інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1899/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М. М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: представника позивача -
Стадницької В.О.,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за апеляційною
скаргою відповідача на рішення
Луцького міськрайонного суду від 23
липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 23 липня 2014 року позов публічного
акціонерного товариства (далі - ПАТ)
«ВТБ Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ «ВТБ
Банк» кредитну заборгованість в
розмірі - 2 210 357 грн. 59 коп., з яких: 1 533 500
грн. - сума боргу за кредитом; 7 058,30 грн.
- сума строкових процентів за
користування кредитом, 352 338,59 грн. - сума
прострочених процентів за
користування кредитом, 111 435,70 грн. - пеня
у зв'язку з несвоєчасною сплатою
процентів, 206 025,50 грн. - штраф за
невиконання умов договору, а також 3441
грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3, покликаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові банку відмовити.

Колегія суддів заслухавши пояснення
осіб, які беруть участь в справі,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, приходить
до висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції свої висновки обґрунтовував
тим, що відповідач ОСОБА_3, як
поручитель позичальника ТзОВ «ВІВА»,
своїх зобов'язань, згідно умов
укладеного з банком договору поруки,
щодо погашення кредитної
заборгованості в розмірі 2 210 357 грн. 59
коп., яка виникла у позичальника станом
на 02.04.2014 року, не виконав, а тому
прийшов до висновку про стягнення з
поручителя в користь банку цієї
кредитної заборгованості.

Висновки суду відповідають
встановленим в справі обставинам та
нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
16.12.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТзОВ
«ВІВА» було укладено кредитний договір
№ 09.06/10-КЛ шляхом відкриття
невідновлюваної кредитної лінії в
межах ліміту кредитування у розмірі 2 000
000 грн. терміном до 13.12.2013 року під 17,5
річних (а.с.16 - 23).

До вказаного кредитного договору за
погодженням сторін укладалися
додаткові договори, а саме: договір № 1
від 16.02.2011 року, договір № 2 від 23.03.2011
року, договір № 3 від 08.07.2011 року,
договір № 4 від 16.09.2011 року, договір № 5
від 07.11.2011 року, договір № 6 від 29.11.2012
року, договір № 7 від 14.12.2012 року,
договір № 8 від 25.01.2013 року, договір № 9
від 18.02.2013 року (а.с.30-74).

Як вбачається з матеріалів справи,
29.11.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТзОВ
«ВІВА» було укладено договір про
внесення змін №6 до вищевказаного
договору, згідно якого кредитний
договір № 09.06/10-КЛ від 16.12.2010 року
викладений у новій редакції (а.с.53-62).

Умовами кредитного договору в новій
редакції, зокрема п. 3.1. передбачено, що
плата за користування кредитом
встановлюється у вигляді процентів за
користування кредитом, розмір яких є
фіксований та складає 21% річних (а.с.56).

Пунктами 4.2.4, 4.2.5 кредитного договору в
новій редакції встановлено, що банк має
право звернути стягнення на заставне
майно/майнові права, чи скористатися
іншими видами забезпечення виконання
боргових зобов'язань, а також
відмовитися від надання кредиту у разі
настання будь-якої несприятливої події
та за невиконання умов кредитного
договору (а.с.57).

Згідно із п. 7.1. кредитного договору в
новій редакції, у випадку прострочення
виконання позичальником своїх
зобов'язань щодо повернення кредиту
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми простроченої заборгованості
за кредитом за кожен день прострочення
заборгованості за кредитом (а.с.60
зворот).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Однак, як встановлено місцевим судом,
ТзОВ «ВІВА» належним чином взятих на
себе зобов'язань згідно умов
кредитного договору від 16.12.2010 року не
виконало, а тому утворилась
заборгованість, яка станом на 02.04.2014
року становить 2 210 357,59 грн. (з яких: 1 533 500
грн. - сума боргу за кредитом; 7 058,30 грн.
- сума строкових процентів за
користування кредитом; 352 338,59 грн. - сума
прострочених процентів за
користування кредитом; 111 435,70 грн. - пеня
у зв'язку з несвоєчасною сплатою
процентів; 206 025,50 грн. - штраф за
невиконання умов договору). Кредитна
заборгованість підтверджується
розрахунком банку (а.с.132).

Судом першої інстанції також
встановлено, що на забезпечення
виконання позичальником ТзОВ «ВІВА»
взятих на себе зобов'язань за кредитним
договором № 09.06/10-КЛ від 16.12.2010 року між
ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки №09.11/10-П від 29.11.2012 року
з додатковими угодами, за умовами
якого останній поручився перед банком
солідарно в повному обсязі відповідати
за своєчасне виконання позичальником
усіх його зобов'язань за кредитним
договором та додатковими договорами до
нього (а.с.75-80).

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з невиконанням позичальником
ТзОВ «ВІВА» у строк своїх зобов'язань
по кредитному договору, внаслідок чого
виникла заборгованість, 28.08.2013 року
банком було надіслано відповідачу, як
поручителю, письмову вимогу про
погашення боргу (а.с.81).

Пунктами 2.5, 2.6. договору поруки
передбачено, що у випадку порушення
позивальником своїх зобов'язань банк
має право звернутися до поручителя з
письмовою вимогою про виконання
зобов'язань за кредитним договором у
повному обсязі або частково,
поручитель зобов'язується виконати їх
у строк/термін, зазначений у письмовій
вимозі банку, шляхом перерахування
коштів на рахунок банку.

Статтею ст. 554 ЦК України передбачено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 як поручитель позичальника ТзОВ
«ВІВА», у якого виникла кредитна
заборгованість перед банком, не
виконав своїх зобов'язань згідно із
умовами договору поруки щодо повного
погашення цієї кредитної
заборгованості у визначений вимогою
банку строк, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову в даній справі.

Звертаючись до суду з апеляційною
скаргою, відповідач ОСОБА_3 свої доводи
щодо скасування оскаржуваного рішення
суду мотивував тим, що ним не була
отримана вимога банку від 28.08.2013 року
про повне погашення у визначений
банком строк (30 днів) кредитної
заборгованості, яка виникла у ТзОВ
«ВІВА», а тому підстави для стягнення з
нього, як поручителя згаданого
позичальника, вказаної заборгованості
відсутні.

Однак такі доводи колегія суддів
вважає безпідставними.

Відповідно до п. 2.8. договору поруки,
вимога банку вважається отриманою
поручителем, якщо банк надіслав її
поштою, кур'єром, телеграфом або
вручена особисто під розпис
поручителю/уповноваженій особі
поручителя за адресою поручителя,
вказаною у цьому договорі, або
повідомлену банку поручителем згідно з
п. 2.9. цього договору. Датою отримання
буде вважатися дата її особистого
вручення або дата поштового штемпеля
відділення зв'язку одержувача.

Як вбачається з матеріалів справи,
28.08.2013 року банком, як зазначалося вище,
була направлена відповідачу ОСОБА_3 за
зазначеною ним у договорі поруки
адресою: АДРЕСА_1, вимога про повне
погашення кредитної заборгованості, що
підтверджується описом вкладення у
цінний лист (а.с.82), а тому дана
обставина свідчить про те, що у
відповідності до п. 2.8. вказана вимога
банку вважається отриманою
поручителем.

Не приймаються до уваги також доводи
відповідача про те, що суд в порушення
вимог ст. 224 ЦПК України ухвалив заочне
рішення в даній справи без згоди
позивача, оскільки в матеріалах справи
міститься письмова заява представника
банку, зі змісту якої вбачається, що
останній не заперечує проти ухвалення
заочного рішення (а.с.154).

В своїх доводах апеляційної скарги, як
підставу для скасування ухваленого в
даній справі судового рішення,
відповідач зазначає те, що порука за
згаданим договором поруки від №09.11/10-П
від 29.11.2012 року припинилася, оскільки
банк у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК
України не пред'явив вимогу до
поручителя.

Відповідно до п. 4 договору №2 про
внесення змін до зазначеного договору
поруки (а.с. 79 зворот) строк дії цього
договору визначено до 13 грудня 2016 року,
у зв'язку з чим правила ч. 4 ст. 559 ЦК
України, передбачені для випадків, коли
строк дії договору поруки на
встановлений, не застосовується.

В розглядуваному випадку
застосовується положення цієї ж норми
про те, що порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки.

Оскільки розглядуваний позов
пред'явлено до закінчення строку дії
договору поруки, коли порука ще не
припинилась, суд обґрунтовано поклав
відповідальність за невиконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором на поручителя.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 23 липня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: