АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка
А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 31 липня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приват-Банк» про визнання недійсним
договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа:
ПАТ КБ «Правекс-Банк», в якому просила
визнати недійсним договір дарування 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, укладений
23.12.2010 між сторонами та посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4, як
такий, що укладений під впливом обману,
оскільки відповідач, в порушення
взятих на себе зобов'язань, ухиляється
від виконання умов попереднього
договору щодо укладення з позивачем
договору купівлі-продажу іншої
квартири. Таким чином, на думку
позивачки, відповідач ввівши її в оману
заволодів двома квартирами, а тому
договір дарування слід визнати
недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 31.07.2014 в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позов задовольнити. Вважає,
що суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, не дослідив надані
позивачем докази, в наслідок чого суд
дійшов хибного висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним укладеного між сторонами
договору дарування частини квартири,
оскільки позивачем повністю доведено
ту обставину, що відповідач навмисно
ввів позивача в оману щодо обставин,
які мають істотне значення.

В судовому засіданні позивачка
підтримала апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просила її
задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просили рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості та недоведеності
вимог про визнання недійсним договору
дарування, як такого, що укладений
внаслідок навмисного введення
позивача в оману.

Вказаний висновок суду є законними і
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 16.02.2010 між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір,
відповідно до якого сторони здійснили
поділ майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

16.02.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
укладено попередній договір, за яким
сторони в строк до 11.11.2020 або протягом
місяця з моменту зняття заборони
відчуження відповідно договору
іпотеки № 656-012/07Р-2 від 21.09.2007,
зобов'язались укласти договір
купівлі-продажу двокімнатної квартири,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у
нотаріальній формі на умовах,
зазначених цим договором.

22.11.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір про поділ майна
подружжя, за умов якого право спільної
сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1, припиняється, і кожен
з подружжя набуває право власності на Ѕ
частку квартири.

23.12.2010 між ОСОБА_1 (дарувальник) та
ОСОБА_2 (обдарований), було укладено
договір дарування, за умов якого
дарувальниця безоплатно передає у
власність обдаровуваного належну їй на
праві приватної власності 12 частину
квартири АДРЕСА_1.

Пунктом 7 договору дарування визначено,
що наявність заборони відчуження
квартири перевірено, що
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна № 29789258, виданим
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 від
23.12.2010. Договір укладено за письмовими
згодами ПАТ КБ «Правекс-Банк» наданими
листами № 50235/03-01 від 02.11.2010 та № 50236/03-01
від 02.11.2010.

Згідно із п. 9 договору дарування
дарувальниця та обдарований
стверджують, що однаково розуміють
значення і умови цього договору та його
правові наслідки, стверджують
дійсність намірів при його укладанні, а
також те, що він не носить характеру
фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до п. 11 договору дарування
сторони розуміють, за своєю природою
договір дарування є безоплатним, а тому
дарувальниця не має права вимагати від
обдарованого вчинення на її користь
будь-яких дій майнового або
немайнового характеру.

У відповідності до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність;
договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним; обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування; сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від
06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» закріплено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про те, що в
порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, на підставі яких
можна було б дійти висновку про
введення позивачки в оману
відповідачем під час укладення між
сторонам оспорюваного договору
дарування, а отже й підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що не
може бути підставою для визнання
недійсним договору дарування та
обставина, що відповідач не виконую
умови попереднього договору,
укладеного між сторонами, щодо іншої
квартири. При цьому, слід зазначити, що
за умовами вказаного попереднього
договору його сторони взяли на себе
зобов'язання укласти договір
купівлі-продажу в строк до 11.11.2020 або
протягом місяця з моменту зняття
заборони відчуження відповідно
договору іпотеки № 656-012/07Р-2 від 21.09.2007.
Відтак судом правомірно зазначено, що у
випадку, якщо позивачка вважає, що
відповідачем порушено умови
попереднього договору, вона не
позбавлена права звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав у
порядку, визначеному ч. 2 ст. 635 ЦК
України.

Також, слід зазначити, що в суді
апеляційної інстанції позивачка
підтвердила, що укладення договору
дарування, або іншого правочину щодо
спірної квартири не було обумовлене
жодними іншими договорами, укладеними
між сторонами, а вони з відповідачем в
усній формі домовились щодо порядку та
способів переоформлення у власність
кожного нерухомого майна, яке є їх
спільною сумісною власністю.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку безпідставність та
необґрунтованість доводів апеляційної
скарги, оскільки вони не ґрунтуються на
встановлених судом фактичних
обставинах справи, наявних у справі
доказах та вимогах закону. Разом з цим,
наведені в апеляційній скарзі доводи
були предметом дослідження судом
першої інстанції, висновків суду не
спростовують та на законність і
обґрунтованість рішення суду не
впливають.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 31 липня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді