АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8/2014
інстанції - Журавська О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
подану їх представником ОСОБА_3, на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13 вересня 2012 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Головне
управління земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації - про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
відновлення меж і стану земельної
ділянки та знесення самовільно
зведеної капітальної господарської
споруди,

встановила:

У грудні 2011 року позивачі
звернулись до суду з позовом до
відповідачів про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
відновлення меж і стану земельної
ділянки та знесення самовільно
зведеної капітальної господарської
споруди, мотивуючи позовні вимоги тим,
що вони є власниками житлового будинку
АДРЕСА_1. На підставі рішення Київської
міської ради від 24.02.2000 року позивачам
було видано державні акти на право
власності на земельну ділянку, площею
0,10 га по АДРЕСА_1, що зареєстровані
управлінням земельних ресурсів 26.03.2004
року.

Частина земельної ділянки, яка
розташована за вказаною адресою і
належить позивачам, площею 56 кв.м.,
самовільно зайнята відповідачами та
приєднана до суміжної земельної
ділянки, яка розташована за адресою
АДРЕСА_2. На даній самовільно зайнятій
відповідачами частині земельної
ділянки розміщена капітальна споруда,
яка була самовільно зведена
відповідачами

Рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 13 вересня 2012
року позовні вимоги задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 не чинити перешкоди
ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні
земельною ділянкою, розташованою за
адресою АДРЕСА_1, розміром 0,10 га.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 знести самовільно
зведену ними капітальну господарську
споруду , яка знаходиться на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 і належить на праві
спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через
свого представника ОСОБА_3 звернулись
з апеляційною скаргою, в якій просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову
відмовити повністю, посилаються на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

Представник апелянтів зазначав,
що рішення було ухвалено судом першої
інстанції у відсутності відповідачів
та їх представника. При цьому
повідомлення відповідачів про час та
місце розгляду справи через газету
«Урядовий кур'єр» суперечить вимогам
ч. 9 ст. 74 ЦПК України, оскільки адреса
відповідачів суду була відома, і вони
отримували телеграму про виклик до
суду.

Суд першої інстанції
необґрунтовано відхилив клопотання
представника відповідачів щодо
об'єднання даної справи в одне
провадження зі справою за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8
до ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про визнання права
користування земельною ділянкою та
усунення перешкод у користуванні
власністю.

Також суд відхилив клопотання
про призначення судової
будівельно-технічної експертизи щодо
фактичного знаходження ( у прив'язці
належних позивачам земельних ділянок
до певних просторових геодезичних
орієнтирів, правильно визначених на
місцевості) та проходження меж між
суміжними спірними земельними
ділянками згідно з державними актами
позивачів, а також, чи виходять за межі,
встановлені державними актами,
господарські будівлі та споруди,
належні позивачам та відповідачам по
справі, якщо виходять, то які саме, за
які саме межі і в якій площі.

Суд в рішенні не зазначив, яку
конкретну споруду необхідно знести, не
встановив, чи є така споруда
самовільно збудована, не встановив, чи
співпадають ідеально зображені в
державних актах позивачів межі
земельної ділянки реальним межам, що
існують на день ухвалення рішення; чи
не виходять будівлі і споруди, належні
сторонам, за межі належних їм земельних
ділянок.

В судовому засіданні
представники апелянтів - ОСОБА_3 та
ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу
та просили задовольнити. Позивач
ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_12
вважали доводи апеляційної скарги
безпідставними та просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивачам ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на праві спільної часткової
власності належить земельна ділянка,
площею 0,10 га, яка розташована по
АДРЕСА_1.

Згідно з актом Головного
управління земельних ресурсів КМДА №
708/03 від 18.10.2011 року, перевіркою
дотримання вимог земельного
законодавства було встановлено, що
земельну ділянку по АДРЕСА_1 ,
кадастровий номер 62:201:089, площею 0,10 га
на підставі рішення Київської міської
ради від 24.02.2000 року № 32-1/753 передано у
спільну часткову власність для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель ОСОБА_4 - 1/ 2 від
0,10 га. та ОСОБА_5 - 1/2 від 0,10 га. Державні
акти на право власності на землю
зареєстровані в Головному управлінні
земельних ресурсів 26.03.2004 року за №
08-7-00193, 08-7-00194.

Під час проведення перевірки з
виїздом на місце та на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо відновлення в натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки під
кадастровим № 62:201:089 (визначених
відповідними актами), розробленої
комунальним підприємством «Київський
інститут земельних відносин» на
замовлення ОСОБА_4, встановлено, що
частина земельної ділянки 62:201:089
площею 56 кв.м. самовільно зайнята та
приєднана до суміжної земельної
ділянки ( обліковий номер 62:201:088т).

Згідно з даними автоматизованої
системи ПК «Кадастр» суміжна земельна
ділянка на АДРЕСА_2 ( обліковий номер
62:201:088т) обліковується за ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8
Документи, що посвідчують право
власності (користування) земельною
ділянкою по АДРЕСА_2, передбачені ст. 126
ЗК України, в Головному управлінні
земельних ресурсів не зареєстровані.

На території самовільно
зайнятої земельної ділянки розміщена
капітальна споруда. Отже, під час
перевірки виявлене порушення:
самовільне зайняття земельної
ділянки, площею 56 кв.м. з боку ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( а.с. 39).

За результатами проведення
вказаної перевірки Головним
управлінням земельних ресурсів 18.10.2011
року відповідачам були направлені
вказівки з вимогами усунути порушення
земельного законодавства : звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
повернути власникам та привести її у
стан, придатний для використання за
призначенням, у десятиденний термін (
а.с. 176-180). Однак відповідачами
зазначені вказівки не виконані.

Таким чином, задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
вважав, що спірні правовідносини
регулюються нормами ст. 391 ЦК України,
ст. 90 та ч. 3 ст. 152 ЗК України, та виходив
з того, що позивачі набули право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 на законних підставах і саме у
розмірі 0,10 га, проте відповідачами
самовільно зайнята частина цієї
земельної ділянки, площею 56 кв.м., де
ними зведена капітальна господарська
споруда.

Тому суд дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог та необхідність відновлення
порушеного права позивачів шляхом
зобов'язання відповідачів не чинити
позивачам перешкоди у користуванні
належною їм земельною ділянкою та
зобов'язання відповідачів знести
капітальну господарську споруду, яка
самовільно збудована ними на
земельній ділянці, що належить
позивачам.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду щодо наявності підстав
для задоволення позовних вимог про
зобов'язання відповідачів не чинити
позивачам перешкод у користуванні
належною їм на праві власності
земельною ділянкою - є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги
відповідачів зводяться до того, що
землекористувач ОСОБА_13, якій за життя
належала на праві власності 1/2 частина
будинку АДРЕСА_2, площею 70,9 кв.м. з
відповідною частиною господарських
споруд та будівель, користувалась
земельною ділянкою, площею 1500 кв.м., і
зазначена обставина встановлена
рішенням суду від 09.03.2006 року. Проте на
даний період часу відповідачі
користуються земельною ділянкою,
загальною площею 1440 кв.м., яка є меншою
від належної попередньому
землекористувачу, тому вважають, що
саме позивачі незаконно заволоділи
спірною частиною ділянки.

Однак зазначені доводи колегія
суддів не приймає до уваги як
необґрунтовані враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, спірною є частина ділянки, що
відповідно до державного акту про
право власності на землю від 26.03.2004
року знаходиться на території
земельної ділянки, належної на праві
спільної часткової власності ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, і розташована вздовж межі із
суміжною ділянкою, якою користуються
відповідачі, по АДРЕСА_2. Вказана межа
позначена на плані земельної ділянки,
зображеному у державному акті про
право власності на землю, від літери А
до літери Б ( а.с. 14-15).

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 17 червня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня
2010 року, було відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя
особа - Головне управління земельних
ресурсів КМДА про визнання недійсними
державних актів та визначення порядку
користування земельними ділянками (
справа № 2-19/2010).

Зі змісту цього рішення
вбачається, що звертаючись до суду з
вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на
те, що відповідачі незаконно
заволоділи частиною належної їй
земельної ділянки, при цьому не була
отримана її згода як суміжного
землекористувача на встановлення межі,
у зв'язку з чим державні акти просила
визнати недійсними.

Однак зазначеним рішенням суду
ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні
позову з тих підстав, що оспорювані
державні акти були видані відповідно
до вимог чинного законодавства,
зокрема ст. 125, 126 ЗК України та
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 449 від 02.04.2002 року. Із матеріалів
витребуваної кадастрової справи судом
було встановлено, що при передачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 ТОВ «Геокон» було
складено технічний звіт зі складання
державних актів на земельні ділянки,
виготовлено абрис, кадастровий план
земельних ділянок, складений акт
здачі-прийому перенесених в натуру меж
земельної ділянки. При цьому з акту
встановлення та узгодження зовнішніх
меж земельної ділянки ( кадастровий
номер 62:201:0089) від 21.03.2003 року також
вбачається, що встановлення в натурі
існуючих меж було проведено в
присутності суміжних
землекористувачів ОСОБА_13 та ОСОБА_8 (
а.с. 249, справа № 2-19/10).

З додатків до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 9904
від 12.03.2009 року, проведеної експертами
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз по
вищевказаній справі за позовом ОСОБА_1,
вбачається, що зазначена частина
земельної ділянки станом на час
проведення експертизи знаходилась у
тимчасовому користуванні
співвласників будинковолодіння
АДРЕСА_2, при цьому будь-які будівлі на
вказаній частині ділянки були
відсутні.

Як правильно встановив суд
першої інстанції відповідно до акту
здачі-приймання відновлених в натурі (
на місцевості) меж земельної ділянки та
передачі на зберігання межових знаків
від 23.09.2011 року, складеного
спеціалістами КП «Київський інститут
земельних відносин», та абрису
земельної ділянки, на частині зайнятої
відповідачами земельної ділянки,
площею 56 кв.м., що належить позивачам,
відповідачами збудована будівля ( а.с.
28).

Відповідно до акту перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 18.10.2011 року,
перевірка була проведена посадовою
особою Головного управління земельних
ресурсів КМДА та на підставі технічної
документації було встановлено факт
самовільного зайняття відповідачами
частини земельної ділянки, яка
відповідно до державних актів від
26.03.2004 року належить позивачам.

Таким чином, колегія суддів
вважає висновки суду першої інстанції
у викладеній частині законними і
обґрунтованими. Норми матеріального
права відповідно до спірних
правовідносин застосовані правильно.

Доводи апелянтів щодо неправомірного
зменшення позивачами площі земельної
ділянки, якою користуються
відповідачі, - висновків суду не
спростовують, оскільки на даний період
часу видані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 державні
акти про право власності на земельну
ділянку під кадастровим № 62:201:0089, - є
чинними та не визнані недійсними у
встановленому законом порядку.

Разом з тим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги відповідачів щодо
невизначеності у рішенні суду ознак
об'єкта нерухомості, який підлягає
знесенню, судом апеляційної інстанції
по даній справі була призначена судова
експертиза, на вирішення якої були
поставлені питання щодо встановлення
фактичних меж та площі земельних
ділянок позивачів та відповідачів,
відповідності цих меж та площі
державному акту про право власності на
землю, що виданий позивачам, та щодо
місця розташування господарських
будівель і споруд, наявних на земельних
ділянках сторін.

На підставі ухвали Апеляційного суду м.
Києва від 14.02.2013 року, експертами
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз було
проведено судову земельно-технічну
експертизу та надано висновок від
25.06.2014 року.

Як вбачається з вказаного висновку та
додатків № 1 та № 2 до висновку, частина
земельної ділянки під кадастровим
номером 62:201:0089 по АДРЕСА_1, що згідно з
державним актом про право власності на
землю належить позивачам ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, знаходиться у фактичному
користуванні відповідачів, якими
встановлений паркан вздовж усієї межі
земельної ділянки до побудованих
будівель ( АДРЕСА_2). Між збудованими
господарськими будівлями
співвласників ОСОБА_4, ОСОБА_5 № № 4,5, 6
та користувачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 №№ 2, 3 межа земельної
ділянки не встановлена.

З додатків № 1 та № 2 до висновку
експертизи вбачається, що на земельній
ділянці під кадастровим номером 62:201:0089,
що зареєстрована на праві власності за
позивачами, частина якої знаходиться у
фактичному користуванні відповідачів,
розташована будівля (сарай), позначена
у додатку № 1 до висновку за № 3, площа
будівлі становить 12 кв.м.

Статтею 391 ЦК України передбачено право
власника вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян на земельні ділянки
здійснюється зокрема, шляхом
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено,
що якщо власник земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила ( здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_11 в
суді апеляційної інстанції пояснив, що
зазначена споруда була збудована
відповідачем в 2011 році.

Відповідно до висновку судової
земельно-технічної експертизи від
25.06.2014 року, будівля (сарай), площею
забудови 12 кв.м., позначена у додатку № 1
до висновку, не відображена ні в
технічному паспорті на жилий будинок
АДРЕСА_2, співвласниками якого є
відповідачі, ні в технічному паспорті
на жилий будинок АДРЕСА_1,
співвласниками якого є позивачі.

Таким чином, оскаржуване рішення суду в
частині вирішення вимог про знесення
цієї самовільно збудованої споруди
необхідно змінити, уточнивши, що
знесенню підлягає самовільно зведена
відповідачами капітальна господарська
будівля (сарай) , площею забудови 12 кв.м.,
позначена у додатку № 1 до висновку
судової земельно-технічної експертизи
від 25.06.2014 року цифрою 3, яка знаходиться
на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що
належить на праві спільної власності
позивачам.

Крім того, колегія суддів вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги відповідачів щодо відсутності
підстав для покладення на них обов'язку
відшкодувати позивачам витрати,
пов'язані з їх викликом до суду через
оголошення у газеті «Урядовий кур'єр».

Відповідно до положень ч. 9 ст. 74 ЦПК
України, в суд через оголошення у пресі
викликається відповідач,
зареєстроване місце проживання (
перебування), місцезнаходження чи
місце роботи якого невідоме. Однак, з
матеріалів справи вбачається, що місце
проживання відповідачів суду було
відоме, відповідачі повідомлялись про
розгляд справи шляхом направлення їм
повісток про виклик до суду та
телеграм. Про розгляд даної справи у
суді відповідачам було відомо, що
підтверджується також наявністю
письмових клопотань представника
відповідачів ОСОБА_3 За таких
обставин, підстави для публікації
оголошення у пресі були відсутні, а
тому витрати, понесені позивачами для
надання такого оголошення в сумі 420
грн., відшкодуванню не підлягають.

Таким чином, оскаржуване рішення в
частині вирішення питання про розподіл
судових витрат також необхідно
змінити, зменшивши розмір витрат, що
підлягають відшкодуванню на користь
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, пов'язаних з викликом
відповідачів до суду, до суми : 718 грн. 80
коп. - 420 грн. = 298 грн. 80 коп.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують та на їх правильність не
впливають, обов'язкових підстав для
скасування чи зміни іншої частини
рішення колегія суддів не вбачає, тому
в решті рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13.09.2012 року
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 13 вересня 2012 року - змінити
в частині вирішення вимог про
знесення самовільно збудованої
споруди, виклавши рішення у цій
частині в наступній редакції:

Зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 знести самовільно
зведену ними капітальну господарську
будівлю (сарай) , площею забудови 12 кв.м.,
позначену у додатку № 1 до висновку
судової земельно -технічної експертизи
від 25.06.2014 року цифрою 3, яка
знаходиться на земельній ділянці по
АДРЕСА_1, що належить на праві спільної
власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13 вересня 2012 року в частині
вирішення питання про розподіл судових
витрат - змінити, зменшивши розмір
витрат, що підлягають відшкодуванню на
користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, пов'язаних з
викликом відповідачів до суду, до суми
298 грн. 80 коп.

В іншій частині рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13 вересня 2012
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: