СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4989/2014
Головуючий у 1 інстанції - Зарицька Ю.Л.
Доповідач - Борисова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Шалапуда Н.П.,
Мовчан О.І., Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення
факту, визнання права власності та
поділ майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2012 року позивач звернулася до
суду з позовом про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю та поділ
майна.

В мотивування вимог посилалася на те,
що майно та кошти є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, тому
підлягають поділу у судовому порядку
внаслідок відсутності домовленості у
вирішенні спору у добровільному
порядку. Крім того, факт проживання
однією сім'єю та наявність у них
спільного побуту та бюджету з червня 2007
року до 05 січня 2010 року підтверджується
письмовими доказами та показаннями
свідків.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року - позов
задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 з 23 квітня 2008 року по 04 січня 2010
року.

Визнано автомобіль «CITROEN NEMO», державний
номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, № кузову
НОМЕР_6 вартістю 72000 грн. та автомобіль
«MERSEDES-BENZ R320», державний номер НОМЕР_2, 2008
року випуску, № кузова НОМЕР_7 вартістю
400000 грн. спільною частковою власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В порядку розподілу майна:

визнано право власності на автомобіль
«MERSEDES-BENZ R320», державний номер НОМЕР_2, 2008
року випуску, № кузова НОМЕР_7 вартістю
400000 грн. за ОСОБА_4

Визнано право власності на автомобіль
«CITROEN NEMO», державний номер НОМЕР_1, 2008
року випуску, № кузову НОМЕР_6 вартістю
72000 грн. за ОСОБА_2

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_4
автомобіль «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2, 2008 року випуску, № кузова
НОМЕР_7 вартістю 400000 грн. разом із
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
різницю у вартості поділеного майна в
сумі 194 000 грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

Ухвалу Подільського районного суду м.
Києва від 27 серпня 2012 року про
забезпечення позову - скасовано.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 27 лютого 2014 року виправлено
описку в резолютивній частині рішення
Подільського районного суду м. Києва, а
саме вказавши про стягнення з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 різниці у вартості
поділеного майна в сумі 164 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції представник відповідача
подала апеляційну скаргу та
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що покази
свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 -
суперечать наявним у матеріалах справи
доказам та є недостовірними.

Зазначає, що суд долучивши доказ про
начебто спільне медичне обстеження в
клініці «Надія» з приводу народження
дитини порушив вимоги закону, оскільки
позивач надала цей доказ не на
попередньому судовому засіданні, а під
час слухання справи по суті та раніше
про наявність такого доказу не
повідомляла.

Крім того, суд першої інстанції
неодноразово заявлялись відводи у
зв'язку із грубим порушенням
процесуального законодавства,
обмеження прав відповідача,
упередженого ставлення до відповідача,
порушення рівності сторін, проте, у
задоволенні цих заяв було
необґрунтовано відмовлено.

Вказує, що шлюб укладений в Республіці
Панама є недійсним, оскільки
міжнародного договору з
РеспублікоюПанама щодо сімейних та
цивільних правовідносин Україною не
укладено.

Посилається на те, що відповідач згоду
на присудження йому грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно не надавав, а позивач в свою чергу
попередньо не внесла на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

Апелянт також зазначила, що суд не мав
права ухвалювати заочне рішення,
оскільки відповідач був видалений із
залу судового засідання, а тому він не
може вважатися таким, що не з'явився в
судове засідання.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача доводи
апеляційної скарги підтримала та
просила її задовольнити.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, подала до суду клопотання
про перенесення судового засідання у
зв'язку з її перебуванням за межами
України.

Колегія суддів дане клопотання
відхиляє та вважає можливим розглядати
справу у відсутності позивача,
оскільки остання приймала участь в
судових засіданнях апеляційного суду,
давала пояснення з приводу апеляційної
скарги, в судове засідання з'явився
представник позивача, який має належні
повноваження на представництво
інтересів позивача в судах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Задовольняючи позов частково та
вирішуючи питання про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу з 23 квітня
2008 року по 04 січня 2010 року та визнаючи
автомобілі спільною частковою
власністю сторін та в порядку
розподілу майна визнаючи за позивачем
право власності на автомобіль «CITROEN
NEMO», а за відповідачем право власності
на автомобіль «MERSEDES-BENZ R320», суд виходив
з обґрунтованості та доведеності даних
позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Судом першої інстанції встановлено і
сторонами не заперечується, що вони
познайомились через мережу Інтернет у
червні 2007 pоку.

Відповідач перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 до 22
квітня 2008 року, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 1
а.с. 45).

Наявність у період з 23 квітня 2008 року до
04 січня 2010 року між сторонами взаємних
прав та обов'язків, притаманних
подружжю, суд обґрунтовував
показаннями свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_8,
ОСОБА_12, ОСОБА_13

Разом з тим суд першої інстанції не дав
оцінку тим обставин, що свідок ОСОБА_5 є
братом, а свідок ОСОБА_6 є сином
позивача та останні є зацікавленими
особами у вирішенні спору, а свідок
ОСОБА_8 перебуває з відповідачем у
неприязних стосунках, при цьому свідки
ОСОБА_12 та ОСОБА_14 які є також сусідами
відповідача, будучи допитаними також і
в суді апеляційної інстанції не
підтвердили факт спільного проживання
сторін та ведення ними спільного
господарства.

Колегія суддів також вважає, що
наявність фотографій спільного
відпочинку сторін та копії
результатів медичних обстежень та
призначень з медичного закладу «Надія»
не свідчать про спільне проживання
сторін однією сім'єю.

Таким чином, посилання суду на копії
листків медичних призначень та
медичних обстежень, фотографії та
пояснення інших свідків, якими він
мотивував своє рішення щодо факту
встановлення проживання сторін однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, з
урахуванням необхідності системної
оцінки доказів за правилами ст.212 ЦК
України не можна вважати безспірним
доказом того, що сторони по справі
проживали як одна родина, в яких було
спільне господарство та взаємні права
і обов'язки, що притаманні подружжю.

Крім того, суд не дав правової оцінки
поясненням позивача про те, що протягом
2008-2010 років вона періодично проживала
окремо від відповідача, а також суд
першої інстанції не дав оцінку
доводам ОСОБА_2 про те, що у визначений
судом період вони з позивачем лише
підтримували певні стосунки, він не мав
наміру створити сім'ю, суд не вказав,
які взаємні права та обов'язки були у
кожного з них.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про відсутність ознак сім'ї між
сторонами у означений період є
переконливими.

Отже, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що в період з 23 квітня 2008 року до 04 січня
2010 року у сторін по справі були наявні
взаємні права та обов'язки, які
притаманні подружжю, вони проживали
разом, у них було спільне господарство.

Із урахуванням викладеного, судова
колегія приходить до висновку про
відмову у задоволенні позову в цій
частині в повному обсязі, у зв'язку з
недоведеністю позивачем викладених
нею обставин.

Вирішуючи питання про поділ майна
сторін, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки сторони проживали з 23
квітня 2008 року до 04 січня 2010 року однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, то
автомобіль «CITROEN NEMO», державний номер
НОМЕР_1 є їх спільним майном, оскільки
він був придбаний відповідачем під час
їх спільного проживання та відповідно
до копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу зареєстрований в
органах МРЕВ 03 лютого 2009 року.

Проте, такий висновок суду є
помилковим, і з урахуванням того, що
колегія суддів відмовляє у задоволенні
вимоги про встановлення факту
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 23
квітня 2008 року до 04 січня 2010 року, то і
вимога про визнання автомобіля «CITROEN
NEMO» спільною сумісною власністю
сторін задоволенню не підлягає,
оскільки є похідною від попередньої
вимоги.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги щодо
недійсності шлюбу укладеного
сторонами в Республіці Панама
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України
«Про міжнародне приватне право»
документи, що видані уповноваженими
органами іноземних держав у
встановленій формі, визнаються
дійсними в Україні в разі їх
легалізації, якщо інше не передбачено
законом або міжнародним договором
України.

З матеріалів справи убачається, що 05
січня 2010 pоку сторони в Республіці
Панами уклали шлюб (т. 3 а.с. 199-202).

Вимоги щодо оформлення іноземних
офіційних документів містять
міжнародні договори України:
Конвенція, що скасовує вимогу
легалізації іноземних офіційних
документів, 1961 року (набула чинності
для України 22 грудня 2003 року).

Дія Конвенції поширюється на офіційні
документи, які були складені на
території однієї з Договірних держав і
мають бути представлені на території
іншої Договірної держави. Такі
документи засвідчуються спеціальним
штампом «APOSTILLE» уповноваженим органом
їх держави-походження і додаткового
засвідчення (легалізації) не
потребують.

Так, Апостилювання - це процедура, яка
заміняє легалізацію в країнах, які
приєдналися до Гаазької Конвенції, що
скасовує вимогу легалізації офіційних
іноземних документів. У країнах, які є
членами цієї конвенції, документи не
легалізуються. На документах,
складених у країні - учасниці
конвенції, проставляється апостиль.

Оскільки Республіка Панама є членом
Конвенції, проставляння її державними
органами апостилю легалізує за
стандартною формою засвідченості
справжнього підпису особи під
документом і автентичність відбитка
печатки або штампа, яким скріплено
відповідний документ.

Підпис, печатка чи штамп, що
проставляються компетентним органом
на апостилі, не вимагають ніякого
подальшого запевнення чи легалізації,
а документ, на якому проставлений
апостиль, може бути використаний у
кожній з країн - учасниць Гаазької
Конвенції, тобто в Україні.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з тим, що
встановлювати факт шлюбу непотрібно,
оскільки на наданих документах про
укладення шлюбу в РеспубліціПанама
проставлений Апостиль, відповідно вони
є дійсними і на території України.

Статтею 58 Закону України «Про
міжнародне приватне право» визначено,
що шлюб між громадянами України, шлюб
між громадянином України та іноземцем,
шлюб між громадянином України та
особою без громадянства, що укладений
за межами України відповідно до права
іноземної держави, є дійсним в Україні
за умови додержання щодо громадянина
України вимог Сімейного кодексу
України (2947-14) щодо підстав недійсності
шлюбу.

Статтею 38 СК України визначено, що
підставою недійсності шлюбу є
порушення вимог, встановлених
статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Апелянтом не надано доказів
недодержання сторонами при укладенні
шлюбу в Республіці Панама вищеназваних
вимог Сімейного кодексу України.
Вищевказаний шлюб в установленому
порядку сторонами недійсним не
визнавався.

Колегія суддів також не погоджується з
доводами апеляційної скарги щодо
порушення норм матеріального права, а
саме щодо незастосування судом норм
Закону України «Про державну
реєстрацію актів цивільного стану»
від 01 липня 2010 року, оскільки даний
Закон від 01липня 2010 року набув чинності
27 липня 2010 року, шлюб був між сторонами
укладений 05 січня 2010 року, а тому
вищевказаний Закон не може бути
застосований до спірних правовідносин,
оскільки він не має зворотної сили.

Посилання апелянта на положення
розділу 4 Інструкції «Про порядок
реєстрації актів громадянського стану
в дипломатичних представництвах та
консульських установах України»,
затвердженої спільним наказом
Міністерства юстиції України та
Міністерства Закордонних справ
України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року
якими встановлено правила реєстрації
шлюбу між громадянами України, які на
законних підставах проживають за
межами України, а також на норми глави 6
Консульського статуту України,
затвердженого Указом Президента
України 02 квітня 1994 року, відповідно до
яких консул розглядає заяви громадян
України, які проживають у його
консульському окрузі, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
вищевказані нормативні акти регулюють
правовідносини між громадянами
України, які проживають за межами
України, в даному ж випадку сторони
зареєстрували шлюб під час тимчасово
перебування в Республіці Панама в
туристичній подорожі.

Разом з тим, колегія суддів лише
частково погоджується з рішення суду
першої інстанції про задоволення
вимоги про визнання спільною сумісною
власністю подружжя автомобіля
«MERSEDES-BENZ R320» та визнання права
власності на нього за ОСОБА_4 з
компенсацією різниці у вартості
поділеного майна в сумі 164 000 грн. ОСОБА_2
з огляду на наступне.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

При поділі майна суд виходить із того,
що якщо між подружжям нe досягнуто
згоди про спосіб поділу спільного
майна, то за позовом подружжя або
одного з них суд може постановити
рішення: про поділ майна в натурі, якщо
це можливо без шкоди для його
господарського призначення; про
розподіл речей між подружжям з
урахуванням їх вартості та частки
кожного з подружжя в спільному майні;
про присудження майна в натурі одному з
подружжя, з покладенням на нього
обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності незалежно від розірвання
шлюбу.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, допускається лише
за його згодою.

Згідно з абз.1 п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до п.25 вищевказаної
Постанови Пленуму Верховного Суду
України вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

Умовами ч.3 ст.370 ЦК України передбачено,
що виділ частки із майна, що є у
спільній сумісній власності
здійснюється у порядку встановленому
ст. 364 цього Кодексу.

Згідно з ст. 364 ЦК України співвласник
має право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності. Якщо виділ у натурі частки
із спільного майна не допускається
згідно із законом або є неможливим
(частина друга статті 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї. Суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Частинами 2 та 3 ст.372 ЦК України
визначено, що у разі поділу майна, що є
у спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Згідно з ч.2 ст.183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

З копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу автомобіля
«MERSEDES-BENZ R320», державний номер НОМЕР_2, №
кузова НОМЕР_7 вбачається, що він
зареєстрований в органах МРЕВ 07 лютого
2012 року, перетин митниці був у 2011 році
(т.1 а.с.132), а, отже, вказаний автомобіль
був придбаний відповідачем в період
шлюбу і з урахуванням вищезазначених
положень на нього поширюється правовий
режим спільного сумісного майна
подружжя.

Таким чином, оскільки автомобіль
«MERSEDES-BENZ R320» є спільною сумісною
власністю подружжя, то він підлягає
поділу в рівних частках, оскільки це не
суперечить вимогам законодавства.

Крім того, відповідно до вимог ст.365 ЦК
України припинення права особи на
частку у спільному майні здійснюється
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

З урахуванням викладеного, слід
вказати на те, що визнання за позивачем
права власності на автомобіль з
компенсацією відповідачу вартості
його частки є неприпустимим, оскільки
позивач попередньо не внесла на
депозитний рахунок суду вартість
частки ОСОБА_2 на автомобіль «MERSEDES-BENZ
R320» і згоди його в порядку ст.364 ЦК
України вона не отримувала, а тому і в
цій частині позову колегія суддів
також відмовляє.

Підсумовуючи викладене, та з
урахуванням всіх обставин справи та
наданих суду доказів, апеляційна
інстанція приходить до висновку про
визнання автомобіля «MERSEDES-BENZ R320»
спільною сумісною власністю подружжя
та його поділ між сторонами по 1/2.

Твердження апелянта про те, що суд
першої інстанції грубо порушував
вимоги закону і просить апеляційну
інстанцію здійснити перевірку
обґрунтованості кожної підстави
відводу судді Зарицькій Ю.Л. колегія
суддів відхиляє, оскільки апелянтом не
наведено обставин, які викликають
сумнів в об'єктивності та
неупередженості судді.

Посилання представника відповідача на
те, що суд долучивши доказ про начебто
спільне медичне обстеження в клініці
«Надія» з приводу народження дитини
від 06 липня 2009 року, порушив вимоги
закону, оскільки позивач надала цей
доказ не на попередньому судовому
засіданні, а під час слухання справи по
суті та раніше про наявність такого
доказу не повідомляла, та те, що суд не
мав права ухвалювати заочне рішення,
оскільки відповідач був видалений із
залу судового засідання колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки це не є
підставою для скасування рішення.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які посилаються сторони,
як на підставу своїх вимог та
заперечень підтверджених доказами,
перевірених в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість, а
також достатність, взаємозв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
рішення суду в частині позовних вимог
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання автомобіля «CITROEN NEMO»,
державний номер НОМЕР_1 спільною
сумісною власністю, визнання права
власності на автомобіль «MERSEDES-BENZ R320»,
державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_4,
зобов'язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_4
автомобіль «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2 разом із свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу та
стягнення різниці у вартості
поділеного майна з ухваленням в цій
частині нового рішення.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року в частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
автомобіля «CITROEN NEMO», державний номер
НОМЕР_1 спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання в порядку
розподілу майна права власності на
автомобіль «CITROEN NEMO», державний номер
НОМЕР_1 за ОСОБА_2, визнання права
власності на автомобіль «MERSEDES-BENZ R320»,
державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_4,
зобов'язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_4
автомобіль «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2 разом із свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу та
стягнення різниці у вартості
поділеного майна в сумі 164 000 грн. -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 23 квітня 2008 року по 04
січня 2010 року, визнання автомобіля
«CITROEN NEMO», державний номер НОМЕР_1
спільною сумісною власністю, визнання
права власності на автомобіль «MERSEDES-BENZ
R320», державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_4,
зобов'язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_4
автомобіль «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2 разом із свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу та
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
різниці у вартості поділеного майна в
сумі 164 000 грн. - відмовити.

В порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя:

визнати за ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податку №
НОМЕР_4) право власності на 1/2 частину
автомобіля «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2, 2008 року випуску, № кузова
НОМЕР_7;

визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер
облікової картки платника податку №
НОМЕР_5) право власності на 1/2 частину
автомобіля «MERSEDES-BENZ R320», державний
номер НОМЕР_2, 2008 року випуску, № кузова
НОМЕР_7.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: