Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2918/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Мельнику
З.П.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя та ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 19 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя про скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом до
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя (далі КЕВ м Запоріжжя) про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

В обґрунтування позову зазначала,
що з 01 січня 2010 року по 09 квітня 2013 року
вона працювала на посаді начальника
фінансово-економічного відділення -
головного бухгалтера КЕВ м. Запоріжжя.
За час роботи у неї з начальником КЕВ м
Запоріжжя склалися неприязнені
відносини та ним було запропоновано
написати їй заяву про звільнення. 29
березня 2013 року нею була подана заява
про звільнення на підставі ст. 36 КЗпП
України та досягнута згода про
звільнення з 05 квітня 2013 року, про що
виданий наказ № 49 від 03 квітня 2013 року.
Однак наказом № 50 від 04 квітня 2013 року
наказ № 49 від 03 квітня 2013 року
скасований та наказом № 53 від 09 квітня
2013 року вона звільнена із найманої
посади за п.1 ст. 36 КЗпП України з 09
квітня 2013 року. Своє звільнення згідно
цього наказу начальника КЕВ м.
Запоріжжя вважає безпідставним та
незаконним, оскільки ні заяви, ні згоди
на звільнення з 09 квітня 2013 року вона не
надавала.

Посилаючись на вказані
обставини, позивач просила суд
скасувати наказ №53 від 09 квітня 2013 року
як такий, що не відповідає порядку та
підставам звільнення; поновити її на
посаді, з якої вона була звільнена у
незаконний спосіб; стягнути з
відповідача на її користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу та
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
в сумі 27840,83 грн.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 19 травня 2014 року
позов задоволено.

Скасовано наказ начальника
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя №53 від 09 квітня 2013 року як
такий, що не відповідає порядку та
підставам звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП
України та наказу Міністерства
фінансів України №214 від 21.02.2011 року
«Про затвердження порядку погодження
призначення на посаду та звільнення з
посади головного бухгалтера бюджетної
установи».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді
начальника фінансово-економічного
відділення - головного бухгалтера
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя.

Стягнуто з
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя на користь ОСОБА_4 за час
вимушеного прогулу середній заробіток
у сумі 27840,83 грн. за вирахуванням
податку на прибуток і інших
обов'язкових платежів і судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду,
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Запоріжжя та ОСОБА_3 подали апеляційні
скарги, в яких посилаючись на те, що
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, висновки суду не
відповідають обставинам справи і
наданим доказам, рішення ухвалено з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, оскільки
твердження позивачки про порушення
порядку її звільнення не відповідають
обставинам справи. Просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга КЕВ м
Запоріжжя та ОСОБА_3 підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої
інстанції виходив з того, що незважаючи
на те, що позивачем надана заява про
звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України,
начальником КЕВ м Запоріжжя ОСОБА_3
порушений порядок звільнення з посади
головного бухгалтера, оскільки
своєчасно, як визначено п.13 наказу
Міністра фінансів України № 214 від
21.02.2011 року він не звернувся до
Державної казначейської служби та до
Південно-Східного територіального
квартирно-експлуатаційного управління
м. Одеса з поданням на погодження
звільнення з посади ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу, та
закон, що їх регулює.

Вирішуючи спір, суд дійшов правильної
думки, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з
порушенням трудового законодавства.
Судом прийнято до уваги, що звільнення
з посади головного бухгалтера має
відбуватися з дотриманням вимог, які
містяться в наказі Міністра фінансів
України № 214 від 21.02.2011 року «Про
затвердження Порядку погодження
призначення на посаду та звільнення з
посади головного бухгалтера бюджетної
установи».

Суд врахував, що 29 березня 2013 року
сторони дійшли згоди про звільнення
головного бухгалтера КЕВ м. Запоріжжя
ОСОБА_4 за п.1 ст. 36 КЗпП України з 05
квітня 2013 року, про що свідчить заява
ОСОБА_4 з резолюцією керівника (а.с.45).

В порушення п.13 наказу Міністра
фінансів України № 214 від 21.02.2011 року
«Про затвердження Порядку погодження
призначення на посаду та звільнення з
посади головного бухгалтера бюджетної
установи» начальник КЕВ м Запоріжжя
подання щодо погодження звільнення з
посади ОСОБА_4 на наступний день після
виникнення підстав для звільнення з
посади, до відповідного органу
Державної казначейської служби не
надіслав. Таке погодження ним
направлено лише 05 квітня 2013 року, тобто
в день погоджений сторонами, як день
звільнення та до якого роботодавець
мав виконати вимоги вищевказаного
нормативного акту щодо особливостей
звільнення головного бухгалтера
(а.с.25).

Крім того, враховуючи, що КЕВ м
Запоріжжя є організацією, що
підпорядкована Південно-Східному
територіальному
квартирно-експлуатаційному управлінню
м. Одеса, звільнення головного
бухгалтера здійснюється з урахуванням
вимог Типового положення про
бухгалтерську службу після погодження
керівником та головного бухгалтера
бюджетної установи, якій
підпорядкована бюджетна установа у
разі, коли така установа є
розпорядником нижчого рівня коштів
державного бюджету (п.9 постанови
Кабінету Міністрів України № 59 від
26.01.2011 року).

Таке погодження від Південно-Східного
територіального
квартирно-експлуатаційного управління
м. Одеса надійшло 08 квітня 2013 року (а.с.
26-27).

Враховуючи, що сторони дійшли згоди на
звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України з 05
квітня 2013 року, висновок суду першої
інстанції щодо відсутності згоди
позивача на звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП
України з 09 квітня 2013 року є правильним
та обґрунтованим та узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, що викладені в постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» № 9 від 06.11.1992 року.

Щодо апеляційної скарги КЕВ м.
Запоріжжя, то вона не містить будь-яких
доводів, які є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на
умови дотримання порядку звільнення
головного бухгалтера не спростовують
висновки рішення суду.

Доводи та обставини на які посилається
апелянт ОСОБА_3 були предметом
дослідження суду першої інстанції,
зокрема щодо погодження дати
звільнення між сторонами, щодо
поновлення строку подачі позову до
суду, щодо отримання погодження від
Державної казначейської служби та
Південно-Східного територіального
квартирно-експлуатаційного управління
м. Одеси, а тому додаткового правового
аналізу не потребують. При їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права. Доводи, наведені
в апеляційній скарзі, фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди апелянта з висновком суду
першої інстанції з їх оцінкою.

Щодо доводів відносно завищення суми
розрахунку за час вимушеного прогулу,
то судова колегія зазначає наступне.

Суд першої інстанції, стягуючи на
користь позивача суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
керувався ст. 235 КЗпП України, ст. 27
Закону України «Про оплату праці»,
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи із
середньоденної заробітної плати
позивача - 175,49 грн. В той час з
матеріалів справи вбачається, що
відповідно довідки КЕВ м. Запоріжжя
середньоденна заробітна плата ОСОБА_4
становить 209,22 грн. (а.с. 17). Доводи
апеляційної скарги, що суд не мав
робити розрахунок середнього
заробітку, який стягнув на користь
позивача за час вимушеного прогулу, не
мають належного обґрунтування та не
підтверджені жодними доказами,
розрахунок, який апелянт вважав би
належним, також не наданий.

Такі доводи апеляційної скарги
суперечать ст. 61 ЦПК України, якою
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. 235 КЗпП України,
відповідно якої при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік, якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 19 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: