Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області

в особі: судді - Леміш О.М.,

при секретарі - Химинець О.Я.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу в м. Ужгород за
позовом ОСОБА_1 до ВК Ужгородської
міської ради про визнання права
власності -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом
до ВК Ужгородської міської ради про
визнання права власності .

Свій позов позивач мотивує тим, що її
мати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із своїм
чоловіком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із
іншими членами сім'ї (сином, невісткою
та онучкою) постійно проживали за
адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку із тим, що вказана квартира
була визнана аварійною та була
непридатною для проживання, рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради народних депутатів від
27.07.1990 року №140 «Про видачу ордерів…»
було вирішено видати ордер ОСОБА_3
проживаючий із сім'єю в складі 5 чоловік
(ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_5 - невістка,
ОСОБА_6 - онучка, ОСОБА_7 - син) на інше
житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2, що
складається з двох кімнат житловою
площею 29,0 кв.м., кухні і ванної, без
зняття з квартирного обліку.

Разом з тим, оскільки квартира АДРЕСА_2
не відповідала нормам жилої площі
(стаття 47 Житлового кодексу - 13,65 кв.м. на
одну особу), до вказаної квартири
вселилися вказані у ордері члени сім'ї
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 залишилися проживати у квартирі
по АДРЕСА_1.

Факт законного проживання ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у квартирі по АДРЕСА_1,
встановлений рішеннями судів, а саме:
рішенням Ужгородського міського суду
Закарпатської області від 11.04.2001 року
відмовлено у позові виконкому
Ужгородської міської ради про
примусове виселення без надання іншого
жилого приміщення. Вказане рішення
суду залишено без змін ухвалою
Закарпатського апеляційного суду від
28.08.2001 року.

ОСОБА_1, з 2002 року і по даний час
безперервно проживає за вказаною
адресою, про що свідчить відмітка про
реєстрацію постійного місця
проживання в моєму паспорті на аркуші
№11.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його мати
ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер її
чоловік ОСОБА_4.

Також, з 2002 року всі комунальні платежі
(квартирна плата, послуги по
водопостачанню, газопостачанню,
електропостачанню) проводилися в
повному обсязі особисто ним . Дана
обставина підтверджується квитанціями
про оплату .

Позивач також звертався до
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради з проханням передати йому
вказану квартиру у власність в порядку
приватизації. Однак, йому було
відмовлено та повідомлено, що заява
не може бути задоволена в зв'язку з тим,
що дана квартира визнана у
встановленому порядку аварійною і
задовольнити прохання Позивача щодо її
приватизації, виконком не має підстав,
оскільки, відповідно до ст. 2 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" квартири (будинки), які
перебувають в аварійному стані
приватизації не підлягають. А тому,
для того щоб вирішити дане питання
позивач просив задоволити озов.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд такі задовільнити.

Представник відповідача по справі,
своїм листом просив розглянути справу
за його відсутності, вирішення позову
залишив на розсуд суду.

Заслухавши думку представника
позивача, ослідивши наявні у
матеріалах справи письмові докази,
оцінивши належність та допустимість
кожного доказу , суд приходить до
висновку, що заява обґрунтована та
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Так, судом встановлено мати позивача
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із своїм
чоловіком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із
іншими членами сім'ї (сином, невісткою
та онучкою) постійно проживали за
адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку із тим, що вказана квартира
була визнана аварійною та була
непридатною для проживання, рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради народних депутатів від
27.07.1990 року №140 «Про видачу ордерів…»
було вирішено видати ордер ОСОБА_3
проживаючий із сім'єю в складі 5 чоловік
(ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_5 - невістка,
ОСОБА_6 - онучка, ОСОБА_7 - син) на інше
житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2, що
складається з двох кімнат житловою
площею 29,0 кв.м., кухні і ванної, без
зняття з квартирного обліку.

Разом з тим, оскільки квартира АДРЕСА_2
не відповідала нормам жилої площі
(стаття 47 Житлового кодексу - 13,65 кв.м. на
одну особу), до вказаної квартири
вселилися вказані у ордері члени сім'ї
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 залишилися проживати у квартирі
по АДРЕСА_1.

Факт законного проживання ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у квартирі по АДРЕСА_1,
встановлений рішеннями судів, а саме:
рішенням Ужгородського міського суду
Закарпатської області від 11.04.2001 року
відмовлено у позові виконкому
Ужгородської міської ради про
примусове виселення без надання іншого
жилого приміщення. Вказане рішення
суду залишено без змін ухвалою
Закарпатського апеляційного суду від
28.08.2001 року.

ОСОБА_1, з 2002 року і по даний час
безперервно проживає за вказаною
адресою, про що свідчить відмітка про
реєстрацію постійного місця
проживання в його паспорті на аркуші
№11.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати
позиваач - ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року
помер її чоловік ОСОБА_4.

Також, з 2002 року всі комунальні платежі
(квартирна плата, послуги по
водопостачанню, газопостачанню,
електропостачанню) проводилися в
повному обсязі особисто ним . Дана
обставина підтверджується квитанціями
про оплату .

Позивач також звертався до виконавчого
комітету Ужгородської міської ради з
проханням передати йому вказану
квартиру у власність в порядку
приватизації. Однак, йому було
відмовлено та повідомлено, що заява
не може бути задоволена в зв'язку з тим,
що дана квартира визнана у
встановленому порядку аварійною і
задовольнити прохання позивача щодо її
приватизації, виконком не має підстав,
оскільки, відповідно до ст. 2 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" квартири (будинки), які
перебувають в аварійному стані
приватизації не підлягають.

Однак, Частиною 1 ст. 344 ЦК України
передбачено, що особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено Цивільним кодексом
України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, правила ст. 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються на випадки, коли володіння
майном розпочалося за три роки до
набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс
України набрав чинності з 1 січня 2004
року (п.1. Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України)
норми ст. 344 ЦК України поширюються на
правовідносини, що виникли з 1 січня 2001
року, а відтак визнання за рішенням
суду права власності на нерухоме майно
(ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1
січня 2011 року.

У відповідності зі статтею 328 ЦК
України, право власності вважається
набутим

правомірним якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності ст. 55 ч. 4 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки достатніми доказами
підтверджений факт законного
вселення позивача в вказану квартиру з
2002 року, він постійно, безперервно ,
відкрито та добросовісно володіє
вказаним майном, підтримує його в
належному стані, сплачує плату за
комунальні послуги, тому суд приходить
до висновку , що у позивача виникло
право на набуття у власність за
правилами набувальної давності,
вказаної квартири.

Так, на підставі наведеного, керуючись
ст. 381, ч. 3 ст. 376 ЦК України та ст. ст. 3,4, 82,
88, п. 8 ст. 110, 118, 119 ЦПК України,-

РІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ВК Ужгородської
міської ради про визнання права
власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за
набувальною давністю на квартиру
АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат
житловою площею 33,0 кв.м., загальною
площею 53,0 .

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Закарпатської області
протягом 10 днів з моменту його
проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Леміш О.М.