житлового будинку
розпочато в 1995 році та закінчено в 2003
році (а.с.46)

23 лютого 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
уклали шлюб, що підтверджується копією
паспорта ОСОБА_2 (а.с.47).

Рішенням Ленінського районного суду
міста Чернівці від 23 листопада 2000 року
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та
встановлено, що сторони з грудня 1998
року не ведуть спільного господарства
та не мають спільного бюджету (а.с.124).

З показань ОСОБА_9, яка була допитана в
якості свідка в ході судового розгляду
справи в суді першої інстанції
вбачається, що вона разом з ОСОБА_1
починаючи з 1992 року спільно вели
будівництво спірного житлового
будинку.

З пояснень ОСОБА_1, які він дав суду
апеляційної інстанції слідує, що він 1
березня 1989 року купив у ОСОБА_11
невеликий дерев'яний садовий будинок,
який знаходився на території
садівничого товариства Чернівецької
меблевої фабрики «Садівник». В цьому ж
році на місці садового будинку він
розпочав будівництво спірного будинку.
Будівельні роботи він проводив до 2003
року . Спірний будинок є самочинним
будівництвом, оскільки таке
будівництво проводилось без належно
затвердженого проекту та відповідних
дозволів на таке будівництво.

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час
шлюбу з 1992 по 1998 рік спільно
здійснювали самочинне будівництво
спірного житлового будинку та
господарських споруд. ОСОБА_1 в
передбаченому законом порядку не набув
право власності на вищевказане
самочинне будівництво.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Чернівецької міської ради про визнання
недійсними рішень виконавчого
комітету Чернівецької міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності суд першої інстанції
належним чином не встановив обставини,
які мають значення для справи, зробив
висновки , які не відповідають
обставинам справи , допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Приймаючи пункт 3.6 рішення від 12
квітня 2005 року №283/6 про надання дозволу
на переобладнання власного садового
будинку під індивідуальний житловий
будинок та пункт 1.10 рішення від 7
червня 2005 року №409/9 про затвердження
актів державних технічних комісій щодо
прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків,
будинковолодінь і окремих квартир
виконавчий комітет Чернівецької
міської ради не врахував наступні
обставини.

Як вбачається з матеріалів справи на
момент прийняття вказаних рішень у
ОСОБА_2 не було на праві власності
садового будинку.

Станом на 2003 рік було завершено
самочинне будівництво спірного
житлового будинку, а тому відповідачка
не могла в 2005 році переобладнувати
садовий будинок у жилий.

В 2005 році шлюб між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 вже
був розірваний.

Власником земельної ділянки на якому
побудований спірний будинок є позивач.

Спірний будинок є самочинним
будівництвом, яке здійснили спільно
ОСОБА_1, та ОСОБА_2

Як вбачається з акту державної
технічної комісії про прийняття в
експлуатацію індивідуального
житлового будинку від 25 травня 2005 року
на момент прийняття в експлуатацію
спірного будинку у відповідачки ОСОБА_2
був відсутній належно затверджений
проект на будівництво будинку або на
його реконструкцію (а.с. 68-69).

Рішення були прийняті без відома та
згоди ОСОБА_1,як власника частини
будівельних матеріалів, які були
використані на будівництво спірного
будинку та власника земельної ділянки
на якій розташоване таке будівництво.

Оскільки свідоцтво про право
власності на спірний будинок та
господарські споруди було видане на
підставі незаконних рішень
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради його слід визнати
недійсним.

В результаті прийняття оспорюваних
рішень та видачі свідоцтва про право
власності на спірний будинок на ім'я
ОСОБА_2 були порушені законні права
позивача як власника частини
будівельних матеріалів, які були
використані на будівництво спірного
будинку та власника земельної ділянки
на якій розташоване це будівництво.

Помилковим є також висновок суду
першої інстанції щодо пропуску
позивачем строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач дізнався про прийняття
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради рішень від 12 квітня 2005
року №283/6 та від 7 червня 2005 року №409/9
та видачу відповідачці свідоцтва про
право власності в 2012 році. З позовом до
суду ОСОБА_1, звернувся 25 грудня 2013
року, а отже не пропустив строк
звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції також не врахував
роз'яснень, які зазначені в Постанові
№ 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» (далі Постанови ).

Так, в п. 36 Постанови роз'яснено, що за
змістом статті 391 ЦК позовна давність
не поширюється на вимоги власника чи
іншого володільця про усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування чи розпорядження своїм
майном, що не пов'язані з позбавленням
володіння, оскільки правопорушення є
таким, що триває у часі. У зв'язку із цим
тривалість порушення права не
перешкоджає задоволенню такої вимоги
судом.

В п. 37 Постанови роз'яснено, що оскільки
позови про визнання права власності, що
пред'явлені на підставі статті 392 ЦК,
пов'язані з невизначеністю відносин
права власності позивача щодо свого
майна, то на ці позови не поширюються
правила про позовну давність.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Чернівецької міської ради про визнання
незаконними рішень виконавчого
комітету Чернівецької міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому його слід скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого
комітету Чернівецької міської ради про
визнання незаконними рішень
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради, визнання недійсним
свідоцтва про право власності
задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт
3.6 рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 12 квітня
2005 року №283/6 про надання дозволу на
переобладнання власного будинку під
індивідуальний житловий будинок.

Визнати незаконним та скасувати пункт
1.10 рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 7 червня
2005 року №409/9 про затвердження актів
державних технічних комісій щодо
прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків,
будинковолодінь і окремих квартир.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності не нерухоме майно, а саме на
житловий будинок АДРЕСА_1 серії ЯЯЯ
№486198 від 25 червня 2005 року, видане на
ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 7 червня 2005 року №409/9.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Чернівці від 9 липня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету
Чернівецької міської ради про визнання
незаконними рішень виконавчого
комітету Чернівецької міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого
комітету Чернівецької міської ради про
визнання незаконними рішень
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради, визнання недійсним
свідоцтва про право власності
задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт
3.6 рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 12 квітня
2005 року №283/6 про надання дозволу на
переобладнання власного садового
будинку під індивідуальний житловий
будинок.

Визнати незаконним та скасувати пункт
1.10 рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 7 червня
2005 року №409/9 про затвердження актів
державних технічних комісій щодо
прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків,
будинковолодінь і окремих квартир.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності не нерухоме майно, а саме на
житловий будинок АДРЕСА_1 серії ЯЯЯ
№486198 від 25 червня 2005 року, видане на
ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 7 червня 2005 року №409/9.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: