Справа 174/315/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Ілюшик І.А.

при секретарі
Заіка А.В.

за участі позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
Канюги О.В.

третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_4

представника третьої особи
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вільногірську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до державного
нотаріуса Вільногірської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області Канюги
Ольги Василівни, третя особа - ОСОБА_6
про скасування постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, спонукання
вчинити нотаріальну дію та за позовом
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_6 до
ОСОБА_1, державного нотаріуса
Вільногірської державної нотаріальної
контори Дніпропетровської області
Канюги Ольги Василівни про визнання
житлового будинку об'єктом часткової
приватної власності спадкодавців, про
визнання спадкоємцем першої черги по
закону на частку спірного
домоволодіння та зобов'язання видати
свідоцтво про право на спадщину,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до державного нотаріуса
Вільногірської державної нотаріальної
контори Дніпропетровської області
Канюги О.В. в якому просив скасувати
постанову про відмову у вчиненні
нотаріальної дії та спонукання вчинити
нотаріальну дію, зобов'язати
державного нотаріуса видати йому
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його батько, ОСОБА_7,
який заповідав позивачу належний йому
житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням
Вільногірського міського суду
Дніпропетрвоської області від 09.10.2012
року, залишеним у силі ухвалою
апеляційного суду, у задоволенні
позову ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про визнання
вказаного заповіту недійсним, визнання
за ОСОБА_8 обов'язкової частки у
спадщині, проведення розподілу
спадкового майна після смерті батька
відмовлено.

25.03.2014 року державним нотаріусом була
винесена постанова про відмову у
вчиненні нотаріальної дії у вигляді
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом після смерті батька
позивача, у зв'язку з тим, що між
позивачем та ОСОБА_6 виник спір щодо
спадщини. Позивач вважає, що при
винесенні оскаржуваної постанови
нотаріусом порушені норми діючого
законодавства, відмова у вчиненні
нотаріальної дії є необґрунтованою. В
зв'язку з цим він звернуся з позовом до
суду.

06.05.2014 року ОСОБА_6, як третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1 та державного нотаріуса
Вільногірської державної нотаріальної
контори Дніпропетровської області
Канюги О.В. в якому просив визнати
житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності (в рівних
долях) подружжя - ОСОБА_9 та ОСОБА_7,
визнати його спадкоємцем першої черги
по закону на 1/2 частку спірного будинку,
зобов'язати нотаріуса оформити та
видати свідоцтво про право на спадщину
на 1/2 частину будинку.

Вважаючи будинок АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, оскільки він був
зареєстрований в період їх проживання
в шлюбі, ОСОБА_6 посилається на те, що
спірний будинок не міг бути виключно
власністю заповідача ОСОБА_7, тобто
ОСОБА_9 мала право на 1/2 домоволодіння.
На день її смерті ОСОБА_6 проживав разом
із спадкодавцем, а тому вважає, що
прийняв спадщину, крім того він подавав
відповідну заяву до нотаріальної
контори. Третя особа вважає, що заповіт
ОСОБА_7 складений на імя ОСОБА_1
стосується тільки 1/2 частини будинку

АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. На
підставі цього просив позов
задовольнити. Свої вимоги, спрямовані
до нотаріуса ОСОБА_6 взагалі не
обґрунтував.

Ухвалою суду від 07.05.2014 року позови були
об'єднані в одне провадження (а.с. 52).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання
з'явився, свій позов просив
задовольнити, в задоволенні позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору -відмовити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в
судове засідання з'явився, позов ОСОБА_1
просив задовольнити, в задоволенні
позову третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору -
відмовити. Подав заяву про
застосування строків позовної
давності (а.с. 70).

Відповідач Канюга О.В. позови ОСОБА_1 та
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору не визнала. В
задоволенні позову ОСОБА_6 просила
відмовити.

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_4 в судове
засідання з'явився, в задоволенні
позову ОСОБА_1 просив відмовити, свій
позов просив задовольнити в повному
обсязі.

Представника ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5
позов свого довірителя підтримав,
просив його задовольнити в повному
обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази по справі, оригінали спадкових
справ № 68/2007 та № 98/2007, матеріали
цивільної справи № 2-32/11 п/с 2/407/29/2012, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 існує спір щодо спадкового
будинку АДРЕСА_1.

25.03.2014 року державний нотаріусом
винесена постанова про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, а саме,
ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
оскільки спадкоємцями не досягнуто
згоди щодо права на спадщину та виник
спір між спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_6
з тих підстав, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер
ОСОБА_7, який заповів житловий будинок
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 Спадковий будинок
належав ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва
про право особистої власності на жилий
будинок, виданого виконкомом
Вільногісрької міської ради народних
депутатів 27.05.1983 року і зареєстрованого
у Верхньодніпровському БТІ.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9, дружина
спадкодавця. В справах Вільногірської
держнотконтори знаходиться спадкова
справа № 68/2007 до майна померлої ОСОБА_9
В цій спадковій справі є письмове
звернення адвоката ОСОБА_5, про
визнання ОСОБА_6 спадкоємцем майна, яке
належало його батькам - матері ОСОБА_9
та батькові ОСОБА_7 Як вбачається із
рішень судів питання щодо визначення
часток спадкоємців у спадщині після
смерті їх батьків судом не вирішено, як
і частка ОСОБА_9 не визначена, та й
спадкоємці не можуть дійти згоди щодо
спадкування (а.с. 8, 83).

Рішенням Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від
09.10.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_6,
ОСОБА_8 до ОСОБА_1, про поділ спадкового
майна, визнання права на обов'язкову
частку у спадщині, визнання недійсним
заповіту відмовлено. Тобто на час
розгляду справи вказаний заповіт є
дійсним (а.с. 9, 10).

Згідно копії свідоцтва про одруження
НОМЕР_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 уклали шлюб
14.02.1980 року (а.с. 37).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, а ОСОБА_7 -
ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується
копіями свідоцтв про смерть (а.с. 38, 39).

Після їх смерті заведені спадкові
справи № 68/2007 та № 98/2007 (а.с. 46. 47).

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 (а.с. 40).

Згідно свідоцтва про право особистої
власності на жилий будинок від 27.05.1983
року, будинок з належними до нього
будівлями та спорудами, який
розташований в

АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 на праві
особистої власності. Свідоцтво видане
на підставі рішення виконкому
Вільногірської міської Ради народних
депутатів № 63 від 03.04.1975 року в зв'язку з
приєднанням сільської місцевості в
міську смугу (а.с. 41).

Станом на 26.12.2013 року ОСОБА_6 мешкає та
зареєстрований у спірному будинку з
квітня 1996 року, згідно акту народного
депутата та копії паспорта (а.с. 36, 42).

Оглянувши в судовому засіданні
спадкову справу № 68/2007, яка складена
після смерті ОСОБА_9, встановлено, що
заяву про прийняття спадщини подав
ОСОБА_6 та ОСОБА_8, яка відмовилася від
своєї частки на користь ОСОБА_6 ОСОБА_7,
чоловік ОСОБА_9 прийняв спадщину, так як
спільно проживав з дружиною на день її
смерті. Вказане також вбачається з
листа завідуючої Вільногірської
державної нотаріальної контори від
17.12.2013 року за вих. № 793/02-17.

ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини
після смерті матері до органів
нотаріату не подавав та разом з нею на
момент відкриття спадщини не мешкав.

ОСОБА_8 у встановлений законом строк,
надіславши відповідну заяву поштою,
відмовилася на користь ОСОБА_6 від
своєї частки, що підтверджується
оригіналом її заяви, яка міститься в
спадковій справі № 68/2007.

Згідно рішення виконавчого комітету
Вільногірської міської ради від 28.04.2004
року за № 246, ОСОБА_6 призначений
помічником своїх батьків ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, які мешкають за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 44).

За клопотанням третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, до матеріалів цивільної справи
долучена копія спадкової справи № 98/2007
до майна ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4,
розпочата 03.05.2007 року.

Згідно адресної довідки, ОСОБА_7 був
зареєстрований до дня смерті у

АДРЕСА_1 (а.с. 76).

03.04.2007 року ОСОБА_8, 03.05.2007 року ОСОБА_6 та
21.05.2007 року ОСОБА_1 подали заяви про
прийняття спадщини після померлого
ОСОБА_7, яким за життя було складено
заповіт, відповідно до якого належний
йому жилий будинок АДРЕСА_1, що в м.
Вільногірську, він заповідав ОСОБА_1
24.03.2014 року ОСОБА_1 подав заяву про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, однак свідоцтво до цього
часу не отримав (а.с. 72-82).

За положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлені
способи захисту цивільних прав та
інтересів, до яких відносяться
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, тощо.

Місцем проживання фізичної особи
згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Згідно ст. 25 ЦК України у момент смерті
припиняється цивільна правоздатність
фізичної особи.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК України відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК).

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК
порядок прийняття спадщини
встановлюється залежно від того чи
проживав постійно спадкоємець разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив
про відмову від неї

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у
праві спільної сумісної власності
спадкується на загальних підставах.
Суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі.

Згідно ст. 1267 ЦК України частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними.

Згідно положень ст. 1261 ЦУ України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців із часу
відкриття спадщини, тому спір про
спадкування може бути вирішений лише
після закінчення цього строку.

При цьому слід враховувати, що
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям, що прийняли
спадщину, тобто тим, які постійно
проживали разом зі спадкодавцем чи
подали заяву нотаріусу про прийняття
спадщини.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про
нотаріат» свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про
нотаріат» встановлено, що у разі смерті
одного з подружжя свідоцтво про право
власності на частку в їх спільному
майні видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видано на половину
спільного майна.

На підставі письмової заяви
спадкоємців, які прийняли спадщину, за
згодою другого з подружжя, який є живим,
у свідоцтві про право власності може
бути визначена і частка померлого у
спільній власності.

Виходячи з положень ст. 22 КпШС, право
власності на спірний будинок
зареєстровано за ОСОБА_7 в період
зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_9, а тому
є їх спільною сумісною власністю, при
цьому частки в ньому між ними рівні.
ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після
смерті своєї дружини ОСОБА_9, оскільки
вони на час її смерті проживали разом,
що підтверджується дослідженими у
судовому засіданні доказами.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 прийняв
спадщину після матері ОСОБА_9, а ОСОБА_8
своєю заявою від 14.04.2007 року
відмовилась від належної їй долі на
спадщину після смерті матері на
користь ОСОБА_6, тому на долю ОСОБА_6
буде приходитись 1/3 частка
домоволодіння.

Виходячи з цього, на час відкриття
спадщини після померлого ОСОБА_7, йому
належало 2/3 частин будинку, які з
урахуванням заповіту мають перейти
позивачу

ОСОБА_1

Це вірно зазначив місцевий суд в
рішенні від 09.10.2012 року, однак питання
щодо визначення часток сторін у
спадщині після смерті їх батьків
виходило за межі позовних вимог, тому
судом не вирішувалося (а.с. 10 зв.).

В процесі даного судового розгляду
знайшло своє підтвердження те, що
спадкоємцями не досягнуто згоди щодо
права на спадщину, яка відкрилася після
смерті ОСОБА_7 та спір між спадкоємцями
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 стосовно спадщини
існує на теперішній час, питання про
визначення часток спадкоємців у
спадщині після смерті їх батьків судом
не вирішено, що перешкоджає ОСОБА_1
реалізувати своє право відповідно до
передбаченого законодавством
механізму, а саме, отримати свідоцтво
про право на спадщину за заповітом.
Виходячи з цього, суд приходить до
висновку, що постанова про відмову у
вчиненні нотаріальної дії винесена
нотаріусом обґрунтовано, а тому в
задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання
постанови недійсною та її скасування, а
також про зобов'язання нотаріуса
видати свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на весь будинок АДРЕСА_1,
слід відмовити в зв'язку з
необґрунтованістю.

Що стосується вимог ОСОБА_6, то
визначення судами частки подружжя у
праві спільної сумісної власності на
нерухоме майно за померлими суперечить
вимогам ст. 3 ЦПК України, статей 27 - 31
ЦПК України, оскільки суд не має права
вирішувати питання про права осіб, які
не є сторонами процесу та у зв'язку зі
смертю не мають цивільної
процесуальної правоздатності та
дієздатності (ст. 25 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена в п. 13
Постанови Пленуму ВСУ «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18.12.2009
№ 14 де вказано, що суд не має права
вирішувати питання про права та
обов'язки осіб, не залучених до участі у
справі, оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду.

Виходячи з цього, суд вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
вимоги ОСОБА_6 про визнання житлового
будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної
сумісної власності (в рівних долях)
подружжя - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 і ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору є спадкоємцем
першої черги за законом після померлої
ОСОБА_9, оскільки він є її сином, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження і ніким не оспорюється.
Виходячи з цього, ОСОБА_6 не надано
належних, достатніх та допустимих
доказів порушення його прав в
розумінні положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
тобто, що його право оспорено, не
визнано або порушено. А твердження про
те, що він є спадкоємцем 1/2 частини
спірного будинку після смерті матері
спростовується встановленими судом
обставинами та не ґрунтується на
положеннях ст.ст. 1218, 1226, 1267, 1268 ЦК
України, оскільки спадкоємцями після
смерті ОСОБА_9 були фактично ОСОБА_7 (1/3
частка) та ОСОБА_6

Щодо вимоги ОСОБА_6 про зобов'язання
нотаріуса видати свідоцтво про право
на спадщину, то слід зазначити, що дана
вимога третьою особою, яка заявляє
вимоги на предмет спору в позовній
заяві взагалі не обґрунтована,
нотаріусом у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом ОСОБА_6 не
відмовлялось, отже, відсутність умов
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, що є
підставою для відмови у позові в цій
частині. Вказана вимога заявлена
передчасно.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним
законодавством, зокрема, ЗУ «Про
нотаріат», підзаконними нормативними
актами, визначено нотаріальний порядок
оформлення права на спадщину, що
відповідає встановленій
законодавством сукупності функцій
притаманній юрисдикційній діяльності
судів та нотаріусів. Це знайшло також
підтвердження у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику в справах
про спадкування».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У
ст. 119 ЦПК України передбачено форма і
зміст позовної заяви особи, яка
зокрема, має містити виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
За вимогами ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд має вирішити, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги. При
цьому змінювати зазначені у позовній
заяві обставини суд не має права.
Згідно ст. 31 ЦПК України до початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Вказані положення закону особам, які
беруть участь у справ судом
роз'яснювались, однак будь-яких змін до
позову третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору не
подала.

Щодо заяви представника позивача
ОСОБА_1 про застосування строку
позовної давності (а.с. 70), то суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. Якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення

(ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Виходячи з цього, суд вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_6 в повному обсязі в
зв'язку з його необґрунтованістю.

Слід зазначити, що у разі існування
перешкод для оформлення спадкових прав
у нотаріальному порядку, спадкоємці
можуть звернутися до суду з позовом про
визнання права на спадкове майно, що є
винятковим способом захисту
порушеного, оспореного або не
визнаного права. Однак в даному випадку
вказане питання виходить за межі
позовних вимог, тому судом не
вирішується.

Виходячи з викладеного вище, в
задоволенні позову ОСОБА_1 та позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_6 слід
відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 294
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
державного нотаріуса Вільногірської
державної нотаріальної контори
Дніпропетровської області Канюги
Ольги Василівни, третя особа - ОСОБА_6
про скасування постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, спонукання
вчинити нотаріальну дію, - відмовити в
повному обсязі.

В задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_6 до ОСОБА_1, державного
нотаріуса Вільногірської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області Канюги
Ольги Василівни про визнання житлового
будинку об'єктом часткової приватної
власності спадкодавців, про визнання
спадкоємцем першої черги по закону на
частку спірного домоволодіння та
зобов'язання видати свідоцтво про
право на спадщину,- відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Вільногірського міського суду
І.А.Ілюшик