Ухвала іменем україни 05 листопада 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О. суддів:
Гримич М.К., Мазур Л.М., Попович О.В.,
Юровської Г.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дарницька
районна у м. Києві державна
адміністрація, Департамент земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації, ОСОБА_7, про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди; за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_7, Департамент земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації, про усунення перешкод у
здійсненні права власності на майно та
права користування земельною ділянкою,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди; за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Департамент земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації, про усунення перешкод у
здійсненні права власності на майно та
права користування земельною ділянкою,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи: Дарницька районна у м. Києві
державна адміністрація, Департамент
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації, ОСОБА_7, про
усунення перешкод у здійсненні права
власності на земельну ділянку,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
зазначав, що згідно з договором
купівлі-продажу житлового будинку від
25 травня 1999 року він став власником
будинку, що розташований по АДРЕСА_1.
Відповідно до державного акта на право
власності на земельну ділянку від 23
травня 2000 року, виданого на підставі
рішення Київської міської ради від 03
лютого 2000 року № 13/734, йому на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 0,1000 га за адресою:
АДРЕСА_1. Користувачами суміжної
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2,
є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які
незаконно та самовільно захопили
частину належної йому земельної
ділянки, чим позбавили його права
повноцінно володіти та розпоряджатися
належним йому майном.

Зокрема відповідачі самовільно і
незаконно захопили належну йому
частину земельної ділянки розміром 43,75
кв. м і на ній почали будувати
господарські споруди, якими перекрили
доступ світла у його будинок.

Також відповідачі
систематично розповсюджують про нього
неправдиві відомості різним фізичним
та юридичним особам, чим принижують
його людську гідність, що призвело до
погіршення стану його здоров'я,
внаслідок чого йому завдано моральної
шкоди, яку він (позивач) оцінює в сумі 10
000 грн.

Оскільки спірні
питання між сторонами не вирішено
мирним шляхом, ОСОБА_4 вимушений був
звернутися до суду з даним позовом.
Просить суд постановити судове
рішення, яким зобов'язати відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у
здійсненні ним права власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом
знесення за власні кошти самовільно
побудованих господарських споруд та
перенесення паркану; стягнути з ОСОБА_5
та ОСОБА_6 солідарно на його користь 2 218
грн - витрати на топогеодезичні роботи
та 10 000 грн на відшкодування моральної
шкоди.

У лютому 2010 року ОСОБА_6
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_7, Департамент земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації, про усунення перешкод у
здійсненні права власності на майно та
права користування земельною ділянкою,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування
позовних вимог ОСОБА_6 зазначала, що
вона разом із ОСОБА_7 (свекрухою -
матір'ю ОСОБА_5.) є землекористувачами
земельної ділянки площею 0,1776 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2, як
співвласники будинку, розташованого на
зазначеній земельній ділянці;
користувачем суміжної земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4
Під час приватизації земельної ділянки
по АДРЕСА_1 у 2000 році ОСОБА_4 не мав
будь-яких претензій до спільної межі,
однак в подальшому - протягом
тривалого часу між суміжними
землекористувачами і сторонами
виникають конфлікти з питань
землекористування.

Зокрема, відповідач
ОСОБА_4, порушуючи встановлені
містобудівельні норми проектування і
планування забудови, без дозвільної та
проектно-кошторисної документації
самочинно та незаконно будує по
АДРЕСА_1 триповерховий будинок та гараж
- CTO, який ним побудовано впритул до
гаражу позивачів за зустрічним
позовом. Під час незаконного
будівництва гаража - CTO ОСОБА_4 було
захоплено 1,77 м землі по лінії межі по
АДРЕСА_2, площа захопленої земельної
ділянки, становить 18,0 кв. м, тому
позивачка ОСОБА_6 вимушена була
звернутися до суду з даним позовом та
просила суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути
перешкоди у здійсненні нею права
власності щодо належного їй майна,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, а
саме: власними силами або за кошти
відповідача здійснити знесення
незаконно побудованого гаража - CTO на
землі, захопленій по АДРЕСА_2 -
перенесення стіни гаража - CTO до
відстані не менше 1,0 м до межі сусідньої
ділянки по АДРЕСА_2 - від конструкції
стіни, що найбільш виступає;
зобов'язати ОСОБА_4 звільнити захоплену
ним частину земельної ділянки площею
18,0 кв. м по АДРЕСА_2 під час незаконного
будівництва гаража - CTO, а саме: від т. 4
до т. 57а, від т. 57а до бетонної стіни,
побудованої ОСОБА_4 впритул до гаражу
ОСОБА_6, від бетонної стіни, побудованої
ОСОБА_4 впритул до гаража ОСОБА_6, до т. - 4
згідно з абрисом меж земельної ділянки
по АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4 за
власні кошти привести у відповідність
з архітектурно-планувальним завданням
висоту будинку по АДРЕСА_1 до
малоповерхової забудови площею до 200
кв. м; стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_6 2911 грн 20 коп. - понесені
позивачкою витрати за виготовлення
топографічного плану масштабом 1:500,
нанесення меж земельної ділянки та
отримання чергового кадастрового
плану, а також стягнути судові витрати.
Крім того, просила суд стягнути з
ОСОБА_4 на її користь в порядку
відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

У квітні 2011 року ОСОБА_7
звернулася до суду як третя особа з
самостійним вимогами до ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_6, Департамент земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації, про усунення перешкод у
здійсненні права власності на майно,
права користування земельною ділянкою
та відшкодування моральної шкоди.

З підстав та обставин,
які є тотожними відповідно до
зустрічного позову ОСОБА_6, позивачка
ОСОБА_7 просила суд постановити
рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4
власними силами або за кошти
відповідача здійснити знесення
незаконно побудованого гаража - СТО на
землі, захопленій по АДРЕСА_2;
зобов'язати ОСОБА_4 звільнити захоплену
ним частину земельної ділянки площею
18,0 кв. м по АДРЕСА_2 під час незаконного
будівництва гаража - CTO, а саме: від т. 4
до т. 57а, від т. 57а до бетонної стіни,
побудованої ОСОБА_4 впритул до гаража
ОСОБА_6, від бетонної стіни, побудованої
ОСОБА_4 впритул до гаража ОСОБА_6, до т. 4 -
згідно з абрисом меж земельної ділянки
по АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4 за
власні кошти привести у відповідність
з архітектурно-планувальним завданням
висоту будинку по АДРЕСА_1 до
малоповерхової забудови площею до 200
кв. м; у разі незгоди ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту ним частину
земельної ділянки під час незаконного
будівництва гаража - CTO і бетонної стіни
біля нього - доручити Головному
управлінню земельних ресурсів КМДА
відновити межу згідно з кадастровою
справою № :90:200:002 ОСОБА_7 та
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7
вартість виконаних робіт по винесенню
в натурі спільної межі по АДРЕСА_2 після
визначення вартості виконаних робіт;
стягнути з ОСОБА_4 на її користь в
порядку відшкодування моральної шкоди
13 000 грн.

Рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 11 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 11 серпня
2014 року, в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у
здійсненні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права
власності на належне їм майно, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, шляхом
знесення власними силами або за кошти
ОСОБА_4 частини гаража - CTO під літерою
«Г» (згідно з технічним паспортом на
житловий будинок по АДРЕСА_1 від 14
лютого 2003 року), розташованої на
частині земельної ділянки по АДРЕСА_2 у
Дарницькому районі м. Києва (код
земельної ділянки 90:200:002), перенесення
стіни гаража - CTO до відстані не менше 1,0
м до межі сусідньої ділянки по АДРЕСА_2
від конструкції стіни, що виступає
найбільше, та звільнення частини
земельної ділянки площею 17,3 кв. м по
АДРЕСА_2 у Дарницькому районі м. Києва
(код земельної ділянки 90:200:002) - від т. 4
до т. 57а, від т. 57а до бетонної стіни,
побудованої ОСОБА_4 впритул до гаража
ОСОБА_6, від бетонної стіни, побудованої
ОСОБА_4 впритул до гаража ОСОБА_6, до т. 4 -
згідно з абрисом меж земельної ділянки
по АДРЕСА_2 та топографічного плану М
1:500 від березня 2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_6 3 291 грн на відшкодування
моральної шкоди 3 000 грн, а всього - 6 291
грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 в
порядку відшкодування моральної шкоди
3 000 грн. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити, а у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовити,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_4, виходив із
того, що позивач не надав суду належних
та допустимих доказів в обґрунтування
своїх позовних вимог, не довів, що його
права порушено діями відповідачів.

Задовольняючи
частково зустрічний позов ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та зобов'язавши відповідача за
зустрічним позовом знести власними
силами частину гаража - СТО під літерою
«Г» та перенести стіну гаража - СТО на
відстань не менше 1,0 м до межі сусідньої
земельної ділянки, суди виходили з
того, що ОСОБА_4 своїми діями порушив їх
права щодо користування належними їм
господарськими будівлями та спорудами,
внаслідок самочинно збудованого
відповідачем гаража літ. «Г», що
розташований на лінії межі, що є
спірною частиною земельних ділянок.

Проте, з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
ОСОБА_4 є власником будинку № 2, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
згідно з договором купівлі-продажу від
25 травня 1999 року (а. с. 5, т. 1).

Відповідно до
державного акта про право приватної
власності на землю від 23 травня 2000 року
серії І-КВ № 158491 ОСОБА_4 на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 0,1000 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6, 48, 97-99, т. 1).

Користувачами
суміжної земельної ділянки, загальною
площею 1777,87 кв. м, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2, згідно з актом
установлення і погодження меж
землекористування від 17 грудня 1993 року
є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 51 - 54, т. 1, а. с. 236,
т. 2).

Згідно з договором
дарування частини житлового будинку
від 30 грудня 2003 року домоволодіння по
АДРЕСА_2 у Дарницькому районі м. Києва
належить співвласникам: ОСОБА_7 - 24/100
частини на підставі свідоцтва про
право на особисту власність на
домоволодіння від 08 листопада 2001 року,
ОСОБА_6 - 76/100 частини зазначеного
будинку на праві власності на підставі
договору дарування від 30 грудня 2003 року
(а. с. 4, т. 2, а. с. 55, т. 1)

Згідно з
розпорядженням Харківської районної
державної адміністрації м. Києва від 26
червня 2000 року № 447 ОСОБА_4 надано
дозвіл на перебудову індивідуального
житлового будинку і господарських
споруд по АДРЕСА_1 з виконанням умов
забудови земельної ділянки згідно з
архітектурно-планувальним завданням,
затвердженим Головкиївархітектурою;
дозвіл на виконання будівельних робіт
по будівництву індивідуального
житлового будинку і господарських
споруд він повинен був одержати після
погодження та затвердження
проектно-кошторисної документації у
Держархбудконтролі у встановленому
порядку (а.с.71 т. 1).

Судами встановлено, а
також вбачається з матеріалів справи,
що ОСОБА_4 умови забудови не виконав,
проектно-кошторисну документацію у
Держархбудконтролі не погодив та не
затвердив.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України
власники земельних ділянок зобов'язані
не порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів.

Згідно з положеннями ст. 90 ЗК України та
ст. 375 ЦК України власники земельних
ділянок мають право споруджувати на
них житлові будинки, виробничі та інші
будівельні споруди.

Власники земельних ділянок, які мають
намір здійснити будівництво об'єктів
містобудування на земельних ділянках,
що належать їм на праві власності чи
користування, відповідно до ст. 24
Закону України «Про планування та
забудову території», в редакції, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон) зобов'язані
отримати від виконавчих органів
відповідних рад, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій, у разі делегування їм
таких повноважень відповідними радами,
дозвіл на будівництво об'єкта
містобудування.

Частиною 6 ст. 24 Закону передбачено, що
дозвіл на будівництво надається на
підставі комплексного висновку щодо
відповідності запропонованого
будівництва містобудівній
документації, державним будівельним
нормам, місцевим правилам забудови
(далі - комплексний висновок).

Статтею 29 цього Закону України
передбачено, що дозвіл на виконання
будівельних робіт надається на
підставі: проектної документації,
погодженої та затвердженої в порядку,
визначеному законодавством; документа,
що засвідчує право власності чи
користування земельною ділянкою;
рішення виконавчого органу
відповідної ради про дозвіл на
будівництво об'єкта містобудування;
документа про призначення
відповідальних виконавців робіт та
відомостей про здійснення авторського
та технічного нагляду.

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на
підтвердження своїх доводів, щодо того,
що ОСОБА_4 збудував гараж літ. «Г»
частково на земельній ділянці, що не
була ним приватизована, впритул до
належного їм гаража, посилалися на
копію плану в масштабі 1:500 від березня
2013 року, виконаного на замовлення
ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 (а. с. 18, т. 3), та на
схему земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.
с. 196 - 197, т. 4). При цьому від проведення
призначеної судом
будівельно-технічної експертизи
сторони фактично відмовилися (а. с. 89 - 90
т. 4).

Разом з тим, у
матеріалах справи є рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
23 травня 2007 року, залишене без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
17 грудня 2007 року, у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення
моральної та матеріальної шкоди,
спричиненої незаконним діями, усунення
перешкод в користуванні власністю та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6,
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
здійсненні права власності,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_4
відмовлено та яке набрало законної
сили (а. с. 26-31, т. 1, а. с. 190, т. 2)

Відповідно до ч. 3 ст. 60
ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Розглядаючи спір по
суті, судом було досліджено висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 17 травня 2006 року № 859 (а.
с. 165, т. 1), згідно з яким ОСОБА_4 межа між
земельними ділянками АДРЕСА_1, не
порушена. Проте, межа між вищевказаними
ділянками не відповідає даним
викопіровки земельної ділянки (а. с. 85),
містобудівного паспорта (а. с. 92),
техпаспорта від 07 листопада 2003 року №
43218 (а. с. 70). Дослідивши зібрані у справі
докази, суд першої інстанції з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, встановив, що згідно з
висновком судово-будівельної
експертизи КНДІСЕ, а також інших
матеріалів справи гараж ОСОБА_4 є таким,
що побудований в межах земельної
ділянки, яка надана йому у приватну
власність.

Інших доказів, які б
спростували висновки, викладені в
рішенні Дарницького районного суду м.
Києва від 23 травня 2007 року, матеріали
справи не містять.

Разом з тим судом встановлено, що при
будівництві гаража - СТО ОСОБА_4 було
порушено приписи Державно-будівельних
норм України (ДБН). Зокрема, абзацом 3
пункту 3.25* Державно-будівельних норм
України (ДБН) 360-92** «Містобудування.
Планування міських та сільських
поселень» передбачено, що для догляду
за будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни треба приймати не
менше 1,0 м. При цьому повинно бути
забезпечене влаштування необхідних
інженерно-технічних заходів, що
запобігатимуть стіканню атмосферних
опадів з покрівель та карнизів
будівель на територію суміжних
ділянок.

Згідно з ДБН В.1.2.-12-2008 «Будівництво в
умовах ущільненої забудови. Вимоги
безпеки», якими встановлюють вимоги
безпеки під час нового будівництва,
реконструкції і технічного
переоснащення об'єктів в умовах
ущільненої забудови і охоплюють
безпеку прилеглої забудови і
території, безпеки об'єкта, що
будується, безпечність виробничого
процесу з виконання
будівельно-монтажних робіт: наявність
умов ущільненої забудови при
будівництві об'єкта визначається в
передбаченому «Акті вибору
майданчика» (або «Акті обстеження
майданчика» у випадку реконструкції
об'єкта на існуючому майданчику);
характер і зона взаємного впливу
об'єкта, що будується, та існуючих
прилеглих об'єктів визначається в
проектно-кошторисній документації
об'єкта з врахуванням результатів
інженерних вишукувань, матеріалів
обстеження існуючих об'єктів та
передбачених у ПОБ рішень щодо методів
будівництва, а фактичний вплив
відстежується засобами моніторингу.

Додаток Б п 2.1 Умови ущільненої
забудови передбачає умови будівництва
на забудованій території міста (селища)
або діючого підприємства, за яких має
місце принаймні один із таких чинників:
зведення об'єкта будівництва в притул
до існуючих будівель, споруд,
інженерних комунікацій; ризик
негативного техногенного впливу
будівництва на прилеглу забудову або
об'єкти благоустрою, внаслідок якого
там може виникнути загроза життю або
здоров'ю людей чи заподіяння
матеріальних втрат; ризик негативного
впливу об'єкта будівництва або робіт з
його зведення на основи, фундаменти та
несучі конструкції прилеглих об'єктів
або на інженерні комунікації через
створення додаткових напружень в
активній зоні їх основ, порушення
структури ґрунтів основ, зміну
установчих гідро-геодезичних умов на
прилеглій території та під будівлями.

Таким чином, встановивши, що гараж - СТО
збудовано впритул до гаража ОСОБА_6,
тобто не витримано передбачену ДБН
відстань в 1,0 м до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни для догляду за
будівлями і здійснення їх поточного
ремонту, суд дійшов висновку про те, що
вказані порушення повинні бути усунуті
шляхом знесення власними силами або за
кошти ОСОБА_4 частини гаража - CTO під
літерою «Г» та перенести стіну гаража -
CTO на відстань не менше 1,0 м до межі
сусідньої ділянки по АДРЕСА_2 від
конструкції стіни, що виступає
найбільше та звільнення частини
земельної ділянки площею 17,3 кв. м по
АДРЕСА_2 у Дарницькому районі м. Києва.
При цьому не врахувавши наступне.

Відповідно до роз'яснень викладених у
п. п. 17 - 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті
376 Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» (далі - Постанова),
знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Знесення
нерухомості, яка порушує права інших
осіб, істотним порушенням будівельних
норм і правил (у тому числі за
наявності, відсутності проекту),
можливе лише за умов, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови. В інших випадках суд за
позовом відповідного державного
органу чи органу місцевого
самоврядування може на підставі
частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати
забудовника здійснити перебудову
житлового будинку, будівлі, споруди або
іншого об'єкта нерухомості, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з
істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

За змістом ч. 4 ст. 376 цього Кодексу якщо
власник (користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Положеннями ч. 7 ст. 376
ЦК України зазначено, що у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.
Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

Відмовою забудовника
від перебудови слід вважати як його
заяву про це, так і його дії чи
бездіяльність щодо цього, вчинені до
або після ухвалення рішення суду про
зобов'язання здійснити перебудову.

Таким чином,
зобов'язуючи ОСОБА_4 знести стіну
гаража та перенести її на відстань не
менше 1,0 м від межі ОСОБА_6, суд детально
не мотивував, чим підтверджується
порушення прав ОСОБА_6, не дослідив
технічної можливості такої перебудови
об'єкта нерухомості, та не з'ясував, чи
погоджується ОСОБА_4 на таку
перебудову, враховуючи те, що докази на
підтвердження того, що самочинне
будівництво було здійснено на
земельній ділянці ОСОБА_6, в матеріалах
справи відсутні; не перевірив, чи
погоджується забудовник на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови та чим така можливість
підтверджується.

Апеляційний суд
вказаних порушень не усунув, дійшов
передчасного висновку про залишення
оскаржуваного рішення без змін.

За таких обставин
ухвалені судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 серпня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: М.К.
Гримич Л.М. Мазур О.В. Попович Г.В.
Юровська