інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1926/14 Категорія: 43 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Подолюка В.А. ,

при секретарі Захаровій Н.А.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житлом за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Луцького міськрайонного суду від 13
листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним
позовом. Свій позов мотивує тим, що він
є власником будинку АДРЕСА_1, однак
користується лише частиною даного
будинку, а іншою частиною користується
його колишня невістка відповідач
ОСОБА_3

Вказує, що, окрім нього, в спірному
будинку також зареєстровані ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
та ОСОБА_6

Зазначає, що ОСОБА_3 протягом тривалого
часу використовує житловий будинок не
за призначенням та систематично
порушує правила соціального співжиття,
роблячи неможливим спільне проживання,
а заходи запобігання та громадського
впливу виявились безрезультатними, що
виражається в постійних сварках та
словесних образ. Відповідач ОСОБА_4
понад один рік проживає разом зі своєю
сім'єю по АДРЕСА_2, а відповідач ОСОБА_5
та його неповнолітній син ОСОБА_6 понад
один рік проживають постійно у м. Рівне.

Просить суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, та ОСОБА_6 такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 04 листопада 2014 року залучено до
участі у справі в якості третьої особи
на стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
Службу у справах дітей Луцької міської
ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області в позові ОСОБА_1
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, у якій з покликанням на
порушення норм матеріального та
процесуального права просить його
скасувати як незаконне і
необґрунтоване та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

В даному судовому засіданні позивач
ОСОБА_1, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали,
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційну
скаргу заперечили.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що виселення
бувших членів сім'ї власника жилого
будинку можливе лише з підстав
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України і при
наявності відповідних доказів наданих
позивачем. Крім того, відмовляючи у
позові про визнання осіб такими, що
втратили право на житлове приміщення, а
саме: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 як таких, що
втратили право на проживання у
вказаному жилому приміщенні, суд
вважав, що ОСОБА_1 не довів у судовому
засіданні факт відсутності вказаних
відповідачів у даному жилому будинку
без поважних причин понад один рік.

Такі висновки суду відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_1 згідно рішення Луцької
міської ради від 10 квітня 1964 року № 157 є
власником жилого будинку в АДРЕСА_1 (а.с.
7). Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_7
зареєстровані і проживають у вказаному
будинку як бувші члени сім'ї позивача
(а.с.8-10).

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках передбачених
частиною першою статті 116 цього Кодексу
Виселення провадиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116
вказаного Кодексу, на яку покликається
позивач як на підставу визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, якщо наймач, члени
його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Оскільки судом першої інстанції не
були встановлені обставини,
передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, то суд
обґрунтовано дійшов висновку, про
безпідставність вимог позивача. Крім
того, дана норма передбачає підстави
для виселення особи, а не для визнання
її такою, що втратила право на житло.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЖК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Встановлено і це підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
позивачем, що відповідачі: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6
проживали і зареєстровані у будинку
АДРЕСА_1 зі згоди власника житла ОСОБА_1
як члени його сім'ї, будь-які угоди про
порядок користування цим житлом між
ними та позивачем не укладались.

Отже, згідно вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України
зазначені відповідачі набули право на
користування жилим приміщенням у
вказаному будинку нарівні з його
власником ОСОБА_1

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Зі змісту даної статті вказаного
Кодексу слідує, що обов'язок по
доказуванню у цивільній справі
здійснюється на підставі принципу
змагальності, відповідно до якого
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Процес доказування являє собою подання
доказів особами, які беруть участь у
справі, в розпорядження суду і не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивач ОСОБА_1, звернувшись
до суду з вимогою про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування житлом, у процесі
доказування цих обставин не надав суду
жодних доказів на їх підтвердження,
зокрема доказів про те, з якого часу, з
яких причин і протягом якого терміну
кожен з відповідачів не проживає у його
будинку, то суд першої інстанції цілком
підставно відмовив у задоволенні
вказаних позовних вимог за їх
недоведеністю.

Покликання в апеляційній скарзі на
висновки Луцького УМВС України у
Волинській області про результати
розгляду заяв ОСОБА_1 є безпідставними,
оскільки дані висновки не містять
інформації щодо непроживання
відповідачів більше одного року.

Таким чином, рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги були предметом
дослідження судом першої інстанції і
висновків суду не спростовують, а тому
апеляційну скаргу відповідно до ст. 308
ЦПК України слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 13 листопада 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді