У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Кузнєцова В.О.,
Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності за
набувальною давністю за касаційною
скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах
ОСОБА_1, на рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що він є власником 19/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_1. Вказана частина
домоволодіння належала його бабусі -
ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 07 липня 1969 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла,
спадкоємцем за законом був її син і
батько позивача - ОСОБА_4, який прийняв
спадщину, але не встиг оформити своїх
спадкових прав, оскільки 08 березня 2008
року помер.

Інша 19/50 частина домоволодіння на
підставі зазначеного свідоцтва про
право особистої власності на
домоволодіння належала рідній сестрі
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_5 була самотньою
жінкою і найближчою спадкоємицею була
її сестра ОСОБА_3

Від дня смерті ОСОБА_5, яку поховала
ОСОБА_3, родина позивача відкрито
користувалась всіма приміщеннями
домоволодіння і в тому числі тими, які
раніше належали ОСОБА_5 Строк
набувальної давності вже перевищує 12
років.

У зв'язку із наведеним, позивач просив
суд визнати за ним право власності за
набувальною давністю на 19/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 лютого 2014 року, позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 за набувальною
давністю право власності на 19/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з житлового будинку літ. А-1 житловою
площею 21,6 кв. м, загальною площею 4 5,6 кв.
м, житлового будинку літ. Б-1 житловою
площею 12,7 кв. м, загальною площею 29,7 кв.
м, душу літ. Г, З, убиральні літ. Д, И,
сараю літ. Ж, споруд № 1-7,1, що належали
ОСОБА_5, померлій ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 травня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судового
рішення апеляційного суду із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що підстави для
скасування рішення апеляційного суду
відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Задовольняючі позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач дійсно проживає у спірному
будинку більше 10 років, таким чином
добросовісно володіє спірним майном та
є добросовісним набувачем.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відсутні докази на
підтвердження безперервності
володіння позивачем спірним
домоволодінням протягом визначеного
законом строку. Також позивачем не
доведено, що протягом встановленого
законом строку набувальної давності
останній відносився до об'єкта
нерухомості як власник, водночас сам по
собі факт користування майном не може
тягти за собою застосування
набувальної давності.

Окрім того, однією із ознак володіння,
необхідних для набуття права власності
на річ за набувальною давністю, є
добросовісність володіння, тобто
обставини, у зв'язку із якими виникло
володіння чужою річчю не повинні
давати найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна. Водночас
позивачеві було відомо про ту
обставину, що право власності на
частину в домоволодінні належить
ОСОБА_5, спадкоємцем якої ОСОБА_1 не є.

Доводи касаційної скарги, перевірені
вивченням матеріалів справи, висновків
суду апеляційної інстанції не
спростовують та не дають підстав
вважати, що при розгляді справи було
неправильно застосовано норми
матеріального права або порушено норми
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК
України, за наслідками розгляду
касаційної скарги суд касаційної
інстанції має право постановити ухвалу
про відхилення касаційної скарги і
залишення судового рішення без змін,
оскільки апеляційним судом не було
допущено неправильного застосування
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст.
332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Кадєтова В.О.
Кузнєцов Г.І. Мостова