РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8625/14-ц

пр. № 2/759/3650/14

10 грудня 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді -

Чалої А.П.,

при секретарі -

Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

3-ті особи: Житлово-експлуатаційна
організація №806,

ОСОБА_3

про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

3-ті особи: Житлово-експлуатаційна
організація №806,

ОСОБА_3

про продовження строку
тимчасової відсутності в житловому
приміщенні,

усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселення

та за самостійним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

Органу приватизації
державного житлового фонду

Святошинського району м.Києва,

3-тя особа: ОСОБА_3

про визнання недійсними
розпорядження та свідоцтва про право
власності

на житло

та за самостійним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

ОСОБА_3,

3-тя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4

про визнання недійсним
договору дарування квартири, -

В с т а н о в и в :

02.03.2009р. ОСОБА_5 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2, третьою особою
вказав ЖЕО №806, а ОСОБА_3 була залучена
до участі в справі як третя особа без
самостійних вимог ухвалою суду від
01.07.2014р. та з врахуванням уточнених під
час розгляду справи позовних вимог
просив визнати відповідачку ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
та зняти її реєстраційного обліку за
вказаною адресою, обґрунтовуючи
уточнений позов тим, що перебував у
шлюбі з відповідачкою з 13.09.1991р. по
19.08.2008р., під час шлюбу він отримав ордер
на вселення в квартиру АДРЕСА_1 на сім*ю
з трьох осіб: нього, дружину ОСОБА_2 і її
мати ОСОБА_6, остання в подальшому була
знята з реєстраційного обліку за
спірною адресою та постійно проживала
в АДРЕСА_8. В грудні 2007р. відповідачка
добровільно виселилась зі спірної
квартири і забрала усі свої речі та
переїхала на постійне місце проживання
до свого нового чоловіка ОСОБА_7 до
квартири АДРЕСА_2, який є батьком її
малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3
і повернутися не бажала, хоча він,
позивач, пропонував їй примиритися.
Вважав, що відповідачка втратила право
користування жилим приміщенням в
спірній квартирі на підставі ст.107 ЖК
України, оскільки вибула на інше
постійне місце проживання.

29.01.2013р. ОСОБА_2 звернулась до
ОСОБА_1, третя особа: ЖЕО №806 із
зустрічним позовом та просила
продовжити їй строк тимчасової
відсутності в квартирі АДРЕСА_1 як
такий, що пропущений з поважних причин
і вселити її у вказану квартиру,
обґрунтовуючи зустрічний позов тим, що
спірна квартира отримувалась нею і
позивачем під час перебування в шлюбі,
з урахуванням житлової площі на неї і
на її матір - ОСОБА_6 Залишила спірну
квартиру на початку 2008р., оскільки
взаємовідносини із чоловіком були
поганими, вона була вимушена доглядати
за пристарілою матір*ю після
онкологічної операції, яка проживала в
АДРЕСА_8, а також ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї
народився син, батьком якого є інший
чоловік, у зв*язку із чим спільне
проживання з колишнім чоловіком в
одній квартирі було неможливим. Але,
оскільки вона не має іншого місця
постійного проживання, 28.01.2009р. подала
до начальника філії ЄРРЦ №806 заяву, в
якій просила без її відома не знімати
її з реєстрації, оскільки доглядає за
немовлям і тимчасово проживає у матері
ОСОБА_6 Крім цього, колишній чоловік
наприкінці 2008р. приїхав до неї і
повідомив, що загубив ключі від
квартири, у зв*язку із чим вона віддала
йому свій комплект ключів, після чого
він змінив замки і вона не мала доступу
до житла, хоча в спірній квартирі
залишились усі її особисті речі та
побутова техніка і меблі, які
придбавались хоча й в шлюбі, але за її
особисті кошти. Просила задовольнити
зустрічний позов на підставі ст.47
Конституції України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК
України.

Рішенням Святошинського
районного суду м.Києва від 07.06.2013р. у
задоволенні первісного позову ОСОБА_1
було відмовлено, а зустрічний позов
ОСОБА_2 був задоволений (а.с. 148-151 Том №1).

Дане рішення суду було залишено
без змін ухвалою Апеляційного суду
м.Києва від 22.08.2013р. (а.с. 188-191 Том №1), а
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23.10.2013р. ОСОБА_9,
який діяв в інтересах ОСОБА_1, було
відмовлено у відкритті касаційного
провадження (а.с. 33 Том №2).

Але, 09.04.2014р. Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
постановив ухвалу, якою задовольнив
касаційну скаргу ОСОБА_3 та скасував
рішення Святошинського районного суду
м.Києва 07.06.2013р., ухвалу Апеляційного
суду м.Києва від 22.08.2013р. і ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23.10.2013р. і передав справу на
новий розгляд до суду першої інстанції
(а.с. 79-80).

При цьому підставою для
скасування судових рішень в даній
цивільній справі була виключно та
обставина, що за час тривалого розгляду
справи в судах, позивач ОСОБА_1 на
підставі заочного рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 04.06.2009р. про визнання ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 та зняття її з реєстраційного
обліку за вказаною адресою (а.с. 39-40 Том
№1), яке в подальшому було скасовано
ухвалою суду від 17.12.2012р. (а.с. 84 Том №1),
зняв відповідачку з реєстрації в
спірній квартирі та набув спірну
квартиру у власність шляхом
приватизації, про що отримав свідоцтво
про право власності на житло від
05.10.2009р., а 22.03.2013р. подарував спірну
квартиру своїй матері - ОСОБА_3

Саме та обставина, що на час
постановлення судових рішень в даній
цивільній справі, власником спірної
квартири була інша особа - ОСОБА_3, яка
не приймала участі у справі, її
касаційна скарга і була задоволена
09.04.2014р. Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ для усунення при
новому судовому розгляді вказаних
недоліків.

Ухвалою Святошинського районного
суду м.Києва від 01.07.2014р. із даною
цивільною справою були об*єднані в одне
провадження: 1) цивільна справа за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Органу
приватизації державного житлового
фонду Святошинського району м.Києва,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання
недійсними розпорядження та свідоцтва
про право власності на житло і 2)
цивільна права за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
квартири, оскільки позовні вимоги в
усіх справах випливають з одних і тих
самих правовідносин, у зв*язку із чим їх
сумісний розгляд суд вважав доцільним.

Таким чином, ОСОБА_2 за
самостійними позовними вимогами,
об*єднаними з даним позовом, просила
визнати недійсними розпорядження
Органу приватизації Святошинської
районної в м.Києві державної
адміністрації №768 від 05.10.2009р., видане
на ім*я ОСОБА_1 щодо отримання у
власність квартири АДРЕСА_1, Свідоцтво
про право власності на житло від
05.10.2009р., видане на ім*я ОСОБА_1 на
підставі вказаного вище розпорядження
і договір дарування спірної квартири,
укладений 22.03.2013р. між ОСОБА_1
(дарувальник) і ОСОБА_3 (обдарована),
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, посилаючись на ті
обставини, що зазначені правочини
порушують її житлові права і вчинені на
підставі заочного рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 04.06.2009р., яке в подальшому було
скасовано ухвалою суду від 17.12.2012р.
Тобто, вважала, що вона з 2005р. і по
теперішній час є зареєстрованою в
спірній квартирі, у зв*язку із чим
оспорювані нею правочини приватизації
та відчуження цієї квартири
протирічать закону. Просила
задовольнити самостійні позовні
вимоги на підставі ст.47 Конституції
України, ст.8 Закону України «Про
приватизації державного житлового
фонду», ст.ст. 203, 215, 267 ЦК України і
поновити їй строк позовної давності як
такий, що пропущений із поважних
причин, оскільки про існування
правочинів щодо розпорядження спірною
квартирою їй відомо не було, а вказані
обставини їй стали відомі лише під час
слухання справи в суді в 2012р.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 основний позов підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позові, проти зустрічного позову і
самостійних позовних вимог
заперечував, вважав, що приватизація
спірної квартири і її відчуження на
користь своєї матері вчинені
відповідно до вимог діючого
законодавства. При цьому, позивач
пояснив про те, що дружина пішла зі
спірної квартири 18.12.2007р., коли була вже
2 місяці вагітною від іншого чоловіка,
залишила квартиру на стадії ремонту та
добровільно пішла проживати до батька
своєї дитини на АДРЕСА_2 і забрала усі
свої речі. Він не чинив дружині
перешкод щодо проживання в спірній
квартирі, пропонував примирення, але
вона відмовилась. В червні 2008р., після
втрати ключів від квартири, він змінив
замки. Вселитися відповідачка не
намагалася, оскільки створила іншу
сім*ю.

Відповідачка ОСОБА_2 зустрічний
позов і самостійні позовні вимоги
підтримала, посилаючись на обставини,
викладені в них, проти основного позову
заперечувала як необгрунтованого та
безпідставного, а також пояснила про
те, що під час подружнього з позивачем
життя вони мали проблему щодо
народження спільної дитини, яку
тривалий час намагалися усунути, вона
неодноразово лікувалась, оскільки дуже
бажала стати матір*ю, але, оскільки не
мала цієї можливості із чоловіком та
враховуючи свій вік, ІНФОРМАЦІЯ_3
народила бажану дитину - сина ОСОБА_8,
батьком якого є інший чоловік, з яким
нової сім*ї не створила. Враховуючи
такі обставини, їх з позивачем подружні
стосунки мали значне напруження,
неодноразово виникали непорозуміння і
сварки, за для мети збереження
вагітності, а також для догляду за
матір*ю похилого віку, яка потребувала
сторонньої допомоги після
онкологічної операції, вона на початку
2008р. залишила спірну квартиру та
тимчасово переїхала до матері в
АДРЕСА_8, хоча іншого постійного місця
проживання не мала, у зв*язку із чим і
просила філію ЄРРЦ №806 в заяві від
28.01.2009р. без її відома не знімати її з
реєстрації. В подальшому вона
тимчасово мешкала у знайомих і друзів,
в тому числі у знайомого в квартирі
АДРЕСА_2, але постійного місця
проживання і реєстрації на даний час не
має. Вказувала про те, що спірна
квартира отримувалась позивачем під
час їх шлюбу і з врахуванням житлової
площі для її проживання та проживання
її матері, вона приймала активну участь
в проведенні ремонтних робіт в
квартирі та придбанні меблів і
побутової техніки, а пояснення
позивача не відповідають дійсним
обставинам справи.

Третьою особою в основному і
зустрічному позові була вказана ЖЕО
№806, але КП «Дирекція з утримання і
обслуговування житлового фонду в
Святошинському районі м.Києва» в листі
від 11.09.2014. повідомила суд, що такої
організації як ЖЕО №806 не існує (а.с. 169
Том №2 - лист).

Суд вважає за можливе розгляд
справи у відсутності представника
третьої особи.

Третя особа ОСОБА_3 основний позов
підтримала, проти зустрічного позову і
самостійних позовних вимог
заперечувала, а також пояснила про те,
що на підставі договору дарування
квартири від 22.03.2013р. вона є власником
квартири АДРЕСА_1, яку їй подарував син
ОСОБА_1, але будь-яких позовних вимог як
власник спірної квартири на час
розгляду справи до ОСОБА_2 вона не
заявляла.

Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
просила розглядати справу за своєю
відсутністю (а.с. 190 Том №2 - лист).

Суд вважає за можливе розгляд
справи у відсутності третьої особи на
підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши справу в межах
заявлених основних, зустрічних і
самостійних позовних вимог, заслухавши
пояснення позивача і його
представника, відповідачки і її
представника, третьої особи і її
представника, допитавши свідків обох
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд вважає за необхідне зустрічні і
самостійні позовні вимоги
задовольнити, а у задоволенні
основного позову відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 одружилися 13.09.1991р. (а.с. 67 Том №1 -
копія свідоцтва про укладення шлюбу), а
19.08.2008р. шлюб між ними було розірвано
(а.с. 68 Том №1 - копія свідоцтва про
розірвання шлюбу).

Під час перебування сторін в
шлюбі, 30.05.2005р. ОСОБА_1 отримав ордер на
вселення в квартиру АДРЕСА_1 на сім*ю з
трьох осіб: нього, дружину ОСОБА_2 і її
мати ОСОБА_6 (а.с. 27 Том №1 - копія ордеру),
остання в подальшому була знята з
реєстраційного обліку за спірною
адресою та постійно проживала в
АДРЕСА_8, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у 2005р. були
зареєстровані за вказаною адресою (а.с.
7 Том №1 - копія довідки по формі №3 від
16.12.2008р.)

04.06.2009р. Святошинським районним
судом м.Києва постановлено заочне
рішення суду, згідно якого ОСОБА_2
визнано такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 зі зняттям з
реєстраційного обліку (а.с. 39-40 Том №1 -
заочне рішення суду).

На підставі вказаного судового
рішення, ОСОБА_2 було знято з
реєстраційного обліку за спірною
адресою і станом на 01.10.2012р. в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрованою була одна особа
- ОСОБА_1 (а.с. 53 Том №1 - довідка по формі
№3).

21.08.2009р. ОСОБА_1 подав до Органу
приватизації державного житлового
фонду Святошинської районної в м.Києві
державної адміністрації заяву (а.с. 79
Том №3 - копія заяви), а 05.10.2009р. Органом
приватизації Святошинської районної в
м.Києві державної адміністрації було
винесено розпорядження №768 про
передачу у власність ОСОБА_1 шляхом
приватизації квартири АДРЕСА_1 (а.с. 78
Том №3 - копія розпорядження органу
приватизації), на підставі якого
05.10.2009р. ним було отримано свідоцтво про
право власності на житло (а.с. 65 Том №3 -
копія свідоцтва).

Ухвалою Святошинського районного
суду м.Києва від 17.12.2012р. заочне рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 04.06.2009р. було скасовано (а.с. 84 Том
№1).

ОСОБА_2 має малолітнього сина
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьком якого в
свідоцтві про народження записаний
ОСОБА_7 (а.с. 71 Том №1 - копія свідоцтва
про народження).

В матеріалах справи є заява
ОСОБА_2 начальнику філії ЄРРЦ №806 від
28.01.2009р., де вказано, що вона тимчасово
мешкає у матері, оскільки потребує
допомоги у догляді за немовлям, у
зв*язку із чим просить без її відома не
знімати її з реєстраційного обліку в
квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 54 Том №1 - копія
заяви).

З медичної документації
малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3
вбачається, що дитина отримувала
медичну допомогу АДРЕСА_2 (а.с. 56-63 -
копія медичної документації).

ОСОБА_6, 1944р. народження 31.03.2004р.
перенесла онкологічну операцію (а.с. 64,
65, 66 Том №1 - копія медичної
документації).

Відповідно до листа
Святошиського районного відділу
Головного управління ДМС України в
м.Києві від 07.08.2014р., згідно
реєстраційної форми №16 наданої
паспортистом ЄРРЦ філії №806
Святошинського району м.Києва за
адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 є
зареєстрованою з 12.07.2005р. по теперішній
час (а.с. 210 Том №2).

В судовому засіданні були
допитані свідки позивача.

Так, свідок ОСОБА_10 показав суду
про те, що з липня 2005р. мешкає в квартирі
АДРЕСА_6 та є сусідом подружжя ОСОБА_2 по
спірній квартирі №455, приходить в гості
по святах. З січня 2008р. ОСОБА_2 не бачить,
свідком сварок не був, зі слів ОСОБА_1
знає, що ОСОБА_2 знайшла іншого чоловіка
і залишила сім*ю. ОСОБА_1 спиртними
напоями не зловживає, може випити як
усі по святах. Разом із ним працював на
заводі імені Антонова і разом вони
отримували квартири.

Свідок ОСОБА_12 показав суду про
те, що з 2005р. мешкає в квартирі АДРЕСА_7,
сім*ю ОСОБА_2 знає, оскільки є сусідом, в
2005р. разом робили ремонти і
познайомились із ОСОБА_1. ОСОБА_2 бачив
раз у пів року, а з кінця 2007р. не бачить
взагалі. Про сімейні сварки в сім*ї
ОСОБА_2 йому не відомо. ОСОБА_1
скаржився, що в нього негаразди в сім*ї,
мав припущення, що жінка піде від нього.
Не був свідком, щоб ОСОБА_2 до квартири
не пускав. Чув, що вона вийшла заміж і
народила дитину. ОСОБА_1 часто їздить по
відрядженнях, іноді довгострокових.
Про ці обставини знає зі слів ОСОБА_1.
Коли ОСОБА_1 був у відрядженнях, в
квартирі №455 ніхто не проживав,
декілька разів бачив його батьків.

Свідки відповідачки показали
суду про наступне.

Так, свідок ОСОБА_15 показала про
те, що працює заступником директора
середньої школи №96 в м.Києві, ОСОБА_2
знає, оскільки вони працювали разом та
спілкувались близько, спільно
святкували усі свята, мешкали
неподалік по вул.Туполєва в м.Києві і
перебували на квартирному обліку. Ці
події мали місце біля 20 років тому
назад. В той час відносини між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 були добрі, але з часом почали
псуватися, чоловік багато часу
проводив поза межами дому, часто
випивав, але ОСОБА_2 кохала чоловіка і
хотіла змінити ситуацію. Спільно
робили ремонт в новій квартирі. ОСОБА_2
працювала і добре заробляла, а ОСОБА_2
працював на заводі і заробляв не дуже
багато. А тому вона, свідок, вважала, що
ремонтні роботи проводились в
більшості на кошти дружини. При цьому
ОСОБА_2 свої гроші збирав і в подальшому
придбав собі автомобіль. Коли сімейне
життя стало нестерпним, ОСОБА_2 пішла
від чоловіка. Вона, свідок, разом із
ОСОБА_2 на початку 2008р. намагалась
потрапити до квартири №455, щоб забрати
речі, але двері були зачинені, а замок
змінений. Багато речей ОСОБА_2
залишились в квартирі чоловіка. ОСОБА_2
проживала в різних місцях: у матері, у
знайомих і друзів, у неї, свідка, також,
тимчасово проживала. ОСОБА_7 знає як
знайомого ОСОБА_2, але чи проживають
вони із ОСОБА_2 однією сім*єю, їй,
свідкові, не відомо.

Свідок ОСОБА_17 суду показала про
те, що ОСОБА_2 знає близько 11 років,
разом вони працювали, ОСОБА_2 часто
приходила на роботу в пригніченому
стані, причиною були негаразди в
родині, чоловік зловживав спиртними
напоями, спільних дітей у них не було,
двічі були випадки, коли їй викликали
швидку допомогу. ОСОБА_2 не витримала
сварок, вона пішла із сім*ї. Сварки були
потім, спочатку вони жили нормально.
ОСОБА_2 жила у знайомих, у матері в селі,
у неї, свідка, також, тимчасово
проживала, оскільки зберігала
вагітність. За час спільного
проживання з чоловіком ОСОБА_2 збирала
документи на приватизацію квартири
№455, для цього виписала свою матір -
ОСОБА_6, щоб приватизація була на двох,
але в останній момент чоловік сказав,
що загубив паспорт і приватизація не
відбулася. Коли відносини були
нормальні, ОСОБА_2 завжди радилась із
чоловіком з усіх питань. Ключі у ОСОБА_2
від квартири №455 були, але одного разу
вона не змогла потрапити до оселі,
оскільки замки були змінені. ОСОБА_2
проживала у неї, свідка, і до, і після
народження дитини, а також у мами, за
якою доглядала. Було, що тимчасово
мешкала по вул.Котельникова у знайомих.

Відмовляючи в основному позові,
суд виходив з наступного.

Правовою підставою уточненого
основного позову позивач вказував ст.107
ЖК України, яка передбачає про те, що
наймач жилого приміщення вправі за
згодою членів сім*ї в будь-який час
розірвати договір найму. У разі вибуття
наймача та членів його сім*ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім*я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім*ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

В обґрунтування основного позову
позивач і його представник посилались
на те, що відповідачка ОСОБА_2 в грудні
2007р. добровільно вибула зі спірної
квартири на постійне проживання до
свого чоловіка ОСОБА_7 в квартиру
АДРЕСА_2 і таку правову позицію вони
обґрунтовували тим, що саме ОСОБА_7 є
батьком її малолітнього сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3, саме за цією адресою
дитина обслуговувалась у дитячій
поліклініці після народження, що, на
думку позивача і його представника,
свідчить про утворення ОСОБА_2 і ОСОБА_7
сім*ї.

Але, такі пояснення позивача і
його представника належними і
допустимими доказами не підтверджені,
в справі відсутні докази про
реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 в
органах РАЦС, а також докази про те, що
відповідачка є зареєстрованою за
адресою: АДРЕСА_2, а така правова
позиція сторони позивача ґрунтується
лише на припущеннях, на яких відповідно
до частини 4 ст.60 ЦПК України не може
ґрунтуватися доказування.

Показання свідків позивача про
те, що з січня 2008р. ОСОБА_2 в спірній
квартирі не проживає, не можуть бути
належними доказами добровільного
вибуття відповідачки зі спірної
квартири на інше постійне місце
проживання, оскільки показання свідків
стосуватися лише відсутності ОСОБА_2 в
спірній квартирі з січня 2008р., але цю
обставину відповідачка не оспорювала в
її суті, оскільки сама вказувала про те,
що залишила спірну квартиру, але з
інших підстав, які просила суд визнати
поважними.

Крім цього, на час пред*явлення
уточненого основного позову ОСОБА_1 в
судовому засіданні 01.09.2014р., він вже не
був належним позивачем за заявленими
ним уточненими позовними вимогами,
оскільки з 22.03.2013р. він не є власником
спірної квартири, правовий статус якої
був змінений в результаті приватизації
житла з квартири, яка віднесена до
державного житлового фонду на
приватний житловий фонд, а після
приватизації спірна квартира була
подарована ОСОБА_1 22.03.2013р. його матері
ОСОБА_3 Враховуючи наведене, ОСОБА_1,
будучи лише зареєстрованим в квартирі,
яка відноситься на час розгляду даної
справи до приватного житлового фонду і
належить на праві власності третій
особі - ОСОБА_3, позивач не мав права
ставити питання про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням в спірній
квартирі, оскільки не був її власником.

Натомість третя особа в справі і
власник спірної квартири ОСОБА_3
будь-яких позовних вимог щодо усунення
їй перешкод в користуванні власністю
шляхом визнання відповідачки такою, що
втратила право користування спірною
квартирою до ОСОБА_2 не заявляла, хоча
виключно та обставина, що спірна
квартира змінила свій юридичний статус
із державної на приватну і стала
власністю фізичної особи - ОСОБА_3 і
стало єдиною правовою підставою для
скасування усіх попередніх судових
рішень в даній цивільній справі.

Посилання представника позивача
в обґрунтування основного позову на ті
обставин, що ОСОБА_2 не могла проживати
із новонародженою дитиною у своєї
матері ОСОБА_6 в АДРЕСА_8 і одночасно
обслуговуватись в дитячій медичній
установі АДРЕСА_2, подача ОСОБА_2 заяви
до філії ЄРРЦ ЖЕО №806 від 28.01.2009р. після
спливу шестимісячного строку, який
визначений ст.71 ЖК України, не
заслуговують на увагу і не можуть бути
правовими підставами для задоволення
основного позову, оскільки в першій
своїй частині є припущеннями, а в
другій стосуються іншої правової
підстави - ст.ст. 71, 72 ЖК України, яка не
ставилась в даному спорі в
обґрунтування основного позову.

Крім цього, ст.107 ЖК України
знаходиться в Главі 2 ЖК України, який
регулює порядок користування жилими
приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду, але
спірна квартира АДРЕСА_1 на час
розгляду справи відносилась до
приватного житлового фонду,
правовідносини щодо якого регулюються
Главою 6 ЖК України (ст.ст. 150-174).

Оцінюючи зібрані по справі докази
в частині основних позовних вимог в їх
сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв*язку, суд приходить до висновку про
те, що основні позовні вимоги не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні належними і допустимими
доказами, не ґрунтовані на
відповідному матеріальному законі,
заявлені не неналежним позивачем, а
тому задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічного позову, суд
приходить до наступного.

Згідно частин 1, 2 ст.71 ЖК України,
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім*ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Якщо наймач або члени його сім*ї
були відсутні з поважних причин понад
шість місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Законодавець не визначає коло
причин, які по своїй суті є поважними, а
тому суд, вирішуючи питання стосовно
поважності причин відсутності
відповідачки ОСОБА_2 в спірній квартирі
понад строки, встановлені законом,
виходить із того, що по своїй суті
поважними можуть бути визнані такі
причини, які об*єктивно перешкоджали
відповідачці проживати і
користуватися спірною житловою площею.

Судом достовірно встановлено, що
в сім*ї ОСОБА_2 останніми роками
спільного життя мали місце
непорозуміння і сварки, про що
вказували свідки обох сторін, а також
не заперечували самі позивач ОСОБА_1 і
відповідачка ОСОБА_2, конфлікт
загострювався вирішенням питання мати
спільну дитину і бажанням відповідачки
стати матір*ю та зберегти свою
вагітність щодо дитини, батьком якої не
був чоловік, що логічно породжувало
напругу у їх сімейних відносинах.

Підтвердженням таких обставин
справи є подання відповідачкою заяви
до філії ЖЕО №806 від 28.01.2009р., де вона
вказувала про необхідність догляду за
малолітньою дитиною і хворою матір*ю.

В справі є докази щодо
онкологічного захворювання матері
відповідачки ОСОБА_6, яка в березні 2004р.
перенесла хірургічне втручання.

Аналізуючи ситуацію, яка склалася
в родині ОСОБА_2 і оцінюючи її з
юридичної точки зору, суд приходить до
висновку, що обставини, які
відповідачка вказувала як підстави
залишення спірної житлової площі, у їх
сукупності та співставленні з усіма
зібраними по справі доказами, по своїй
суті суд визнає такими, що об*єктивно
перешкоджали відповідачці проживати в
спірній квартирі понад строки,
визначені в частині 1 ст.71 ЖК України, а
тому ці обставини суд визнає поважними,
а зустрічний позов в цій частині
обгрунтованим і таким, що підлягає
задоволенню.

Вирішуючи зустрічний позов, судом
враховуються, також, ті обставини, що на
час розгляду справи ОСОБА_2 не має
іншого постійного місця проживання,
принаймні, належних і допустимих
доказів про такі обставини справи суду
не надано, а також те, що спірна
квартира отримувалась позивачем під
час перебування з відповідачкою в
шлюбі та з врахуванням житлової площі
на її особу.

Окрім вказаного вище, судом
встановлено, що відповідачка не має
доступу до спірної квартири, оскільки
замки змінені позивачем і ключів від
вхідних дверей вона не має.

Такі обставини свідчать про
існування для ОСОБА_2 перешкод в
користуванні житлоплощею в спірній
квартирі та доведеність зустрічного
позову про усунення цих перешкод і
необхідність задоволення цієї
зустрічної позовної вимоги.

Враховуючи ту обставину, що
зустрічна позовна вимога про вселення
ОСОБА_2 до спірної квартири є похідною,
відповідачка не має ключів від спірної
квартири, де за ній зберігається право
користування житловою площею, а тому
зустрічний позов і в цій частині
підлягає задоволенню.

Що стосується самостійного
позову про визнання недійсними
розпорядження про приватизацію
спірної квартири і свідоцтва про право
власності на житло, суд приходить до
наступного.

В частині 2 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» вказано про те, що
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім*ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов*язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

В спірному випадку право
відповідачки ОСОБА_2 на житло в спірній
квартирі на час її приватизації
відновлено в судовому порядку, тобто,
на час приватизації квартири АДРЕСА_1
позивачка мала право користування нею,
а тому відповідно до частини 2 ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» мала право
приймати участь в її приватизації.

Стаття 203 ЦК України містить
загальні вимоги, дотримання яких є
необхідними для чинності правочину,
зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам (частина 1).

У відповідності до частини 1 ст.215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п*ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

В даному випадку спірний правочин
- отримання квартири АДРЕСА_1 у
власність шляхом приватизації,
вчинений із порушенням вимог закону,
зокрема, частини 2 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», яка визначає коло
осіб, що мають право приймати участь у
приватизації житла, оскільки даний
правочин вчинений без участі особи, яка
зберігала право користування житловою
площею в спірній квартирі - ОСОБА_2

Крім цього, правова підстава
угоди про приватизацію спірної
квартири на одну особу - ОСОБА_1, а саме:
заочне рішення Святошинського
районного суду м.Києва від 04.06.2009р. в
подальшому відпала, оскільки вказане
вище судове рішення ухвалою
Святошинського районного суду м.Києва
від 17.12.2012р. є скасованим, а скасоване
судове рішення не може породжувати
юридичних наслідків.

Приймаючи до уваги наведені вище
обставини, суд приходить до висновку,
що оспорюваний відповідачкою в
самостійному позові правочин, який
оформлений у вигляді розпорядження
Органу приватизації Святошинської
районної в м.Києві державної
адміністрації №768 від 05.10.2009р., виданого
на ім*я ОСОБА_1 щодо отримання у
власність квартири АДРЕСА_1 та
Свідоцтва про право власності на житло
від 05.10.2009р., видане на ім*я ОСОБА_1 на
підставі вказаного вище розпорядження,
є недійсним, оскільки вчинений з
порушенням частини 1 ст.203 ЦК України, у
зв*язку із чим самостійний позов
стосовно цих позовних вимог є
обґрунтованим і таким, що підлягає
задоволенню.

Щодо самостійного позову про
визнання недійсним договору дарування
спірної квартири, суд приходить до
наступного.

Згідно частини 1 ст.15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способи захисту судом цивільних
прав та інтересів особи вказані в
частині 2 ст.16 ЦК України.

Верховний Суд України в справі
№6-107 цс 12 від 07.11.2012р., предметом якої
був спір про визнання договору
недійсним за позовом особи, яка не була
стороною цього договору, зробив
правовий висновок, відповідно до якого
у разі, якщо позивач, не будучи стороною
оспорюваного ним договору, домагається
відновлення свого права на річ, яка
була предметом цього договору, то
виходячи з правової природи спірних
правовідносин між сторонами існують
речово-правові відносини, і належним
способом захисту в такому разі є один
із способів, передбачених главою 29 ЦК
України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК
України) - якщо річ перебуває у
володінні відповідача; визнання права
власності (ст.392 ЦК України) - якщо річ не
вибула з володіння позивача, однак його
право на неї не визнається
відповідачем.

Положення частини 3 ст.215 ЦК
України при вирішенні такої категорії
справ підлягають застосуванню в тому
разі, якщо позивач не домагається
відновлення свого права на річ, яка
була предметом оспорюваного ним
договору, а його порушене право може
бути відновлене шляхом повернення
сторін до первісного стану в
результаті визнання цього договору
недійсним.

В даному випадку, спірна квартира
була приватизована особисто ОСОБА_1 та
перейшла у власність ОСОБА_3 і ці угоди
є похідними від позбавлення ОСОБА_2
права користування житловою площею у
спірній квартирі та позбавлення права
приймати участь у приватизації житла,
право на користування яким вона
зберігала на час приватизації і яке в
подальшому було відновлено судом,
тобто, саме у такий цивільно-правовий
спосіб захисту як визнання недійсним
договору дарування спірної квартири,
укладеного 22.03.2013р. між ОСОБА_1 як
дарувальником і ОСОБА_3 як обдарованою,
може бути відновлене порушене право
відповідачки на спірну квартиру, яка
вибула з її володіння поза волею
останньої та отримала статус приватної
замість державної.

Враховуючи наведене, суд вважає,
що угода дарування спірної квартири
укладена з порушенням вимог закону,
зокрема, частини 1 ст.203 ЦК України, а
тому підлягає визнанню недійсною, а
самостійний позов є обгрунтовним і
таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки згідно правил частини 4
ст.267 ЦК України, наслідки спливу строку
позовної давності застосовуються
судом виключно за заявою сторони в
спорі, а сторона позивача не подавала
такої заяви щодо самостійних позовних
вимог, суд не вбачає правових підстав
для розгляду заяви відповідачки про
поновлення їй строку позовної давності
для звернення до суду із самостійними
позовними вимогами.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 257, 267 ЦК
України, ст.ст. 71, 72, 107, 191 ЖК України,
частиною 2 ст.8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», правовою позицією Верховного
Суду України в справі №6-107 цс 12 від
07.11.2012р., ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 223 ЦПК
України, суд, -

В и р і ш и в :

Зустрічний позов задовольнити.

Продовжити ОСОБА_2 строк
тимчасової відсутності в квартирі
АДРЕСА_1, як пропущений з поважних
причин.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 та
вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Самостійні позовні вимоги
задовольнити.

Розпорядження Органу
приватизації Святошинської районної в
м.Києві державної адміністрації №768
від 05.10.2009р., видане на ім*я ОСОБА_1 щодо
отримання у власність квартири АДРЕСА_1
- визнати недійсним.

Свідоцтво про право власності на
житло від 05.10.2009р., видане на ім*я ОСОБА_1
на підставі розпорядження Органу
приватизації Святошинської районної в
м.Києві державної адміністрації №768
від 05.10.2009р. про отримання у власність
квартири АДРЕСА_1 - визнати недійсним.

Договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 22.03.2013р. між ОСОБА_1
(дарувальник) і ОСОБА_3 (обдарована),
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 і зареєстрований в
реєстрі за №997 - визнати недійсним.

В задоволенні основного позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення,
особами, які брали участь в справі, але
не були присутніми в судовому
засіданні під час проголошення рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя: