Ухвалаіменем україни 29 жовтня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Парінової І.К., Коротуна В.М.,
Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково
недійсним шлюбного договору, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова розірвано договір
доручення від 04 грудня 2009 року та
стягнуто з ОСОБА_6 на його користь кошти
в розмірі 215 200 грн 21 коп. та витрати на
правову допомогу у розмірі 8 000 грн. 12
січня 2012 року між відповідачами було
укладено шлюбний договір, який
закріпив перехід частки ОСОБА_6 на
користь її чоловіка ОСОБА_7 Крім того,
договір було укладено під час розгляду
цивільної справи про стягнення з
ОСОБА_6 боргу у розмірі 215 200 грн 21 грн. та
після накладення арешту. Позивач
зазначив, що встановлення у шлюбному
правового режиму майна подружжя не
створює правових наслідків, які
обумовлені цим договором, а тому
укладання такого договору спрямоване
не на реальне настання наслідків, а із
завідомо неправомірною метою, а саме:
ухилення ОСОБА_6 від виконання
обов'язків щодо повернення йому боргу.
Посилаючись на викладене, просив
визнати недійсними п. п. 3, 4, 6, 7 шлюбного
договору, оскільки саме цими пунктами
регулюється правовий режим спільного
майна подружжя.

Рішенням Жовтневого районного суду
Харківської області від 25 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 липня 2014 року
рішення Жовтневого районного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року скасовано. Ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсними п. п. 3, 4, 6, 7 шлюбного
договору від 12 січня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за № 25. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Частиною 1 ст. 93 СК України визначено, що
шлюбним договором регулюються майнові
відносини між подружжям, визначаються
їхні майнові права та обов'язки.

У силу ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК
України при укладенні шлюбного
договору сторони можуть домовитися про
непоширення на майно, набуте ними за
час шлюбу, положень статті 60 цього
Кодексу і вважати його особистою
приватною власністю кожного з них,
однак, на підставі шлюбного договору
неможливий перехід до одного з
подружжя права власності на нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації.

За змістом ст. 103 СК України шлюбний
договір на вимогу одного з подружжя або
іншої особи, права та інтереси якої цим
договором порушені, може бути визнаний
недійсним за рішенням суду з підстав,
встановлених ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги до правочинів, зокрема,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - п'ятою та шостою ст.
203 ЦК України

Встановлено й вбачається з матеріалів
справи, що оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції на підставі
належним чином оцінених доказів,
поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України),
керуючись ст. ст. 93, 97, 103 СК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позову, виходячи з того, що
укладення шлюбного договору, який за
своїм змістом суперечить вимогам
закону та не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, є порушенням ч. 1 та 5 ст.
203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК
України є підставою для визнання його
недійсним.

Оскільки доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваному рішенні, що
не належить до компетенції суду
касаційної інстанції, висновків суду
апеляційної інстанції не спростовують
та не дають підстав для висновку, що
судом при розгляді справи допущено
порушення норм матеріального чи
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова В.М. Коротун С.П. Штелик