справа № 179/375/14-ц
провадження № 2/179/204/14
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 р.
Магдалинівський районний
суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

при секретарі - Кривошлик І.Ю.

за участю: представника позивача -
Литвиненко О.Л.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Магдалинівка Дніпропетровської
області цивільну справу за позовною
заявою Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості по кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» (далі
ПАТ КБ "Приватбанк" - позивач) звернувся
до Магдалинівського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 (далі відповідач), про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на те, що 02 березня 2007 року
між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем
укладений кредитний договір №
DNМ0SH00005372, згідно з яким остання
отримала кредит на суму 7000 гривень з
кінцевим терміном повернення 02 березня
2010 року зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 24,00 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Вказаним кредитним договором
передбачено порядок та умови погашення
кредиту, погашення заборгованості по
кредиту, сплата нарахованих за період
користування кредитом відсотків,
комісії за користування кредитом та
інших витрат. Позивач зобов'язання за
даним договором виконав у повному
обсязі, а саме: надав Відповідачу
кредит у розмірі, передбаченому
умовами Договору. Відповідач не
надавав своєчасно Банку грошові кошти
для погашення заборгованості за
Кредитом, відсотками, а також іншими
витратами відповідно до умов договору,
що має відображення у Розрахунку
заборгованості за договором № DNМ0SH00005372
від 02.03.2007 року. На даний час відповідач
продовжує ухилятись від виконання
зобов'язання і заборгованість за
Договором № DNМ0SH00005372 від 02.03.2007 року не
погашає, що є порушенням законних прав
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Також, кредитним
договором обумовлено, що договір діє з
моменту його укладення до повного
виконання зобов'язань сторонами, тобто
термін дії договору обумовлений
моментом повного виконання
зобов'язань.

Оскільки боржник ОСОБА_2 належним чином
не виконує свої зобов'язання по
кредитному договору, порушує взяті на
себе зобов'язання, позивач просить
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором, яка станом на 23
січня 2014 року становить 26 937 гривень 46
копійок, яка складається із:
заборгованість по кредиту - 259 гривень 19
копійок; заборгованість по відсоткам
за користування кредитом - 7048 гривень 25
копійок; заборгованість по комісії за
користування кредитом - 1771 гривня 25
копійок; пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором - 17
858 гривень 77 копійок, а також просить
стягнути судовий збір сплачений за
подачу позовної заяви на суму 269
гривень 37 копійок.

В судове засіданні представник
позивача ПАТ КБ «Приватбанк» -
Литвиненко О.Л., яка діє на підставі
доручення № 3374/О від 03 жовтня 2012 року
(а.с. 26) з'явилась, позовні вимоги
викладені в позовній заяві підтримала
в повному обсязі, просила їх
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
пояснив, що дійсно між нею та позивачем
було укладено кредитний договір від 02
березня 2007 року з кінцевим терміном
повернення 02 березня 2010 року. Позовні
вимоги вона визнає частково, оскільки
нею сплачувалась заборгованість за
кредитним договором, в той час як вона
працювала, не згідна з розрахунком
заборгованості наданого позивачем,
оскільки в ньому вказана занадто
велика сума, так як вона здійснювала
погашення заборгованості та при
проведені належного розрахунку з
належним чином повідомлення її про це
вона сплатить необхідну суму
заборгованості. Також, відповідач
пояснила, що з вересня 2008 року і в
подальшому до розгляді справи в суді,
позивач не звертався до неї з
письмовими вимогами про погашення
виниклою у неї перед ним
заборгованості за кредитним договором,
строк дії якого закінчився 02 березня 2010
року, тим самим позивач навмисно не
звертався до неї з вимогами про
погашення заборгованості так як бажав
стягнути з неї суму значно більшу, яка б
становила станом на 02 березня 2010 року
значно меншою.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та надані
сторонами докази, вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526, 530, 599 Цивільного
Кодексу України (далі ЦК України)
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним .

Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 02 березня 2007 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 10, 12, 13) та
відповідачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.
9), було укладено кредитний договір №
DNМ0SH00005372 про надання споживчого
кредиту (а.с. 6-8), а саме на розвиток
домашнього господарства, згідно з яким
остання отримала на строк 36 місяців
споживчий кредит на загальну суму 7000
гривень з кінцевим терміном повернення
02 березня 2010 року зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 2,00 %
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, що
передбачено п. 1.1 даного договору.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно
до ст. 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, що
відповідає положенням ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Як зазначено вище між сторонами
укладено кредитний договір № DNМ0SH00005372
від 02.03.2007 року, в якому визначені умови
за якими такий кредит надається
позичальнику, а саме кредитні кошти в
розмірі 7000 гривень строком на 36 місяців
з терміном повернення 02 березня 2010
року, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2,00 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом (п. 1.1 Договору), а також
відповідно до п. 5.1 Договору
передбачено, що договір діє з моменту
його укладення до повного виконання
зобов'язань сторонами, тобто термін дії
договору обумовлений моментом повного
виконання зобов'язань. Зазначений
договір підписаний сторонами.

Згідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

На обґрунтування своїх вимог, зокрема
щодо збільшення строку позовної
давності на всі вимоги за кредитним
договором до повного виконання
зобов'язання, застосування пені за
несвоєчасність виконання зобов'язання
за договором, позивач посилається на
п.5.1 Договору, який підписаний як
позивачем так і відповідачем.

При цьому суд зазначає, що відповідно
до ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками. У
цьому ж Законі чітко прописана
процедура укладання договору, в якій
йдеться й про питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
процентної ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.

Так у своєму рішення від 10.11.2011 №
15-рп/2011, Конституційний Суд України
зазначив, що регулювання договірних
цивільних відносин здійснюється як
самостійно їх сторонами, так і за
участю держави відповідно до положень
ЦК України. Одним із фундаментальних
принципів приватноправових відносин є
принцип свободи договору, закріплений
у п. 3 ст. 3 ЦК України. Разом з тим
зазначена свобода є обмеженою - межі
дії цього принципу визначаються
критеріями справедливості,
добросовісності, пропорційності,
розумності. Конституційний Суд України
вважає, що держава, встановлюючи
законами України засади створення і
функціонування грошового та
кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92
Конституції України), має підтримувати
на засадах пропорційності розумний
баланс між публічним інтересом
ефективного перерозподілу грошових
накопичень, комерційними інтересами
банків щодо отримання справедливого
прибутку від кредитування і
охоронюваними законом правами та
інтересами споживачів їх кредитних
послуг. Конституційний Суд України
виходить також з того, що держава
сприяє забезпеченню споживання
населенням якісних товарів (робіт,
послуг), зростанню добробуту громадян
та загального рівня довіри в
суспільстві. Разом з тим споживачу, як
правило, об'єктивно бракує знань,
необхідних для здійснення правильного
вибору товарів (робіт, послуг) із
запропонованих на ринку, а також для
оцінки договорів щодо їх придбання, які
нерідко мають вид формуляра або іншу
стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
Отже, для споживача існує ризик
помилково чи навіть унаслідок уведення
його в оману придбати не потрібні йому
кредитні послуги. Тому держава
забезпечує особливий захист більш
слабкого суб'єкта економічних
відносин, а також фактичну, а не
формальну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, шляхом
визначення особливостей договірних
правовідносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії принципу
свободи цивільного договору. Це
здійснюється через встановлення
особливого порядку укладення
цивільних договорів споживчого
кредиту, їх оспорювання, контролю за
змістом та розподілу відповідальності
між сторонами договору. Тим самим
держава одночасно убезпечує
добросовісного продавця товарів
(робіт, послуг) від можливих зловживань
з боку споживачів. Конституційний Суд
України бере до уваги також положення
актів міжнародного права. Так зокрема
за змістом Директиви 2008/48/ЄС
Європейського Парламенту та Ради від 23
квітня 2008 року про кредитні угоди для
споживачів важливим для забезпечення
довіри споживачів є пропонування
ринком достатнього ступеня їх захисту.
При цьому в зазначеній Директиві
відповідні права споживачів
регламентуються на доконтрактній
стадії, а також на стадії виконання
кредитної угоди.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Підпис відповідача, в кредитному
договорі, як доказ ознайомлення та
підтвердження свого бажання укласти
споживчий кредитний договір саме на
умовах, які надані позивачем та
долучені до матеріалів справи, з
урахуванням рішення Конституційного
Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 не є
беззаперечним доказом укладення
споживчого кредитного договору саме на
тих умовах, які надані позивачем та
долучені до матеріалів справи.

Таким чином, позивачем не доведено
обставин того, що відповідач ОСОБА_2 був
ознайомлений та згідний з умовами, що
викладені в кредитному договорі про
надання споживчого кредиту фізичним
особам, чим не виконав вимоги ст. 10 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Виходячи з положень п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» у
спорах щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
застосовуються й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

Статтями 256, 257, 258 ЦК України визначено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Спеціальна позовна давність
встановлюється в один рік зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання.

Так, кредитний договір укладено на
період з 02 березня 2007 року по 02 березня
2010 року, а відповідно до п. 5.1 діє з
моменту його укладення до повного
виконання зобов'язань сторонами,
кредитним договором від 02.03.2007 року
визначено кінцевий термін повернення
та сплати всіх плат не пізніше 02.03.2010
року, то з 03.03.2010 року почався перебіг
строку позовної давності за цим
договором, оскільки саме з цієї дати у
позивача - кредитодавця виникло право
вимоги за кредитними зобов'язаннями до
відповідача, при цьому суд також
зазначає, що згідно матеріалів справи
відповідач не повідомлявся належним
чином у письмовій формі про виниклу
заборгованість та необхідність її
сплати для врегулювання спору в
позасудовому врегулюванню.

Суд зазначає, що перебіг позовної
давності починається зі спливом
визначеного строку виконання
зобов'язання та пов'язується з терміном
дії договору.

Таким чином, враховуючи встановлений
договором кінцевий термін повернення
та сплати всіх плат, строк на який
укладено договір, момент виникнення у
позивача права вимоги до відповідача
про повернення заборгованості за
кредитним договором, тобто 02 березня 2010
року, а також дату звернення до суду -
згідно позовної заяви, вона датована 23
січня 2014 року, до суду згідно вхідної
суду надійшла 19 лютого 2014 року, та не
можливістю точного визначення згідно
поштового конверту (а.с. 14) дати її
відправлення по пошті, строки давності
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитом
минув, поважні причини для поновлення
позивачу строку для звернення до суду
відсутні та позивач не звертався з
вимоги про його поновлення, а отже в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. ст.ст. 257, 261, 526, 530, 1054 ЦК України,
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 88, 208-210,
212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Головуючий
суддя Новік Д.І.