РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року Київський
районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді
Якуші Н.В.

при секретарі
Пічугіної А.Г.

за участі :

позивача- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Харківської
міської ради, про визнання права
власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року позивач звернулась
до суду з дійсною позовною заявою до
відповідача з вимогою про визання за
нею право власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначала, що між нею та ОСОБА_3
26.08.2009 року було укладено договір
довічного утримання, відповідно до
якого останній передав у власність
ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1, а ОСОБА_1
зобов'язувалась забезпечувати його
утриманням та (або) доглядом довічно.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.
У зв'язку з тим, що державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 був
отриманий ОСОБА_3 вже після укладання
договору довічного утримання, то в
цьому договору не було зазначено
окремо передача ій у власність
вищезазначену земельну. Оскільки на
теперішній час власник земельної
ділянки помер, а вона є належним
власникои житлового булинку, якій
розташований на спірній земельній
ділянці, то просила суду задовольнити
її позовні вимоги про визнання за нею
право власності на земельну ділянку
площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі ст.120 ЗК та ст. 377 ЦК України.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив їх задовольнити,
посилались на докази, які були
викладені в позовній заяві.

В судове засідання представник
відповідача Харківської міської ради
не з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
(а.с.17,29), надав письмові пояснення на
позовну заяву від 31.07.2014 року №8569/9-14, в
яких просив суд розглянути справи без
участі представника Харківської
міської ради, по стуі позовних вимог
прийняти законне та обґрунтоване
рішення (а.с.19-21).

Суд, вислухавши позивача, вивчивши
матеріали справи і дослідивши надані
докази, у межах заявлених позовних
вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив
наступне.

Як встановлено в судовому
засіданні та вбачається з матеріалів
справи 26 серпня 2009 року між позивачем
по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено договір довічного утримання,
відповідно до якого ОСОБА_5 передав у
власність ОСОБА_4 житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, а ОСОБА_1
зобов'язувалась забезпечувати його
утриманням та (або) доглядом довічно
(а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи
та з копії договору довічного
утримання від 26 серпня 2009 року ОСОБА_1
набула право власності на житловий
будинок з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_2.

Даний факт був перевірений судом та
підтверджений Інформаційною довідкою
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно №25699551 від 18.08.2014 року та
відомостями з реєстру прав власності
на нерухоме майно (а.с.34-38).

Отже, предметом судового спору є
земельна ділянка під отриманим
позивачем у власність будинком з
господарськими приміщеннями.

З цих підстав предметом
доказування є встановлення обсягу
прав, які мав власник будинку, тобто
ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку
(право власності чи право володіння і
користування) та розмір земельної
ділянки, який набула позивачка у
зв'язку із придбанням будинку.

Відповідно до матеріалів справи,
судом встановлено, що ОСОБА_3, померлий
ІНФОРМАЦІЯ_2, був власником земельної
ділянки площею 0,1000 га, яка мала
призначення - для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та була розташована у АДРЕСА_1.

Вищезазначена обставина
підтверджується копією державного
акту серії ЯЕ №528432 від 18 листопада 2009
року (а.с.6).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78
Земельного кодексу України, право
власності на землю - це право володіти,
користуватися та розпоряджатися
земельними ділянками.

Право власності на землю
набувається та реалізується на
підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного
Кодексу України, право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди виникають
з моменту державної реєстрації цих
прав, що передбачено ч.1 ст. 125 ЗК
України.

У відповідності зі ст. 328 ЦК України
право власності виникає на підставах,
не заборонених законом, і вважається
придбаним правомірно, якщо інше прямо
не випливає із закону або незаконність
придбання права власності не
встановлена судом.

Законність володіння, користування
й розпорядження позивачем житловим
будинком з надвірними будівлями, що
розташований у АДРЕСА_1 ніким не
заперечується.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що позивач є власником
житлового будинку з надвірними
будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 на
земельній дялінці площею 1011 кв.м, який
вона отримала у власність на підставі
договору довічного утримання від 26.08.2009
року. На час набуття нею право
власності на вказаний житловий будинок
рішення про приватизацію вказаної
земельної ділянки відповідними
органами не приймалося. 18.11.2009 року
ОСОБА_3 отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 із
цільовим призначенням - обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

У відповідності до ч. 1 ст. 377
Цивільного кодексу України, до особи,
яка набула права власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в
редакція, яка діяла на час набуття
ОСОБА_1 право власності на житловий
будинок) встановлено, що до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не
визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

З аналізу норми ст. 120 ЗК України
вбачається, що зазначена норма на час
виникнення спірних правовідносин не
закріплювала самостійні правові
режими права власності на земельну
ділянку та права власності на
розташовані на цій земельній ділянці
об'єкти нерухомості, згідно з якими
перехід права власності на будівлю та
споруду до набувача нерухомого майна
тягне за собою безумовний
(автоматичний) перехід права власності
на земельну ділянку, на якій вони
розташовані.

При набутті у власність нерухомого
майна (будівель, споруд) перехід права
власності (права користування - у разі
відсутності у відчужувача нерухомого
майна права власності на земельну
ділянку, на якій розташовані об'єкти
нерухомості) на земельну ділянку не
потребувало окремого
договірного-правового регулювання
шляхом укладення відповідних
цивільно-правових угод між власником
земельної ділянки і набувачем будівлі
чи споруди (договори купівлі-продажу,
дарування, міни тощо або оренди).

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст. 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст.120 ЗК
України (в редакції, яка діяла на час
набуття ОСОБА_1 право власності на
житловий будинок) - у разі переходу
права власності на будинок або його
частину від однієї особи до іншої за
договором довічного утримання право
на земельну ділянку переходить на
умовах, на яких вона належала
попередньому власнику.

Відповідно до ст.328 ЦК України
право власності виникає на
підставах, не заборонених законом, і
вважається придбаним правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність придбання права
власності не встановлена судом.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
Пункт "а" частини першої статті 81 із
змінами, внесеними згідно із Законом N
997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок у
їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, з
огляду на перелічені обставини
справи закон прямо не забороняє суду
ухвалити рішення щодо визнання за
позивачем права власності на земельну
ділянку, що набуте на законних
підставах, оскільки зробити це у якийсь
іншій спосіб є неможливим, тому право
позивача є порушеним і підлягає
захисту.

Аналізуючи надані по справі докази, у
їх сукупності, суд приходить до
переконання, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Позивач не вимагають компенсації
за понесені судові витрати, пов'язані
із зверненням до суду і розглядом
цивільної справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.
16, 331 ЦК України, ст. 81, 120, 125, 126, 140, 182 ЗК
України, ст.3,10,11,25, 182, 209,212,214-215,218, 256 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Харківської міської ради, про визнання
права власності на земельну ділянку -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1) право власності на земельну
ділянку, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної
ділянки :12:034:0109, площею 0,1000 га з
цільовим призначенням обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02
вересня 2014 року.

Суддя
Н.В. Якуша