Справа № 442/2812/14
Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків
Провадження № 22-ц/783/5531/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

представників
ПАТ «УкрСиббанк» - Ільків С.М., Репака
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 05 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 05 червня 2014
року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2
про визнання правочину удаваним,
вчиненого з метою приховання іншого
правочину, визнання права власності на
транспортний засіб та зняття арешту з
майна.

Визнано односторонній правочин, яким є
розписка, видана 07 липня 2012 року ОСОБА_2
ОСОБА_6, щодо отримання коштів в сумі 50000
грн. за транспортні засоби: сідлового
тягача марки МАЗ 54323032, реєстраційний
номер НОМЕР_1, рік випуску 1991 та
н/причіпа бортового марки МАЗ 93866,
реєстраційний номер НОМЕР_2, рік
випуску 1993 - удаваним правочином,
вчиненим з метою приховання іншого
правочину, договору купівлі-продажу
транспортних засобів: сідлового тягача
марки МАЗ 54323032, реєстраційний номер
НОМЕР_1, рік випуску 1991 та н/причіпа
бортового марки МАЗ 93866, реєстраційний
номер НОМЕР_2, рік випуску 1993.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
транспортні засоби:

- сідловий тягач марки МАЗ 54323032,
синій, № дв. 992069, № шас. НОМЕР_3 ДНЗ -
реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво
про реєстрацію НОМЕР_4 від 19.05.2009 року,
рік випуску 1991;

- н/причіп бортовий марки МАЗ 93866, №
шас. НОМЕР_5, зелений, реєстраційний
номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_6 від 27.11.2007 року, рік випуск 1993.

Скасовано постанову про розшук майна
боржника від 07 серпня 2013 року та
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 16.01.2013 року за № 36033815, №
36033210 в частині оголошення розшуку та
накладення арешту, заборони відчуження
транспортних засобів:

- сідловий тягач марки МАЗ 54323032,
синій, № дв. 992069, № шас. НОМЕР_7, ДНЗ -
реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво
про реєстрацію НОМЕР_4 від 19.05.2009 року,
рік випуску 1991;

- н/причіп бортовий марки МАЗ 93866, №
шас. НОМЕР_8 зелений, реєстраційний
номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_6 від 27.11.2007 року, рік випуску 1993.

Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 зняти з
обліку транспортні засоби та укласти
відповідний договір купівлі - продажу з
ОСОБА_6.

Рішення суду оскаржило Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк».

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є необгрунтованим,
порушує права та законні інтереси АТ
«УкрСиббанк», ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, з неповним дослідженням всіх
обставин справи. Вказує на те, що суд
першої інстанції не залучив до
розгляду справи ПАТ «УкрСиббанк» та
ВДВС Дрогобицького МРУЮ Львівської
області, хоча вирішив питання про їх
права. Звертає увагу суду на те, що
постановою державного виконавця
Дрогобицького ВДВС МРУЮ Львівської
області від 16.05.2012 року накладено арешт
на все майно, що належить боржнику ТзОВ
«Краб», а відтак на момент вчинення
розписки (07.07.2012 року) ТзОВ «Краб» не мав
права розпоряджатися належним йому
майном, в тому числі і транспортними
засобами. Крім того зазначає, що
розписка, яка була предметом
дослідження суду, укладалася між двома
юридичними особами, а саме між ТзОВ
«Краб» та МПП «Беркут» , від імені яких
діяли їх керівника - сторони по справі,
а тому дана справа не належить до
юрисдикції загальних судів, а повинна
була розглядатись Господарським судом
Львівської області. Вважає, що розписка
не є правовим оформленням переходу
права власності на транспортні засоби,
оскільки такий договір купівлі -
продажу повинен бути не лише укладений
у письмовій формі, але й підлягає
державній реєстрації, а тому позивач не
набув права власності на спірні
транспорті засоби. Також зазначає, що
позивачем обрано невірний спосіб
захисту порушеного права.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Районним судом встановлено, що між
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 07.07.2012 року було
укладено розписку, відповідно до якої
директор ТзОВ «Краб» ОСОБА_2 отримав
кошти в сумі 50000 грн. від директора МПП «
Беркут» ОСОБА_6 за транспортні засоби:
сідловий тягач МАЗ 54323032, держ.№ НОМЕР_1,
рік випуску 1991 та н/причіп бортовий МАЗ
93866 держ. НОМЕР_2, рік випуску 1993.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно роз'яснень, викладених у п.25
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30.03.2012 року №5, за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Проте, районний суд, задовольняючи
позов та визнаючи удаваним правочин
від 07.07.2012 року, не встановив та не
вказав у рішенні, як правова природа
даного удаваного правочину, а виходив
лише із того, що сторони насправді
вчинили договір купівлі - продажу
транспортних засобів.

Однак, при цьому суд не дав жодної
оцінки частині даної розписки, а саме
тому, що директор ТзОВ «Краб» ОСОБА_2
вказує, що вказані транспортні засоби
він фактично продав ОСОБА_6

Наведене свідчить про те, що зазначена
розписка не є удаваним правочином.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд
неправильно застосував спосіб захисту
права (визнання права власності на
підставі ст.392 ЦК України) та визнав за
позивачем право власності на спірні
транспортні засоби.

Статтею 392 ЦК України визначено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Однак, установивши, що позивач ОСОБА_6
не є власником сідлового тягача МАЗ
54323032, держ.№ НОМЕР_1, рік випуску 1991 та
н/причіпа бортового, районний суд
задовольнив його позов та визнав за
ним право власності на ці транспортні
засоби в межах заявлених вимог на
підставі ст.392 ЦК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції порушено норми
матеріального права, а саме ст. 392 ЦК
України, що відповідно до ст. 309 ЦПК
України є однією з підстав для
скасування судового рішення.

Крім того, на думку судової колегії,
підставними є доводи апелянта про те,
що судом вирішено питання про права та
обов'язки осіб, які не були залучені до
участі у справі, зокрема, ПАТ
«УкрСиббанк» та ВДВС Дрогобицького
МРУЮ Львівської області.

Так, відділом державної виконавчої
служби Дрогобицького міськрайонного
управління юстиції на виконання наказу
Господарського суду Львівської
області № 2215 від 18.01.2012 року відкрито
виконавче провадження про стягнення з
ТзОВ «Краб» на користь ПАТ
«УкрСиббанк» грошових коштів та
накладено арешт на все майно боржника.

Відповідно до постанови про розшук
майна боржника заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Дрогобицького міськрайонного
управління юстиції Кушнір С.Т. від
07.08.2013 року при примусовому виконанні
вищезазначеного наказу Господарського
суду Львівської області № 2215 від 18.01.2012
року було оголошено розшук майна
боржника, а саме транспортних засобів,
в тому числі сідлового тягача МАЗ 54323032,
держ.№ НОМЕР_1, рік випуску 1991 та
н/причіпу бортового МАЗ 93866 держ.
НОМЕР_2, рік випуску 1993.

Районний суд задовольнив позов та
скасував постанову про розшук майна
боржника від 07 серпня 2013 року та
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 16.01.2013 року за № 36033815, №
36033210 в частині оголошення розшуку та
накладення арешту, заборони відчуження
спірних транспортних засобів.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожен при вирішенні
питання щодо його цивільних прав і
обов'язків має право на справедливий і
відкритий розгляд упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у
цій Конвенції, порушуються, має право
на ефективний засіб правового захисту
у відповідному національному органі,
навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається
ст.55 Конституції України, ст.3 ЦПК
України, ст.6 Кодексу адміністративного
судочинства.

Згідно ст.30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач. Позивачами і відповідачами
можуть бути фізичні і юридичні особи, а
також держава.

Згідно з положеннями цивільного
процесуального законодавства
відповідач - це особа, яка має
безпосередній зв'язок зі спірними
матеріальними правовідносинами та, на
думку позивача, порушила, не визнала
або оспорила його права, свободи чи
інтереси і тому притягується до участі
у цивільній справі для відповіді за
пред'явленими вимогами.

Суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача(ч.1ст.33
ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства та за змістом
ч.1 ст.33 ЦПК України залучення судом до
участі у справі особи як
співвідповідача можливе лише як
результат вирішення судом клопотання
позивача про заміну первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом.

Однак, районний суд не роз'яснив
позивачу його право відповідно до
вимог ст. 33 ЦПК України притягнути до
участі у справі ПАТ «УкрСиббанк» та
ВДВС Дрогобицького МРУЮ Львівської
області, хоча вирішив питання про їх
права та обовязки.

Згідно роз'яснень, даних у п.13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18.12.2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», суд не має права
вирішувати питання про права та
обов'язки осіб, не залучених до участі у
справі, оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду (пункт 4 частини першої статті 311,
пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК).

Оскільки згідно діючого законодавства
на стадії апеляційного розгляду суд
позбавлений можливості змінювати
процесуальне положення учасників
процесу або залучати до участі у справі
інших учасників процесу, то
оскаржуване рішення з усіх підстав, які
зазначені вище, слід скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 05 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання
правочину удаваним, вчиненим з метою
приховання іншого правочину, визнання
права власності на транспортні засоби
та зняття арешту з майна.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: