АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-ій інстанції -
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах
дітей Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації про
розірвання шлюбу, визначення місця
проживання малолітньої дитини та
стягнення аліментів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Солом'янського
районного суду м.Києва від 24 вересня 2014
року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду
м.Києва від 24.09.2014 року позов ОСОБА_2
задоволено. Шлюб, зареєстрований 07.07.2010
року у Центральному відділі реєстрації
шлюбів м. Києва з державним Центром
розвитку сім'ї (актовий запис №1366) між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Після
розірвання шлюбу відновлено ОСОБА_2 її
дошлюбне прізвище «ОСОБА_2». Визначено
місце проживання малолітнього сина
сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із
матір'ю ОСОБА_2 до досягнення ОСОБА_4
чотирнадцятирічного віку, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_3 року включно. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
твердій грошовій сумі в розмірі 1032,00
грн. щомісяця, з урахуванням
індексації, починаючи з січня 2014 року і
до досягнення дитиною повноліття,
тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року включно.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, в
частині розміру стягнутих судом
аліментів, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду, в
цій частині, змінити стягнувши з нього
на користь ОСОБА_2 аліменти на
утримання сина ОСОБА_4 в твердій
грошовій сумі в розмірі 516 грн.
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття. Посилається на
незаконність ухваленого судом рішення,
в цій частині, неповне та не всебічне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, неналежну оцінку наявних в
матеріалах справи доказів,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Апелянт зазначає, що судом було
встановлено, що він офіційно не
працевлаштований, не має постійного
джерела доходу, але задовольняючи
позовні вимоги, в частині стягнення
аліментів на утримання дитини в
заявленому позивачкою розмірі, суд
першоїінстанції виходив з того, що він
фізично здоровий та має можливість
працювати та сплачувати аліменти на
утримання своєї дитини.Суд першої
інстанції взагалі не досліджував
обставин можливості сплати ним
аліментів у заявленому позивачкою
розмірі, не враховував можливості
працевлаштування за місцем
проживання, а встановивши факт
відсутності у нього роботи та
постійного джерела доходу, вимог п.1, 2, 4
ч.1 ст.182 СК України не застосував,
ухваливши незаконне рішення.

Крім того, оскільки аліменти на
утримання дитини стягнуто з нього
починаючи з 02.01.2014р., у випадку
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, Державною виконавчою
службою йому буде нараховано борг зі
сплати аліментів близько 11000 гривень,
який він, сплачуючи щомісячні платежі,
не матиме змоги погасити, що в
подальшому стане підставою для
порушення проти нього кримінальної
справи за ст.164 КК України. Виходячи з
вищезазначеного, апелянт вважає, що
законним та справедливим було б
визначення судом першої інстанції
розміру аліментів, які підлягають
стягненню з нього на користь позивачки
у розмірі 516 грн. на місяць.

Позивачка ОСОБА_2, відповідач
ОСОБА_3, представник Служби у справах
дітей Солом'янської РДА у м. Києві в
судове засідання не з'явились, про час
та місце судового засідання
повідомлялись. Від представника
позивача ОСОБА_5 надійшла заява про
розгляд справи за відсутності його та
позивачки ОСОБА_2 Відповідач
повідомлявся судом апеляційної
інстанції про час та місце судового
розгляду за адресою його проживання,
яку він зазначив у своїй апеляційній
скарзі, але судову повістку він не
отримав, лист повернувся на адресу суду
за закінченням терміну його
зберігання. Колегія суддів зазначену
обставину розцінила як зловживання
відповідачем своїми правами, оскільки
відповідач не отримує судової
повістки. Крім того, подавши апеляційну
скаргу на рішення суду, він не
інтересується її рухом, не цікавиться
датою призначення справи до розгляду,
оскільки тривалий час не отримує
судової повістки.

За таких обставин, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи та розглянула справу
за їх відсутності, у відповідності до
вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
сторони по справі мають спільну дитину
- сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 02.12.2011 року НОМЕР_1,
актовий запис №3536.

Відповідач, на час розгляду справи
судом першої інстанції не був офіційно
працевлаштованим, не мав постійного
джерела доходу.

Статтею 180 СК України визначено, що
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Водночас, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 181 СК
України, способи виконання батьками
обов'язку утримувати дитину
визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини
той із них, хто проживає окремо від
дитини, може брати участь у її
утриманні в грошовій і (або)
натуральній формі.

Згідно принципу 6 Декларації прав
дитини, прийнятій Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року
проголошено, що дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона має,
коли це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові та
матеріальної забезпеченості;

МалолітнійОСОБА_4 проживає з матір'ю та
знаходиться на її повному утриманні.

Відповідач матеріальну допомогу в
грошовій чи натуральній формі на
утримання дитини не надає.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 141 СК України, мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини,
прийнятої 44-ю сесією Генеральної
Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або
інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, враховуючи, що відповідач
не надає матеріальної допомоги на
утримання сина, всі витрати несе
позивачка, а відповідно до вимог закону
сторони нарівні зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття та
створювати для неї необхідні
передумови для розвитку і забезпечення
організації її життя, суд законно та
обґрунтовано стягнув з нього аліменти
на утримання сина.

При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за
рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч. 1 ст. 184 СК України,
якщо платник аліментів має
нерегулярний, мінливий дохід, частину
доходу одержує в натурі, а також за
наявності інших обставин, що мають
істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити
розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: 1) стан здоров'я та
матеріальне становище дитини; 2) стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; 3) наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; 4) інші обставини,
що мають істотне значення.

Згідно ст. 191 СК України аліменти на
дитину присуджуються за рішенням суду
від дня пред'явлення позову, за таких
обставин суд законно та обґрунтовано
стягнув з відповідача з дати звернення
позивачки до суду з даним позовом. І та
обставина, що у нього може бути
заборгованість по сплаті аліментів, не
є підставою для зменшення розміру
стягнутих аліментів, оскільки
відповідач зобов'язаний регулярно
матеріально утримувати свою
неповнолітню дитину (без рішення суду
про це), чого не робить відповідач.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи положення, зокрема, ч. 4 ст.
182, ст. 191 СК України, а також те, що
відповідач є фізично здоровою та
працездатною особою, він має
можливість та зобов'язаний сплачувати
аліменти на утримання сина, інших
неповнолітніх дітей він на утриманні
не має. Колегія суддів вважає, що суд
справедливо визначив розмір аліментів
на утримання малолітнього ОСОБА_4 - 1032,00
грн., що відповідає прожитковому
мінімуму для дитини віком до 6 років
встановленому Законом України «Про
державний бюджет на 2014 рік», починаючи
з 02.01.2014 року і до досягнення ОСОБА_4
повноліття. Оскільки мати утримує сина
за власні кошти, то коштів матері
дитини та аліментів у розмірі 1032, 00 грн.
може вистачати на утримання дитини.
Колегія суддів не вбачає підстав для
зменшення даної суми до 516 грн.,
оскільки цих коштів буде явно не
вистачати на утримання дитини.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, в частині розміру
стягнутих з нього аліментів, неповне
та не всебічне з'ясування обставин, що
мають значення для цього питання, на
думку суду є необґрунтованими, а
обставини, на які він посилається -
недоведеними та не підтверджені
належними та допустимими доказами по
справі, оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

В іншій частині рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 24 вересня
2014 року не оскаржується і його
законність судом апеляційної
інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 24 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: