Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5435/14р.
Головуючий у 1-й інстанції Міщенко
Суддя-доповідач Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4

на рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Товари народного
вжитку» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернуся до
суду з позовом до ТОВ «Товари народного
вжитку» про стягнення середнього
заробітку за час розрахунку та
моральної шкоди.

В позові зазначав, що він працював на
посаді охоронця служби безпеки в ТОВ
«Товари народного вжитку». 10.06.2014 р. він
звільнився з посади за власним
бажанням, але з ним не провели
розрахунку при звільнені. При
звільнені йому було нараховано
заробітну плату за період липень,
серпень, вересень, жовтень, листопад 2012
p.; червень 2013 р. та травень 2014 р. в сумі 10
698,80 грн., але внаслідок відсутності
грошових коштів йому цю заборгованість
не виплатили. В зв'язку з чим, 20.06.2014 р.
він звернувся до суду з заявою про
видачу судового наказу про стягнення з
ТОВ «Товари народного вжитку» на його
користь невиплачену заробітну плату.
07.07.2014 р. було видано наказ про
стягнення з відповідача на його
користь 10698,80 грн. заборгованості по
заробітній платі. Судовий наказ він
направив до ВДВС ММУЮ та 05.09.2014 р.
відкрито виконавче провадження,
встановлено строк для самостійного
виконання рішення суду до 11.09.2014 р.
Однак, до теперішнього часу ТОВ «Товари
народного вжитку» добровільно судовий
наказ не виконав. Тому на день
пред'явлення позову до суду сума
середнього заробітку, який відповідач
зобов'язаний сплатити на його користь
за час затримки розрахунку складає 3
699,93 грн.

Посилаючись на викладені обставини,
просив суд стягнути з ТОВ «Товари
народного вжитку» середній заробіток
за час затримки виплати заробітної
плати в розмірі 3699,93 грн. за період з
10.06.2014 р. по 18.09.2014 р.

Також він просив суд стягнути моральну
шкоду в розмірі 10 000 грн., оскільки він
один виховує неповнолітню дитину,
інших засобів отримання доходу в нього
не має, йому постійно потрібно годувати
дитину, одягати її, також він потребує
нормального існування. На все це
потрібні кошти, які він заробив, але їх
відсутність у зв'язку з невиплатою
призводить до його морального
страждання із-за неможливості
утримувати себе і доньку.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 листопада 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
«Товари народного вжитку» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
затримки розрахунку з 10.06.2014 р. по 18.09.2014
р. в розмірі 3699,93 грн. В іншій частині
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
в особі представника ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на незаконність, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справ, просить рішення суду
скасувати в частині відмови стягнення
моральної шкоди. Ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в частині стягнення моральної
шкоди в сумі 10 000 грн.

Відповідачем надані заперечення на
апеляційну скаргу, в яких він вважає
доводи апеляційної скарги
безпідставними і просить залишити
рішення без змін.

В засідання апеляційного суду сторони,
будучи належно та своєчасно
повідомленими про час та місце
судового засідання, що підтверджується
наявними в справі рекомендованими
поштовими повідомленнями про вручення
судових повісток про виклик, не
з'явилися. З клопотаннями про
відкладення судового засідання з
повідомленням про поважність причин
неявки до апеляційного суду не
звернулися. Представник апелянта
надала заяву про розгляд справи за її
відсутності. Судова колегія ухвалила
про можливість розглядати справу за
відсутності сторін.

В частині задоволення позовних вимог
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку не оскаржене, а тому у
відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" апеляційним
судом не перевіряється.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

06.10.2010 р. позивач був прийнятий на
посаду охоронця до служби безпеки ТОВ
"Товари народного вжитку" згідно наказу
№ 29 від 06.10.2010р.

10.06.2014 р. позивача було звільнено з
посади за власним бажанням.

Відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП
України не провів своєчасного
розрахунку з позивачем при його
звільненні, а тому суд першої інстанції
вбачив підстави для застосування
правил ст. 117 КЗпП України, яка
встановлює відповідальність власника
або уповноваженого ним органу у такому
випадку.

Судом стягнуто на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку з 10.06.2014 р. по 18.09.2014 р. в
розмірі 3699,93 грн.

Рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України щодо
законності, обґрунтованості рішення
суду, встановлення наявності обставин
на підтвердження вимог і заперечень та
застосування до спірних правовідносин
належних норм матеріального права.

Справу вирішено судом першої інстанції
без врахування ст. 237-1 КЗпП України,
незважаючи на те, що спірні
правовідносини сторін виникли у сфері
трудового права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив із
безпідставності та недоведеності цієї
частини позовних вимог.

Суд не взяв до уваги вимоги ст. 237-1 КЗпП
України, за якою у разі допущення
власником або уповноваженим ним
органом порушення законних прав
працівника, якщо такі порушення
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від працівника додаткових
зусиль для організації свого життя, на
власника або уповноважений ним орган
покладається обов'язок відшкодувати
працівнику завдану моральну шкоду.

За змістом вказаного положення закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

Не можна погодитися з висновком
рішення суду першої інстанції щодо
відсутності факту спричинення
моральної шкоди позивачу, оскільки
такий висновок суперечить
безпосередньо Конституції України.

Згідно статті 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Право на
своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Проте, судом встановлено грубе
порушення конституційного права
позивача на своєчасне одержання
винагороди за працю.

Неотримання заробітної плати,
своєчасного розрахунку при звільненні,
який включає в себе зароблену але не
виплачену заробітну плату, позбавляє
особу засобів для існування, що є
загальновідомим і не потребує
доказування у відповідності до ч. 2 ст. 61
ЦПК України.

У свою чергу відсутність засобів для
існування, а саме, заробленої та не
отриманої заробітної плати, є не тільки
порушенням законних прав працівника,
що за законом є фактором спричинення
моральної шкоди, а також потребує від
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя в умовах
відсутності коштів при несвоєчасній їх
виплаті при звільненні. Тяжкість
необхідних додаткових зусиль
підтверджується тією обставиною, що
позивач один утримує та виховує
неповнолітню доньку, не отримуючи
аліментів.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє
часткове підтвердження в частині
доведення факту спричинення моральної
шкоди позивачу. Проте, апелянтом не
доведено розмір позовних вимог, який
ним визначено у 10000грн.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Наявність вини відповідача у
несвоєчасній виплати розрахунку при
звільненні встановлена рішенням суду,
не оскарженим в частині покладення на
відповідача відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З урахуванням засад справедливості та
розумності, тривалості порушення
законних прав позивача, колегія
суддів вбачає підстави для часткового
задоволення вимог ОСОБА_3 в частині
відшкодування моральної школи та
стягнення з відповідача на його
користь 500грн.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
апеляційний суд має право скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог, або змінити рішення. Відповідно
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд вбачає, що
суд першої інстанції не врахував, що
обставини на часткове підтвердження
позову про відшкодування моральної
шкоди доведені належним чином, а
заперечення відповідача в цій частині
не ґрунтуються на законі. Висновки суду
не відповідають обставинам справи та
зроблені з порушенням вищевказаних
норм процесуального і матеріального
права, а тому наявні підстави для
часткового задоволення апеляційної
скарги та ухвалення нового рішення про
часткове задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 листопада 2014 року у цій
справі в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_3 про відшкодування
моральної шкоди скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Товари народного
вжитку» про відшкодування моральної
шкоди задовольнити частково та
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Товари народного
вжитку» на користь ОСОБА_3 500
(п'ятсот)грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: