У х в а л а

іменем україни

05 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Гримич М.К.,
Мазур Л.М.,

Попович О.В., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Зіньківського
відділення ТВБВ № 10016/0101 філії -
Полтавського облуправління
Акціонерного товариства «Ощадбанк»
про відшкодування коштів, виплачених
по іпотечному кредитному договору, та
зобов'язання сплатити кошти по
іпотечному кредитному договору,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом, який
уточнили у процесі розгляду справи, і
остаточно просили:

- стягнути з ОСОБА_5 на їх користь
половину сплаченого кредиту в розмірі 5
981 грн 02 коп., половину відсотків за
користування кредитом у розмірі 13 512
грн 29 коп. та половину сплачених
страхових внесків у розмірі 430 грн 87
коп.;

- покласти на ОСОБА_5 виплату половини
невиплаченого кредиту у розмірі 20 297
грн 49 коп. та сплату відсотків;

- зобов'язати Зіньківське відділення
ТВБВ № 10016/0101 філії - Полтавського
облуправління Акціонерного товариства
«Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк»)
переоформити половину кредиту на
ОСОБА_5 та переоформити договір поруки
ОСОБА_4 на частину кредиту, оформленого
на ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог
посилалися на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з
09 вересня 2006 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 28 жовтня 2010
року.

Вказали, що 14 серпня 2006 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_6 було укладено
письмову угоду про сумісне будівництво
житла за адресою: АДРЕСА_1, а 21
грудня 2006 року - договір
купівлі-продажу цієї ж квартири за
95 750 грн, з яких 30 750 грн було
виплачено продавцю, а решту - під
зобов'язання сплатити в день отримання
кредитних коштів.

Позивачі зазначили, що 21 грудня 2006 року
між банком та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 14223350, за
умовами якого банк надав позичальнику
грошові кошти в розмірі 65 000 грн зі
сплатою 16 % річних та кінцевим терміном
повернення не пізніше 20 грудня 2026 року.

Після оформлення ОСОБА_3 іпотечного
кредиту грошові кошти у розмірі 65 000 грн
були виплачені 26 грудня 2006 року
продавцеві.

21 грудня 2006 року з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між банком, ОСОБА_4
та ОСОБА_3 було укладено договір поруки
№ 1187, відповідно до умов якого
поручитель - ОСОБА_4 зобов'язався
відповідати солідарно в повному обсязі
за своєчасне та повне виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором.

Вказують, що в судовому порядку
придбана квартира визнана спільною
сумісною власністю подружжя і за час
спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5
було виплачено частину кредитних
коштів та відсотків, а після розірвання
їх шлюбу в період з 29 жовтня 2010 року по
лютий 2014 року - інша частина сплачена
поручителем ОСОБА_4, тому вважають, що
половина цієї суми повинна бути
відшкодована ОСОБА_5 та на неї має бути
покладено половину залишку суми
кредиту, у зв'язку з чим просили
зобов'язати банк переоформити половину
кредиту на ОСОБА_5, а договір поруки - на
частину кредиту ОСОБА_3

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 14 травня
2014 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в
рахунок відшкодування коштів,
виплачених по іпотечному кредитному
договору від 21 грудня 2006 року № 14223350, - 19
785 грн 53 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 10 липня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5
задоволено, рішення Зіньківського
районного суду Полтавської області від
14 травня 2014 року в частині
задоволених позовних вимог скасовано
та ухвалено в цій частині нове рішення
про відмову в їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 19 785 грн 53 коп.,
виплачених по іпотечному кредитному
договору, виходив із того, що на ОСОБА_5,
як співвласника спірної квартири,
покладається зобов'язання за договором
кредиту від 21 грудня 2006 року з
повернення грошових коштів в розмірі 65
000 грн.

Відмовляючи у задоволенні іншої
частини позовних вимог, суд першої
інстанції, з рішенням якого погодився й
апеляційний суд, дійшов висновку про
відсутність підстав для розірвання
договору поруки, оскільки наявність
шлюбно-сімейних відносин між позивачем
та відповідачем або їх відсутність не
впливає на виконання умов договору
поруки, який за своєю природою є видом
забезпечення виконання зобов'язань, і
розірвання шлюбу не є істотною
обставиною в силу ст. 652 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених позовних вимог та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в їх задоволенні, дійшов
висновку, що, стягнувши з відповідача
на користь позивача ОСОБА_3 сплачені за
кредитним договором кошти, місцевий
суд вийшов за межі позовних вимог,
предметом яких є кредитні відносини
сторін, та фактично здійснив поділ
спільного сумісного майна подружжя,
визначивши на власний розсуд предмет і
підстави позову.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 14 серпня 2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено
письмову угоду про сумісне будівництво
житла за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.
11, 12).

09 вересня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
зареєстрували шлюб, який розірвано
рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 28 жовтня 2010
року (а. с. 10).

21 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, згідно з умовами
якого продаж квартири здійснюється за
95 750 грн, з яких: 30 750 грн продавець
отримав від покупця до нотаріального
посвідчення договору, а інші 65 000 грн
покупець сплачує продавцю в день
отримання кредитних коштів від АТ
«Ощадбанк» (а. с. 13-15).

Того ж дня між ОСОБА_3, за згодою дружини
ОСОБА_5, та Відкритим акціонерним
товариством «Ощадбанк» було укладено
кредитний договір № 14223350, за умовами
якого ОСОБА_3 отримав від банку грошові
кошти у розмірі 65 000 грн до 20 грудня 2026
року на придбання спірної квартири за
договором купівлі-продажу від 21 грудня
2006 року (а. с. 16-18).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 21 грудня 2006 року між банком,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір
поруки № 1187, за умовами якого ОСОБА_4
взяв на себе зобов'язання відповідати
перед кредитором за зобов'язаннями
боржника (а. с. 20, 21).

Судами встановлено та не заперечується
сторонами, що отримані ОСОБА_3 грошові
кошти за вищевказаним кредитним
договором були виплачені банком ОСОБА_6
за придбання квартири, а 27 березня
2007 року право власності на зазначену
квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3
(а. с. 15).

Також судами встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
у період з 21 грудня 2006 року по 28 жовтня
2010 року ОСОБА_3 було сплачено основний
платіж за кредитним договором у
розмірі 11 871 грн та відсотки у
розмірі 35 406 грн 18 коп., а у період з 29
жовтня 2010 року до 20 січня 2014 року -
основний платіж в розмірі
11 149 грн 55 коп. та відсотки у розмірі 25 383
грн 45 коп. (а. с. 19).

Відповідно до довідки ВАТ «Державний
ощадний банк України ТВБВ № 10016/0101 від 15
квітня 2014 року № 401 залишок суми
кредиту становить 41 166 грн 96 коп. (а. с. 80).

Із матеріалів справи встановлено, що
рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 13 квітня 2011
року, яке набрало законної сили, спірну
квартиру визнано спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 (а. с. 22-28).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Під майном відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК
України слід розуміти окрему річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки. Договір, укладений
одним із подружжя, створює обов'язки
для другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Тобто грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за
кредитним договором, були використані
на задоволення потреб сім'ї, а тому
кредитний договір, укладений ОСОБА_3,
створює обов'язки щодо повернення
кредиту і для ОСОБА_5

Крім того, судами встановлено, що після
розірвання шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 здійснювали оплату кредиту
готівкою, а ОСОБА_4 також шляхом
перерахування пенсії.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_4
посилався на те, що кредитний договір
укладався з метою придбання квартири,
тобто в інтересах сім'ї, та яка визнана
спільною сумісною власністю подружжя,
а тому просив стягнути з відповідачки
на його користь половину сплаченого
ним кредиту, відсотків за користування
кредитом та сплачених страхових
внесків, покласти на ОСОБА_5 половину
невиплаченого кредиту та відсотків, а
також зобов'язати банк переоформити
договір поруки ОСОБА_4 на частину
кредиту, оформленого на ОСОБА_3

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
апеляційний суд, переглядаючи рішення
місцевого суду, на порушення приписів
ст. ст. 303, 304 ЦПК України на вищевказане
уваги не звернув, не врахував, що вимоги
поручителя ОСОБА_4 ґрунтуються на
виконанні ним свого обов'язку за
договором поруки, укладеним з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором, а вимоги ОСОБА_3
випливають із правовідносин, які
виникли із кредитного договору,
укладеного в інтересах сім'ї, також
апеляційний суд не розмежував
правовідносини між ОСОБА_4, з однієї
сторони, як поручителем, та ОСОБА_3 і
ОСОБА_5 у зв'язку з укладенням ними
угоди в інтересах сім'ї.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 10 липня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 липня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Попович

Г.В. Юровська