Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3614/14
Головуючий у 1-й інстанції Мусієнко Н.М.
Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:
Головуючого Кримської
Суддів Маловічко
При секретарі Евальд Д.Д.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 червня 2014 року у справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення
В січні 2013 року Банк звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, в обґрунтування якого
зазначав, що 21.08.2006р. між Банком та
ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір, відповідно до умов якого
останній отримав кредитні кошти в
розмірі 4620 грн. зі сплатою відсотків в
розмірі 25,08 % на рік на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення 21.08.2009р. У зв'язку з тим, що
відповідач неналежним чином виконує
свої зобов'язання за кредитним
договором станом на 02.01.2013 року
утворилась заборгованість у загальній
сумі 26 467,20 грн., яку позивач просив суд
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь, а
також стягнути судовий збір в розмірі
Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 червня 2014року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ «КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 26 467,20 грн. та судовий збір 264,67
грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, сторони у справі,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом установлено, що 21.08.2006р. між
Приватбанком та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № DNH4TR36451010,
відповідно до якого позичальник
отримав від банку споживчий кредит на
придбання телевізора у сумі 4620 грн. під
28 % на рік на суму залишку
заборгованості строком до 21.08.2009р.

Договір складається із Заяви та Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам.

Кредитну суму надано наступним чином: 3
300 грн. перераховано Банком за
рахунком-фактурою від 21.08.2006р. на
поточний рахунок підприємства
торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_4
як оплату за телевізор, а решту коштів
як комісію.

Погашення заборгованості повинно
здійснюватись відповідно до умов
договору в наступному порядку:
щомісяця в період сплати, за який
приймається період з 21 по 28 число
кожного місяця, позичальник повинен
надавати банку грошові кошти у сумі
184,74 грн. для погашення заборгованості
за кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом,
відсотками, комісією, а також інших
витрат згідно Умов.

Проте позичальник, отримавши кредитні
кошти та придбавши на них телевізор,
свої зобов»язання з погашення кредиту
не виконав, не сплативши банку жодного
платежу за кредитним договором.

Нарахувавши заборгованість за
кредитним договором станом на 02.01.2013р. в
загальній сумі 26 467,20 грн., яка
складається: і заборгованості по тілу
кредиту - 4620 грн., заборгованості про
процентам - 17 615,87 грн., пені за
несвоєчасне виконання зобов»язань за
договором - 2494,80 грн., штрафу - 500 грн. (
фіксована частина), штрафу - 1236,53 грн. (
процентна складова), Банк просив
стягнути її з відповідача.

Задовольняючи позов банку, суд першої
інстанції вважав доведеними позивачем
ті факти, що відповідач, отримавши
кредит, істотно порушив умови
кредитного договору, а також суд вважав
правильно визначеним розмір
заборгованості. При цьому, суд не
знайшов підстав для визнання
кредитного договору недійсним,
пославшись на рішення суду у іншій
справі про відмову в позові ОСОБА_3 щодо
визнання недійсним кредитного
договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_5 посилається на те,
що суд не в повній мірі перевірив його
заперечення проти позову щодо
недійсності та нікчемності кредитного
договору.

Дослідивши ці доводи апеляційної
скарги, колегія встановила наступне.

ОСОБА_3 в ході розгляду цієї справи
звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним кредитного
договору № DNH4TR36451010 від 21.08.2006р., до
розгляду якого ця справа
призупинялась.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 січня 2014р., залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 08 квітня 2014р.,
позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Як вбачається з тексту вказаних
судових рішень, судами перевірялись
доводи ОСОБА_3 про недійсність
кредитного договору як укладеного з
чисельними порушеннями норм чинного
законодавства, зокрема з тих підстав,
що він за формою і змістом не
відповідає вимогам чинного
законодавства, в тому числі, положенням
ЗУ «Про захист прав споживачів», що
йому не надавалась інформація про
сукупну вартість кредиту, що договір
укладено під впливом обману та інші.

В цій справі за позовом Банку не
мається жодних письмових заперечень
відповідача проти позову, де він
докладно виклав би свою позицію з
приводу недійсності кредитного
договору або його нікчемності, зокрема,
ним не указувались інші підстави, ніж
були досліджені в цивільній справі за
його позовом.

Тому суд першої інстанції вірно
послався на те, що доводи відповідача
вже перевірені судом та відхилені як
необґрунтовані іншим рішенням суду, і
підстав для їх нового дослідження не
мається. Ці висновки суду відповідають
вимогам ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно
якої обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

В апеляційній скарзі відповідач
наводить додаткові підстави для
визнання кредитного договору
недійсним та нікчемним, про які
письмово не зазначав в ході розгляду
справи судом першої інстанції, тому
вони не можуть бути перевірені і
апеляційним судом, який у
відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку наділений правом перевірити
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія
не вбачає підстав для скасування або
зміни оскаржуваного апелянтом рішення,
тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційну скаргу слід
відхилити із залишенням без змін
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 червня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: