АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Шумейко О.І.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Інженерно-технічний
центр» Міністерства охорони здоров'я
України

на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 08 серпня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Інженерно-технічний
центр» Міністерства охорони здоров'я
України про виплату заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку та середньої
заробітної плати за час затримки
розрахунку

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернувся в
суд із позовом до відповідача про
виплату заборгованості по заробітній
платі, компенсації за невикористану
відпустку та середньої заробітної
плати за час затримки розрахунку.

В мотивування вимог посилався на те, що
у період з 21 березня по 09 червня 2011 року
він працював на ДП
«Інженерно-технічний центр» МОЗ
України на посаді заступника директора
з підготовки та супроводження
проектів.

Зазначав, що на підставі наказу від 25
листопада 2010 року щодо затвердження
організаційно-функціональної
структури державного підприємства
розмір його посадового окладу становив
10500 грн.

При звільненні йому не було виплачено
заробітну плату за весь період роботи в
сумі 29495,45 грн. та компенсацію за
невикористану щорічну відпустку в сумі
2647,03 грн.

Враховуючи наведене просив стягнути з
відповідача на свою користь заробітну
плату у розмірі 32142,48 грн. та середній
заробіток за весь час затримки виплати
заробітної плати, починаючи з 10 червня
2011 року, виходячи з розміру середньої
заробітної плати на місяць.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 08 серпня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Інженерно-технічний центр»
Міністерства охорони здоров'я України
на користь ОСОБА_2 заборгованість по
виплаті заробітної плати у сумі 11 487
гривень 28 копійок та середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 14 червня 2011
року по 08 серпня 2014 року у сумі 162668
гривень 09 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення
суду в частині стягнення
заборгованості по виплаті заробітної
плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з державного підприємства
«Інженерно-технічний центр»
Міністерства охорони здоров'я України
судовий збір 1741 гривня 55 копійок в
дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що документи, за якими
можливо виконати звірку розрахунків та
виплату заробітної плати відсутні.
Заборгованість по заробітній платі
перед позивачем не обліковується.
Позивач не надав суду достатніх та
беззаперечних доказів невиплати йому
заробітної плати.

Судом не було з'ясовано, чи
нараховувалась та виплачувалась
заробітна плата на підприємстві, чи
встановлювався на підприємстві
неповний робочий час, чи не перебував
позивач у відпустці або на лікарняному.

Зауважує, що лише з серпня 2011 року веде
активну господарську діяльність й
утримувати штат працівників та
виплачувати їм заробітну плату до
цього часу не виявлялося можливим.

Судом не з'ясовано, чому позивач, якщо
йому не виплачували заробітну плату, не
попросив при звільненні довідку про
розмір заборгованості та належних йому
сум, не з з'ясовано також, чому він
тривалий час не звертався до суду за
захистом своїх прав.

При розгляді справи суд не прийняв до
уваги той факт, що запис у трудовій
книжці № 11 від 21.03.2011 р. про зарахування
ОСОБА_2 на посаду заступника директора
з підготовки та супроводженню проектів
зроблений ОСОБА_3 з зазначенням посади
«Директор», проте наказом МОЗ України
№48-0 від 11.03.2011 р. директором
Підприємства призначено ОСОБА_6, тобто
ОСОБА_3 не мала повноважень щодо
прийому ОСОБА_2 на посаду та виконання
записів у його трудовій книжці.

Крім того, відповідно до статуту
призначення заступника директора
здійснюється тільки за погодженням з
уповноваженим органом управління
(Міністерство охорони здоров'я
України). Відповідного погодження про
призначення позивача заступником
директора не було, що підтверджується
листом Міністерства охорони здоров'я
України.

Звертає увагу, що відповідальність,
передбачена ст. 117 КЗпП України настає
тільки в разі вини власника або
уповноваженого ним органу, проте його
вина не була доведена позивачем та
визнана судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції підставно виходив
з їх часткової доведеності та
обґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 березня 2011 року
ОСОБА_2 прийнято на роботу до ДП
«Інженерно-технічний центр»
Міністерства охорони здоров'я України
на посаду заступника директора з
підготовки та супроводження проектів
(а.с. 7).

Наказом від 09 червня 2011 року № 09/06/2011/02-к
ОСОБА_2 звільнено з 10 червня 2011 року із
займаної посади за угодою сторін
відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.
2,8).

Частиною 1 ст. 48 КЗпП України
передбачено, що трудова книжка є
основним документом про трудову
діяльність працівника.

Зазначені обставини підтверджені
записами у трудовій книжці позивача та
факт роботи позивача на підприємстві
не заперечувався представником
відповідача.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені ст. 116
КЗпП України.

У відповідності до положень ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

17.11.2011 року позивач звернувся до
відповідача з листом про проведення
звірки та виплати заробітної плати,
компенсації за невикористану щорічну
відпустку у розмірі 32142,51 грн. за період
з 21 березня 2011 року по 10 червня 2011 року.

У відповідь на звернення відповідач
повідомив, що виконуючим обов'язки
директора державного підприємства
Митуліним С.В. не здійснено передачу
справ за період з березня по липень 2011
року. Підприємство працює за
відновленими документами та з новою
печаткою. Крім того, відсутня звітна та
бухгалтерська документація
підприємства за період з 19 листопада 2010
року по 28 липня 2011 року, що в цілому не
дає можливості виконати звірку
розрахунків та виплату заробітної
плати колишнім працівникам (а.с. 10).

З листа Печерського РУ ГУ МВС України в
м. Києві від 17 жовтня 2011 року
вбачається, що за фактом утримання
печатки та документів колишнім
директором підприємства порушено
кримінальну справу відносно ОСОБА_6 за
ознаками складу злочину, передбаченого
ст. 357 КК України (а.с.61).

Не заслуговують на увагу суду
посилання представника відповідача на
те, що заборгованість по заробітній
платі перед позивачем не
обліковується, а позивач не надав суду
достатніх та беззаперечних доказів
невиплати йому заробітної плати,
оскільки факт роботи позивача на
підприємстві не заперечується, а з
інформації отриманої, від ДПІ та УПФ
України в Оболонському районі м. Києва,
вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2
за час роботи на ДП
«Інженерно-технічний центр» МОЗ
України не нараховувалася (а.с.27-28,46-47).

Також не беруться до уваги посилання на
те, що судом не було з'ясовано, чи
нараховувалась та виплачувалась
заробітна плата на підприємстві, чи
встановлювався на підприємстві
неповний робочий час, чи не перебував
позивач у відпустці або на лікарняному,
оскільки обов'язок доказування цих
обставин лежить на відповідачу, який не
надав жодного доказу наявності
зазначених обставин, як того вимагає
ст.60 ЦПК України.

При обрахуванні суми заборгованості по
виплаті заробітної плати судом вірно
не взято до уваги посилання позивача на
наказ ДП «Інженерно-технічний центр»
від 25 листопада 2010 року № 2, відповідно
до якого його посадовий оклад становив
10500 грн. на місяць, оскільки копія
даного наказу у відповідача відсутня.

Згідно з штатним розписом ДП
«Інженерно-технічний центр» МОЗ
України, затвердженим директором
ОСОБА_6 04 червня 2011 року, посадовий
оклад заступника директора складав 4000
гривень на місяць (а.с.40-41).

З огляду на те, що сторонами не надано
інших доказів розміру посадового
окладу позивача крім штатного розпису,
й те, що відповідач не заперечував факт
роботи позивача на підприємстві
протягом наведеного період, тому суд
вірно розрахував заборгованість з
виплати заробітної плати за період з
березня по червень 2011 року, виходячи з
посадового окладу у розмірі 4000 гривень.

Враховуючи вимоги ст.27 Закону України
"Про оплату праці" та Порядок
обчислення середньої заробітної плати,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100,
судом першої інстанції обраховано
розмір заборгованості з виплати
заробітної плати, який складає 11487,28
грн., оскільки позивачем відпрацьовано
56 днів, й середньоденна заробітна плата
позивача за два останні календарні
місяці роботи (квітень - травень 2011
року) становила 205,13 грн.

Апеляційна скарга не містить посилань
на неправильність розрахунку
заборгованості по заробітній платі,
проведеного судом першої інстанції,
тому колегія суддів погоджується з ним
в повному обсязі.

За правилами ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

З висновків Верховного Суду України,
викладених в постановах, ухвалених за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного
процесуального кодексу України, за II
півріччя 2013 року вбачається, що
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні наступає для
роботодавця за умови відсутності спору
про розміри належних звільненому
працівникові сум. При цьому,
відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця не
виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Враховуючи те, що станом на час
розгляду справи заробітна плата
позивачу не виплачена, тому середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 14 червня 2011
року по 08 серпня 2014 року, тобто за 793
робочі дні складає 162668,09 грн.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду про
часткове задоволення позову та
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості по виплаті
заробітної плати в сумі 11487,28 грн. та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
162668,09 грн.

Посилання представника відповідача на
те, що наказ про прийняття позивача на
роботу був виданий особою, яка лише
виконувала обов»язки директора, не є
підставою для скасування рішення суду,
оскільки в суді першої інстанції
представник відповідача не оспорював
той факт, що позивач перебував у
трудових відносинах з відповідачем.

Крім того, існують накази про його
прийняття та звільнення з роботи і
відповідач їх не оспорив.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося та набрало законної
сили.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Інженерно-технічний
центр» Міністерства охорони здоров'я
України відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 08 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: