АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 411/2-1826/11 22-ц/774/1266/К/14
Справа № 411/2-1826/11
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1266/К/13
суддя Бардін О.С.
Суддя-доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі :

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі: Батуринській В.Б.,

за участі: представника апелянта
ОСОБА_2, представника відповідача
Довгинцівської районної в місті ради -
Таборовець Наталії Василівни,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника апелянта ОСОБА_5 - ОСОБА_2
на рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2011
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, виконавчого комітету
Довгинцівської районної в місті ради
про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7, Виконавчого
комітету Довгинцівської районної в
місті ради про визнання права
власності на квартиру за набувальною
давністю. Уточнивши позовні вимог
просила визнати за нею право власності
на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що у 1996 році за
проханням відповідача ОСОБА_7, вона
заселилась до квартири АДРЕСА_1. У
листопаді 1997 року ОСОБА_7 знялася з
реєстрації та покинула квартиру,
виїхавши до Ізраїлю, де й залишилась
жити.

Весь цей час родина позивача проживала
за вищевказаною адресою, оплачувала
комунальні платежі, робила ремонт
житла, користувалися комунальними
послугами, їх син постійно відвідував
дитячий садок за місцем проживання,
також перебував на обліку у дитячій
лікарні з народження.

Рішенням Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу від 27
грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено. Визнане за ОСОБА_6 в порядку
набувальної давності право власності
на квартиру № 31 загальною площею 31,4 м2,
житловою - 17,7 м2 в будинку АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі представник
апелянта посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, не відповідність
висновків суду обставинам справи,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.
Вважає, що ухвалюючи оскаржуване
рішення суд першої інстанції не
прийняв до уваги вимоги ст. 321,317 ЦК
України, у відповідності до яких право
власності є непорушеним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Представник
апелянта зазначив, що ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя нею було
складено заповіт на ім'я апелянта
ОСОБА_5, яким вона заповідала останній
вказану квартиру. Вважає, що суд дійшов
невірного висновку щодо титульності
позивача, а саме чи відомий позивачу
власник квартири, чи має спірне майно
власника, на якій правовій підставі
позивач користувався спірним майном та
чи позивач володів спірним майном з
волі власника. Вважає, що суд невірно
застосував до спірних правовідносин
положення ст. 344 ЦК України, оскільки
володіння майном протягом тривалого
часу здійснювалось на підставі
договірних зобов'язань, зокрема
безоплатного користування. Також
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначив,
що судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_7 виїхала на
постійне місце проживання до Ізраїлю,
проте судом не було здійснено
звернення суду України із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави щодо вручення документів і
таким чином позбавив відповідачку
права на захист, справедливий і
публічний суд.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції керувався ст.344
Цивільного кодексу України та виходив
з доведеності позовних вимог, зокрема
того факту, що позивачка добросовісно
заволоділа чужим майном, а саме
квартирою АДРЕСА_1, та продовжує
відкрито, безперервно володіти цією
квартирою протягом більш, ніж десять
років, а тому позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
13 листопада 1992 року належить
однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.8,9,21).
За вищевказаною адресою були
зареєстровані ОСОБА_7 та її
співмешканець ОСОБА_9, який доводиться
рідним дідом позивачу (а.с.30,36). У 1996 році
відповідач ОСОБА_7 запросила ОСОБА_6
проживати разом з нею у вищевказаній
квартирі. 14 листопада 1997 року
відповідач знялася з реєстрації та
виїхала на постійне місце мешкання до
Ізраїлю (а.с.10,30,36). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9
помер та був знятий з реєстрації за
вищевказаною адресою (а.с.35). З
листопада 1997 року ОСОБА_7 у квартири
АДРЕСА_1 не зареєстрована, не мешкає,
фактично не користується, не дбає за
нею. Зі сторони відповідача з 1997 року не
надходило жодних вимог, претензій щодо
відповідної квартири, що вказує на
відсутність жодного інтересу до неї зі
сторони відповідача протягом вже більш
ніж 14 років.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
визначені у главі 24 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК), зокрема із
правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Таким чином, в розумінні вказаної
статті ЦК України, задоволення судом
вимог про визнання за володільцем
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю можливе лише за
наявності необхідних умов:
добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
тривалості та безтитульності
володіння.

Доводи апеляційної скарги щодо
невірного застосування судом вимог ст.
344 ЦК України заслуговують на увагу
колегії суддів, оскільки у
відповідності до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовиввся від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено. Таким чином приймаючи до
уваги, що позивачеві та суду достовірно
відомо про власника майна, а в
матеріалах справи відсутні докази щодо
відмови власника від права власності
від нерухомого майна, суд дійшов
хибного висновку щодо правових підстав
для задоволення позову про визнання
права власності за набувальною
давністю.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом вимог процесуального
права заслуговують на уваги колегії
суддів з огляду на таке.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_7 виїхала на
постійне місце проживання до Ізраїлю.
Проте, в порушення судом вимог ст. 415 ЦПК
України судом не було здійснено
звернення із судовим дорученням про
надання правової допомоги до
іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави щодо вручення документів і
таким чином позбавив відповідачку
права на захист, справедливий і
публічний суд.

У відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням вимог
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог, а апеляційна скарга
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
апелянта ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2011
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, виконавчого комітету
Довгинцівської районної в місті ради
про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: