Справа № 206/5643/14-ц
Провадження № 2/206/1339/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді:
Маштак К.С.

при секретарі:
Віткалові А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2
про визнання права власності на гараж
та 1/12 частини квартири, -

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2014 року до Самарського
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся ОСОБА_1 з позовом до
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2
про визнання право власності на гараж
та 1/12 частини квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що квартира, яка
знаходиться по АДРЕСА_1 належить на
праві приватної спільної власності
ОСОБА_3 та членам його сімї ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 09.10.2007 року ОСОБА_3 склав
заповіт у якому розпорядився, що все
належне майна на випадок смерті
заповів ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3
помер. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4
Рішенням суду визнано за ОСОБА_1 у
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_4 право власності на 1/12 частину
квартири та батька ОСОБА_3 право
власності на 4/12 частини квартири
АДРЕСА_1, що складає 5/12 частин. Також,
спадкоємець майна ОСОБА_4 є її дочка
ОСОБА_2, частина якої складається з 1/12
частини квартири по АДРЕСА_1. 29.08.2008 року
ОСОБА_2 продала свою 1/12 частину
квартири належній їй по спадщині за
10000,00 дол. США ОСОБА_1 про що написала
розписку та надала довіреність. Крім
цього в будинку АДРЕСА_1 під літерою (Л)
значиться самочинно побудований гараж,
який був збудований позивачем. Позивач
просить визнати за ним право власності
на 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 та
визнати право власності на самочинно
збудований гараж.

В судовому засіданні представник
позивача та позивач позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала та
заперечувала проти його задоволення.

Суд, вислухавши доводи та пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, вважає, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с. 7).

З розписки від 29.08.2008 року вбачається,
що ОСОБА_2 отримала від свого брата
ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 10000
дол. США за належну їй 1/12 частини
будинку, що розташований по АДРЕСА_1
(а.с. 8).

Довіреністю від 29.08.2008 року ОСОБА_2
уповноважила ОСОБА_5 вести діло по
оформленню спадкових прав на майно
після смерті ОСОБА_4, а після чого
подарувати ОСОБА_1 частину квартири
(а.с. 26).

Відповідно до технічного паспорту на
гараж вбачається, що вищезазначений
гараж значиться під літерою «Л» та
розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

З технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1 зазначено, що станом на 12.06.2009
року власниками вищезазначеної
квартири у відповідності до часток є
ОСОБА_5 1/4 частини, ОСОБА_4 1/12 частини,
ОСОБА_1 8/12 частини квартири (а.с. 13-15).

Згідно звіту про оцінку квартири від
08.08.2014 року вбачається, що оціночна
ринкова вартість квартири без
урахування ПДВ станом на 08.08.2014 року
складає 554900,00 грн. Оціночна ринкова
вартість 1/12 частини квартири складає
46200,00 грн. (а.с. 16-19).

Відповідно до рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 лютого 2009 року та роз'яснення ухвалою
суду від 29 січня 2010 року, визнано, що
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 04 вересня 1998 року квартира по
АДРЕСА_1 належала по ? частині кожному.
Визнано за ОСОБА_1 у порядку
спадкування після смерті ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 право власності на 5/12 частин
квартири по АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).

29 жовтня 2009 року рішенням реєстратора
КП «ДМБТІ» ДОР було відмовлено ОСОБА_1 в
реєстрації на спірну квартиру (а.с. 22-23).

23.04.2010 року листом КП «ДМБТІ» ДОР
відмовлено в реєстрації самочинно
збудованого гаражу та роз'яснено право
на звернення до суду (а.с. 24-25).

За заповітом від 09 жовтня 2007 року
посвідченим державним нотаріусом
Восьмої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 ОСОБА_3
заповів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 усе
належне заповідачу майно (а.с. 27).

Свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 29 жовтня 2010 року на
підставі 1261 ЦК України підтверджено, що
спадкоємцем майна 1/12 частини квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, є її дочка - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 28).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксовано в одному або кількох
документах, листах, телеграмах, якщо
він підписаний його стороною.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
недодержання сторонами або стороною в
момент вчинення правочину вимог,
встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
як правило, має наслідком визнання
правочину недійсним. Зміст правочину
становлять права та обов'язки, про
набуття, зміну або припинення яких
учасники правочину домовилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України у
випадку, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право
власності набувається на підставах не
заборонених законом, зокрема з
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, в разі якщо інше
прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України
передбачено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України №20 від 6
листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та
640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Крім цього, суд звертає увагу, що ОСОБА_2
отримала гроші згідно розписки за 1/12
частину спірної квартири, яка на час
написання розписки їй не належала.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва. Якщо законом передбачено
прийняття майна до експлуатації, то
право власності виникає з моменту
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності підлягає державній
реєстрації, то право власності виникає
з моменту державної реєстрації.

В силу ч. 1 ст. 376 ЦК України жилий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважається самовільним
будівництвом, якщо вони побудовані або
будуються на земельній ділянці, яка не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу або належним чином
затвердженого проекту, або з суттєвими
порушеннями будівельних норм і правил.

У відповідності з ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво не набуває права
власності на нього. Право власності на
самовільно побудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнано за
особою, яка здійснила самовільне
будівництво на земельній ділянці, яка
не була йому відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
побудоване нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», право
власності на нерухоме майно підлягає
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації, відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 6.1. «Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно»
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна провадиться з видачею
свідоцтва про право власності органами
місцевого самоврядування, фізичним
особам та юридичним особам на
новозбудовані, перебудовані або
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна за наявності акта про право
власності на землю або рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети за наявності акта комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію. Позивач до
Дніпропетровської міської ради з
прохання оформити право власності та
про видачу свідоцтва про право
власності на споруду не звертався.

Отже, діюче законодавство передбачає
можливість визнання права власності на
самочинне будівництво за особою, що
здійснила таке будівництво лише у разі
наявності у особи у власності або
користуванні земельної ділянки. А як
встановлено в судовому засіданні під
час будівництва даного нерухомого
майна земельна ділянка не належала
позивачу.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України -
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

З аналізу вказаних норм видно, що
необхідними умовами узаконення
самочинно побудованих об'єктів є:
відведення для цієї мети в
установленому порядку забудовнику
земельної ділянки; відсутність
заперечень з боку власника земельної
ділянки; відсутність порушення в
результаті самочинної забудови прав
інших осіб та введення в експлуатацію.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності
або право постійного користування
земельною ділянкою виникає після
одержання власником або користувачем
документа, що посвідчує право
власності або право користування
земельною ділянкою та його державної
реєстрації, а право на оренду земельної
ділянки виникає після укладення
договору оренди та його державної
реєстрації.

Позивачем не надано ні акту постійного
користування земельної ділянки ні
договору оренди земельної ділянки, як
це передбачено ст.125 Земельного кодексу
України.

З матеріалів справи вбачається, що
дійсно у позивача відсутні будь-які
документи щодо права власності або
користування земельною ділянкою,
відсутній державний акт на земельну
ділянку, на якій розташоване
домоволодіння.

Відповідно до ст. 31 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-111 «Про планування і
забудову територій», ст. 18 Закону
України від 16 листопада 1992 року №
2780-ХІІ «Про основи містобудування»
будівництво об'єктів незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам. Закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Тимчасовим положенням про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України від 28
січня 2003 року № 6/5, в п. 1.6 передбачено,
що реєстрації підлягають права
власності на об'єкти нерухомого майна,
будівництво яких закінчено, та які
прийняті в експлуатацію у
встановленому порядку.

Механізм та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
житлових будинків і господарських
будівель і споруд встановлені
Тимчасовим порядком прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
приватних будинків садибного типу,
дачних та садових будинків з
господарськими спорудами і будівлями,
споруджених без дозволу на виконання
будівельних робіт, затвердженим
постановою КМУ від 9 вересня 2009 року №
1035.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваний прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, мав право
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів або призначення
експертиз. Але з відповідними
клопотаннями позивач та його
представник до суду не зверталися.

Судом роз'яснювалось учасникам процесу
положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України
та наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
наданих доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, а також діючого матеріального
закону, з урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2
про визнання права власності на гараж
та 1/12 частини квартири не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
оскільки в задоволенні позовних вимог
судом має бути відмовлено, судові
витрати, понесені позивачем не
відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 15, 16, 202, 203, 204, 215, 220, 317, 331, 376, 391, 640,
657 ЦК України, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57-60, 169,
208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволення позову ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2
про визначення права власності на
гараж та 1/12 частини квартири -
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
К.С. Маштак