У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Максимчук З.М.,

суддів - Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Демчук
Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
публічного акціонерного
товариства комерційний банк
„Приватбанк" на рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області
від 23 травня 2014 року в справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк „Приватбанк" до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду
Рівненської області від 23.05.2014 року у
задоволенні позову ПАТ КБ
„Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості відмовлено за
пропуском строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
„Приватбанк" доводить про
незаконність та необгрунтованість
рішення, вважає його таким, що винесене
з порушенням норм процесуального та
матеріального права, за недоведеністю
обставин, що мають значення та
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Зазначає, що висновки суду про те,
що позивачем пропущений строк позовної
давності, зроблені внаслідок
неналежного з»ясування обставин
справи, незастосування норм цивільного
законодавства України.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України:
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до п.9.12 Умов та правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання.Якщо протягом цього терміну
жодна зі сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично лонгується на такий же
термін.

Доводить, що до Банку відповідач
не надав письмової заяви про
припинення строку дії договору, а отже
договір автоматично лонгувався щоразу
на той же термін. Таким чином,суд не
зважив, що договір не є припиненим, а
отже, строк позовної давності не може
бути пропущеним.

________________________________________________________________________
________Справа № 560/1861/13
Головуючий у 1
інстанції - Отупор К.М.

Провадження № 22-ц/787/1899/2014
Суддя-доповідач -
Максимчук З.М.

Також зазначає, що належного
виконання договору відповідач не
здійснив, а відтак зобов»язання не
припинилося.

Судом першої інстанції не додержано
правил ст.5, ч.3 ст.10, ч.1 ст.11, ст.60 ЦПК
України щодо принципу рівності сторін
перед законом і судом, змагальності
сторін, диспозитивності цивільного
судочинства, обов"язку сторони довести
ті обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
законності та обґрунтованості рішення.
Вважає, що рішення суду цим вимогам не
відповідає.

З цих підстав просить скасувати
рішення Дубровицького районного суду
від 23 травня 2014 року та ухвалити нове -
про задоволення позову повністю та
стягнути з відповідача судові витрати.

У поданих на апеляційну скаргу
запереченнях, ОСОБА_1 зазначає, що
перебіг позовної давності почався для
позивача ще в 2007 році, а тому до позову,
заявленого в 2013 році суд обгрунтовано
застосував позовну давність, оскільки
про її застосування ним та його
представником була зроблена заява до
винесення рішення судом,а тому просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення- без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги, виходячи з такого.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачем пропущений
загальний строк позовної давності в
три роки. Відповідач з серпня 2006 року
припинив вносити будь-які платежі на
погашення кредиту. Позивачу було
достовірно відомо про порушення його
права і з цієї дати протягом 3 років у
позивача було право звернутися з
відповідним позовом про стягнення з
відповідача наявної заборгованості.
Однак, позивач цей строк звернення з
позовом до суду пропустив, оскільки
звернувся до суду з позовом лише 30
жовтня 2013 року, тобто після спливу
трирічного строку позовної давності.

На підтвердження таких висновків в
рішенні наведені відповідні мотиви та
докази з якими погоджується
апеляційний суд, оскільки такі
висновки суду ґрунтуються на вимогах
закону та відповідають обставинам
справи.

Доводи апеляційної скарги також
не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції.

Твердження позивача про те, що ним
не було пропущено строк позовної
давності, оскільки дію кредитного
договору було продовжено, так як заява
від відповідача до банку про закриття
картрахунку не надходила, на увагу не
заслуговують.

Як вбачається з матеріалів
справи, 19 вересня 2005 року між сторонами
укладено договір, за умовами якого
ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4120,00
гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Зобов'язання щодо повернення
банку вказаного кредиту ОСОБА_1
належним чином не виконав.

Станом на 08.10.2013 року відповідач має
заборгованість за кредитним договором
-27772,65 грн, яка складається з 4000,44 грн.
заборгованості за кредитом, 23772,21 грн
заборгованість по процентам за
користування кредитом, розмір якої
підтверджується розрахунком , наданим
позивачем.

Відповідачем вказаний розрахунок не
спростований, власних розрахунків з
даного приводу не надано, а тому
колегією суддів він приймається як
достовірний.

Відповідно до заяви про зменшення
розміру позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» 12.01.2007 року Дубровицьким
районним судом було задоволено заяву
про видачу судового наказу позивача
про стягнення заборгованості з ОСОБА_1
у розмірі 5674, 79 грн. Тому позивач
просить зменшити розмір позовних вимог
з суми 27772, 65 грн до суми 22097, 86 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутністю таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.ст.527, 530 ЦК України,
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові (ч.4
ст.267).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної позовної давності
починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК
України).

За таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту, перебіг позовної давності (ст.
257 ЦК України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі - зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою у постанові від 19
березня 2014 року № 6-14цс14.

За змістом ст. 261 ЦК України
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.
Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи.

Із позовом про стягнення
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось 30 жовтня 2013 року, включивши
до позовних вимог як суму
заборгованості по кредиту, так і суму
процентів (а.с. 1 - 2).

З наданого позивачем розрахунку
заборгованості вбачається, що останній
платіж з погашення процентів був
внесений відповідачем 15.08.2006 року, і з
цього часу він перестав виконувати
зобов'язання по поверненню кредиту.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

Під час розгляду справи судом першої
інстанції відповідач 25.11.2013 (а.с. 40) та
23.05.2014 року (а.с.96) зробив заяву про
застосування строку позовної давності.

Відповідно до п.1.1. договору погашення
заборгованості по цьому договору
здійснюється щомісячно.

Як убачається із змісту п. 5.2 Умов
та правил надання банківських послуг,
банк має право вимагати дострокового
виконання боргових зобов'язань
повністю чи у визначеній банком
частині у випадку невиконання
боржником своїх боргових зобов'язань
та інших зобов'язань за цим договором.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК
України.

Таким чином, оскільки умовами договору
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повертати борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу і
початок перебігу позовної давності за
кожний черговий платіж починається з
моменту порушення строку його
погашення.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично продовжується на такий
самий строк.

На розсуд колегії суддів, дана умова
укладеного кредитного договору, щодо
автоматичної пролонгації дії
кредитного договору на новий строк,
якщо від позичальника не надійшла
заява про закриття карткового рахунку,
передусім має на меті лише те, щоб при
видачі позичальнику кредитної картки
із новим строком дії не було
необхідності кожен раз укладати новий
договір, а тому пролонгація умов
кредитного договору на новий строк
може мати лише у разі одночасного
отримання позичальником кредитної
картки із новим терміном дії, оскільки
в протилежному випадку останній буде
позбавлений можливості здійснювати
свої права та обов'язки за цим
кредитним договором.

Банк не надав суду
належних доказів, що ОСОБА_1 було
видано нову картку після спливу дії
старої.

Згідно п.1.1. договору від 19.09.2005
року строк дії картки - 2 роки, тобто до
19.09.2007 року, а отже термін позовної
давності для звернення банку до суду
сплив 19.09.2010 року.

У зв'язку з вищезазначеним,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність підстав для застосування
строку позовної давності до вимог
банку та відмови у задоволенні
його позову, оскільки вони заявлені
поза межами строку позовної давності.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог, в межах
апеляційного оскарження та на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування чи зміни рішення суду, тому
рішення суду підлягає залишенню без
зміни, у зв'язку з чим апеляційна скарга
позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду
Рівненської області від 23 травня 2014
року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

З.М.Максимчук

Судді:

Н.М.Ковальчук

А.М.Шеремет