У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення витрат
на поліпшення майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, подану представником
ОСОБА_8, на рішення Київського
районного суду м. Харкова від 18 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 22 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, який у подальшому
уточнив і просив стягнути на його
користь з ОСОБА_7 246 тис. доларів
США, що за курсом НБУ станом на 26
березня 2014 року було еквівалентно 2 600 220
грн. та відсотки за період з 3 грудня 2010
року до 3 квітня 2014 року
у розмірі 1 560 132 грн.

Позивач посилався на те, що він та
ОСОБА_7 відповідно до договору
купівлі-продажу № 512 від 29 січня 2004 року
придбали за 10 тис. грн. у рівних частках
по Ѕ частині кожний нежитлової будівлі
літ. «А-1» по АДРЕСА_1, загальною площею
61, 5 кв.м. 10 серпня 2005 року між ОСОБА_7 та
Харківською міською радою Харківської
області було укладено договір оренди
за № 66175/05 земельної ділянки площею 0, 0300
га, в тому числі 0, 0070 га під забудову та
0,0230 га інших угідь. Термін дії оренди
визначений до 1 липня 2029 року.

Позивач зазначав, що вони разом з
відповідачем вели спільну
підприємницьку діяльність, всі дії та
рішення стосовно вказаного нерухомого
майна приймали за взаємною згодою; зі
спільних прибутків сплачували орендні
платежі за землю. У 2006 року виникла
необхідність у реконструкції належної
їм на справі спільної часткової
власності нежитлової будівлі, у зв'язку
з цим 12 вересня 2006 року він уклав з
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», генеральну кредитну угоду
№ 538, відповідно до якої банк надав
йому кредит у розмірі 375 тис. доларів
США, в порядку та на умовах, визначених
у кредитних договорах, укладених в
рамках цієї генеральної кредитної
угоди строком до 12 вересня 2013 року.

Посилаючись на те, що він отримав
кредити на загальну суму 400 тис.
доларів США, які витрачені на прибудову
до існуючого об'єкту зведення другого
поверху, капітальний ремонт фасадної
частини будівлі, оздоблювальні ремонті
роботи приміщень, а також придбання
меблів та обладнання для кафе й
більярдної та те, що особисто погашав
заборгованість по кредитах, а також те,
що відповідачем по закінченню
будівельних робіт та визнання права
власності на новостворену будівлю за
рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 30 серпня 2007 року, 3 грудня 2010
року йому була видана розписка, в якій
відповідач зобов'язався сплачувати
йому половину від понесених витрат у
розмірі 246 тис. доларів США і 1,5% за 30
місяців, яку не виконує, позивач просив
стягнути ці кошти у судовому порядку.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 18 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 22
травня 2014 року, позов ОСОБА_6
задоволено, стягнуто на його користь з
ОСОБА_7 витрати на відшкодування
вартості поліпшення майна у розмірі 2 600
220 грн. та 1 560 132 грн. відсотків.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, із ухваленням нового рішення у
справі про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 29 січня 2004 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули права
власності на цегляну нежитлову
будівлю літ «А-1», загальною площею 61,5
кв.м, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, в рівних частинах, по Ѕ частині
кожному, за що сплатили продавцю 10 тис.
грн.

10 серпня 2005 року ОСОБА_7 уклав договір
оренди земельної ділянки за № 66175/05, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 0,0300 га, строком дії до
1 липня 2029 року, для обслуговування
нежитлової будівлі літ. «А-1».

ОСОБА_6 відповідно генеральної
кредитної угоди з АППБ «Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», від 12 вересня
2006 року та додаткового договору до цієї
угоди від 20 травня 2008 року на умовах
кредитного договору від 12 вересня 2006
року та від 11 жовтня 2006 року отримав
кредит у розмірах по 30 тис. доларів США
під 14% та під 14,5 % для будівництва
нерухомості. Крім того, за кредитним
договором від 3 липня 2007 року позивач
отримав кредит у сумі 60 тис. доларів
США на будівництво під 14% річних, 20
травня 2008 року на споживчі цілі - 90 тис.
доларів США під 14,5 % річних. Строки
погашення заборгованості по кожному
кредитному договору визначалися
відповідними графіками в межах строку
дії генеральної кредитної угоди до
вересня 2013 року на загальну суму 342 034
доларів США.

У забезпечення виконання ОСОБА_6
зобов'язань, були укладені договір
іпотеки, предметом якого є належна йому
нежитлова будівля по АДРЕСА_2 від 13
вересня 2006 року, а також договори
поруки з ПП «ОСОБА_9» 18 грудня 2007 року,
засновником якого є ОСОБА_6

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 30 вересня 2007 року у справі
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
Харківської міської ради визнано право
власності на нежитлові приміщення
будівлі літ. «А2» загальною площею 546,1
кв.м, з уточненням ухвалами від 26
вересня та 6 та 26 жовтня 2007 року площі
приміщень.

Згідно витягу з реєстру права
власності на нерухоме майно, право
спільної сумісної власності сторін
зареєстровано 9 листопада 2007 року на
нежитлову будівлю літ. «А2» загальною
площею 585 кв.м.

Станом на 7 травня 2013 року згідно
довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
ОСОБА_6 погашена заборгованість за
вищезазначеними кредитними
договорами, а також за кредитним
договором від 7 лютого 2008 року,
отриманих 100 000 доларів США під 13,25%
річних.

Згідно розписки від 3 грудня 2010 року
виданої ОСОБА_6 ОСОБА_7, останній
підтверджував факт використання
позивачем коштів взятих в кредит у
банку на будівництво та реконструкцію
будівлі по АДРЕСА_1, погашення 172 000
доларів його частки витраченої на їхню
спільну сумісну власність та визнав
свою загальну заборгованість у сумі 246
000 доларів США та прийняв на себе
зобов'язання зі плати щомісячно 1,5%
позивачу.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 6 березня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання
вищезазначеної розписки недійсною,
відмовляючи в задоволенні заявлених
позовних вимог, суд визнав наявність
між сторонами факту домовленості про
спільне будівництво нежитлової
будівлі, що також підтверджує факт
реєстрації їх спільної сумісної
власності.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 по завершенню погашення
заборгованості за кредитними
договорами 23 травня 2013 року на адресу
відповідача направляв письмову вимогу
про повернення боргу, яка залишилася
невиконаною ОСОБА_7

Відповідно до чч. 1,2 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник
відповідно до своєї частки у праві
спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Суди, встановивши, що отримані
позивачем кредитні кошти за згодою
відповідача використані на
реконструкцію спільної часткової
власності шляхом її збільшення із 62
кв.м до 546,1 кв.м, дійшли правильного
висновку про те, що відповідач, як
співвласник, відповідно до своєї
частки зобов'язаний брати участь у
витратах, понесених на збільшення
спільної часткової власності і з цих
підстав обґрунтовано стягнули суму у
розмірі 2 600 220 грн., що становить
Ѕ понесених позивачем витрат і 1,5%
річних у розмірі 1 560 132 грн.,
передбачивши у договорі між сторонами,
оформленого розпискою від 3 грудня 2010
року, за порушення терміну повернення
коштів.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи є необґрунтованими й
правильність висновків судів не
спростовують, тому судові рішення слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану
представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 18 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 22 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.А. Макарчук А.О. Леванчук А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Головуючий
Судді: