Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4918/14
Головуючий у 1-й інстанції: Смолка І.О.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової
Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Остащенко
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 06 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_7, служба у
справах дітей Кам'янсько-Дніпровської
районної адміністрації Запорізької
області, відділ Державної виконавчої
служби Кам'янсько-Дніпровського
районного управління юстиції
Запорізької області, про визнання
договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, звернулася до
суду вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що з
29.12.1990 року вона перебуває у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_5, мають
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. народження.

01 березня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
було укладено

договір позики, відповідно до умов
якого ОСОБА_6 надав у борг ОСОБА_5
грошові кошти в сумі 54 000 доларів США.
Того ж дня було укладено договір
поруки, відповідно до умов якого третя
особа по справі ОСОБА_7 в якості
поручителя поручився перед ОСОБА_6 за
виконання ОСОБА_5 обов'язку повернути
грошові кошти за договором позики.
Розмір забезпечення за договором
позики склала сума 1000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06.12.2013 року з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 стягнуто
заборгованість за договором позики в
сумі 533 770,00 грн.

ОСОБА_6 звернувся до виконавчої служби
з виконавчим листом з метою виконання
рішення суду. 14.03.2014р. державним
виконавцем відкрито виконавче
провадження.

14 березня 2014 року ВДВС
Кам'янсько-Дніпровського РУЮ
Запорізької області винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Під час проведення виконавчих дій був
накладений арешт на майно подружжя:
житловий будинок по АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області, в якому
зареєстровані та проживають ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_4

Про наявність боргових зобов'язань у
чоловіка позивач дізналась лише під
час проведення виконавчих дій.
Відповідач ОСОБА_5 отримання позики з
дружиною не узгоджував, а її наслідки
порушують права та законні інтереси
дружини та неповнолітнього сина.

Посилаючись на зазначені обставини, на
підставі ст.ст. 203, 215, 236, 316, 321, 355, 368, 369 ЦК
України, ст.ст. 60, 61, 63, 65 СК України,
позивач просила суд визнати недійсним
договір позики від 01.03.2013р., укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду,
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє
зазначене рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
спірний договір позики не стосується
розпорядження спільним сумісним
майном подружжя, отже, одержання згоди
другого з подружжя на його укладення не
потрібне.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що, встановивши дійсні
обставини справи, суд дав належну
оцінку зібраним доказам, правильно
застосував норми матеріального права,
не допустив порушень норм
процесуального права, які призвели б до
неправильного вирішення справи, та
ухвалив у справі законне і
обґрунтоване рішення, підстав для
скасування якого колегія суддів не
вбачає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_3 перебуває у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_5 з 29.12.1990р., вони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. народження (а.с. 6, 7).

01.03.2013р. між відповідачами ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 було укладено договір позики,
згідно умов якого позикодавець передав
у власність позичальнику грошові кошти
в сумі 54 000 доларів США, а останній
зобов'язався повернути ОСОБА_6 таку ж
суму грошових коштів (суму позики) (а.с.
8).

В той же день, 01.03.2013р. між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 було укладено договір поруки,
відповідно до якого останній
поручається перед кредитором за
виконання ОСОБА_5 обов'язку за
договором позики. У випадку порушення
боржником обов'язку за основним
договором поручитель відповідає перед
кредитором в обсязі 1 000,00 грн. (а.с. 9).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06.12.2013р. позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
договором позики було задоволено,
стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
заборгованість за договором позики та
пеню, яка передбачена умовами договору
позики, в загальному розмірі 533 770,00 грн.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат (а.с 10).

Виконавче провадження з виконання
виконавчого листа, який видано на
підставі вказаного рішення Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2013р.,
відкрито 14.03.2014р., що вбачається з копії
відповідної постанови заступника
начальника ВДВС
Кам'янсько-Дніпровського РУЮ
Запорізької області від 14.03.2014р. (а.с. 12).

Постановою заступника начальника ВДВС
Кам'янсько-Дніпровського РУЮ
Запорізької області про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 14.03.2014р. накладено
арешт на все майно ОСОБА_5, заборонено
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику лише в
межах суми боргу (а.с. 13-14).

Так, відповідно до ст. 627 ЦК України та
ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Стаття 203 ЦК України встановлює
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для вчинення правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
(ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Указані правові норми позивач зазначив
як правову підставу своїх позовних
вимог.

Однак ці правові норми регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є в спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються прав одного з подружжя на
укладення цивільно-правових угод щодо
набуття майна, зокрема, на отримання
позики, оскільки договір позики є
угодою про отримання у власність
грошових коштів або інших речей,
визначених родовими ознаками, і не
створює обов'язків для другого з
подружжя, а лише для ОСОБА_5, як сторони
договору, що слідує зі змісту ст. 1046 ЦК
України, яка регламентує правову
природу договору позики.

Крім того, колегія суддів вважає, що
оспорений договір позики не порушує
прав позивача, оскільки остання не є
його стороною та не має відповідних
зобов'язань перед позикодавцем. При
цьому, норми ч. 4 ст. 65 СК України про те,
що договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї, у даному випадку не
застосовується, оскільки ст. 65 СК
України в цілому врегульовує
правовідносини, що виникають з приводу
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема, на момент укладення
договорів, а не правовідносини щодо
майна, яке вперше набувається одним із
подружжя.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що у даному випадку
підстав для визнання недійсним
оспореного договору позики немає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки є
повторенням обставин, якими ОСОБА_3
обґрунтовувала свої позовні вимоги,
всебічна оцінка яким була дана судом
першої інстанції, і зводяться лише до
особистої незгоди з висновками суду
щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: