У х в а л а

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Гримич М.К.,
Мазур Л.М.,

Попович О.В., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» на рішення апеляційного суду
Київської області від 20 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулося до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що 04 вересня 2008 року між ПАТ
«Родовід Банк» і ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № 77.1/АА-01603.08.2, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 23 550 євро для придбання
автомобіля марки Hyundai, HD 72 на строк до 04
вересня 2011 року зі сплатою 16
процентів річних.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором 04
вересня 2008 року між сторонами був
укладений договір застави
транспортного засобу № 77.1/АА-01603.08.2-3,
предметом якого є забезпечення
виконання всіх зобов'язань ОСОБА_3
перед заставодержателем, що випливають
з укладеного між ними кредитного
договору від 04 вересня 2008 року, шляхом
передачі в заставу заставодавцем
автомобіля марки Hyundai, HD 72, належного
останньому на праві
власності згідно зі свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу від 28
серпня 2008 року.

Того ж дня з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між ПАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір
поруки, за яким поручитель
зобов'язалась відповідати в повному
обсязі за своєчасне виконання
боржником усіх його зобов'язань за
вказаним кредитним договором.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконує
умов кредитного договору, унаслідок
чого утворилась заборгованість зі
сплати кредиту, процентів за
користування кредитом, пені за
несвоєчасне погашення заборгованості
за кредитом та трьох відсотків річних
від суми простроченого кредиту, ПАТ
«Родовід Банк» просило суд стягнути із
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його
користь станом на 19 лютого 2013
року заборгованість за кредитним
договором у сумі 8 001 євро 78
центів, заборгованість зі сплати
відсотків за користування кредитом у
сумі 1 260 євро 83 центи, пеню
в сумі 1 515 113 грн 56 коп., а також
суму трьох відсотків річних від суми
простроченої кредитної
заборгованості, що складає 7 774 грн 99
коп.

Заочним рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 грудня 2013 року позов ПАТ «Родовід
Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 8 001 євро
78 центів, що еквівалентно 85 397 грн 03 коп.,
заборгованість за процентами в розмірі
1 260 євро 83 центи євро, що
еквівалентно 13 455 грн 90 коп., пеню в
розмірі 54 241 євро 84 центів, що
еквівалентно 586 036 грн 37 коп., три
проценти річних в сумі 278 євро 17 центів,
що еквівалентно 3
005 грн 43 коп., та вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 20 травня 2014 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено,
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 грудня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«Родовід Банк», посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 324 ЦПК України
передбачено, що підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги про
стягнення пені в межах останнього року
на час звернення з позовом, застосував
строк спеціальної позовної давності у
зв'язку з подачею відповідної заяви
відповідача та задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу за кредитним договором у розмірі
8 001 євро 78 центів, що
еквівалентно 85 397 грн 03 коп.,
заборгованості за процентами в розмірі
1 260 євро 83 центи, що еквівалентно
13 455 грн 90 коп., пені в розмірі
54 241 євро 84 центи, що еквівалентно 586 036
грн 37 коп., трьох процентів річних в
сумі 278 євро 17 центів, що еквівалентно 3
005 грн 43 коп. При цьому суд виходив із
доведеності заявлених позивачем вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_4, суд, керуючись ч. 4 ст. 559
ЦК України, дійшов висновку про
припинення поруки відносно поручителя.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку про
відсутність заборгованості ОСОБА_3
перед позивачем, оскільки заставний
автомобіль Hyundai HD 72, належний на праві
власності останньому, 22 жовтня 2009 року
був переданий ПАТ «Родовід Банк» для
подальшої реалізації з метою погашення
кредитної заборгованості, а 20 жовтня 2010
року кошти у розмірі 11 000 євро були
сплачені відповідачем у рахунок
погашення кредитної заборгованості.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 4 вересня 2008
року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3
був укладений кредитний договір №
77.1/АА-01603.08.2, відповідно до умов якого
останній отримав кредит на загальну
суму 23 550 євро зі сплатою
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 16 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення до 4
вересня 2011 року (а. с. 7-10).

04 вересня 2008 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ
«Родовід Банк» договір застави №
77.1/АА-01603.08.2-3, за яким у заставу банку
був переданий належний йому автомобіль
марки Hyundai HD 72 (а. с. 15-20).

04 вересня 2008 року з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між ПАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір
поруки, за яким поручитель зобов'язався
відповідати в повному обсязі за
своєчасне виконання боржником усіх
його зобов'язань за вказаним кредитним
договором.

22 жовтня 2009 року представник ПАТ
«Родовід Банк» за актом
прийому-передачі отримав від ОСОБА_3
автомобіль Hyundai HD 72, два комплекти
ключів до нього та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_1 (а. с. 85-87), при цьому боржнику
надано лист-повідомлення за
кредитним договором № 77.1/АА-01603.08.2 про
прийняте банком рішення щодо
реалізації вказаного заставного майна
(а. с. 74).

20 жовтня 2010 року відповідно до
довідки-рахунка № 370631 автомобіль був
відчужений на користь ОСОБА_5 за одну
тисячу гривень (а. с. 90).

Проте з виписки рахунка відповідача,
наданої банком за період з 04
вересня 2008 року по 19 лютого 2013 року,
вбачається, що після відчуження
автомобіля кошти у розмірі 1 000 грн не
були перераховані на кредитний
рахунок відповідача (а. с. 33-46), хоча
матеріали справи містять докази зняття
транспортного засобу з обліку у
Бориспільському РЕВ саме
представником банку (а. с. 92).

Разом з тим з наданої позивачем виписки
з особового рахунка ОСОБА_3
встановлено, що саме 20 жовтня 2010 року
ПАТ «Родовід Банк» зараховано на
кредитний рахунок відповідача кошти
у сумі 8 192 євро 78 центів в
якості сплати простроченого кредиту (а.
с. 35) та 2 807 євро 22 центи, в якості сплати
прострочених процентів (а. с. 45).

При цьому слід зазначити, що,
відмовляючи у позові, апеляційний суд
також посилався на звіт суб'єкта
оціночної діяльності Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консалт-С» про ринкову вартість
автомобіля марки Hyundai HD 72 станом на 22
жовтня 2009 року, який був долучений до
справи 20 травня 2014 року (а. с. 185).

Звіт про експертну грошову оцінку
колісного транспортного засобу Hyundai HD
72, що був поданий ОСОБА_3 до суду
апеляційної інстанції, датований після
ухвалення судом першої інстанції
рішення, а отже, ним не досліджувався з
об'єктивних причин, і неподання цього
доказу до місцевого суду заявником не
обґрунтовано, на що суд апеляційної
інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 303
ЦПК України уваги не звернув та
мотивів прийняття цього доказу
ринкової вартості транспортного
засобу не навів.

З урахуванням цих вимог процесуального
закону апеляційному суду необхідно
надати оцінку поданим доказам у
взаємозв'язку з іншими доказами,
наявними у справі (ст. 212 ЦПК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 586 ЦК України
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про
заставу» (далі - Закон) за рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги в
повному обсязі, що визначається на
момент фактичного задоволення.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язань, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано.

Згідно зі ст. 24 цього Закону у
випадках, коли суми, вирученої від
продажу предмета застави,
недостатньо для повного
задоволення вимог заставодержателя,
він має право, якщо інше не передбачено
законом чи договором, одержати суму,
якої не вистачає для повного
задоволення вимоги, з іншого майна
боржника в порядку черговості,
передбаченої законодавством України.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на
вищезазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув,
належної оцінки доводам сторін не
надав та обмежився лише констатацією
передачі вказаного автомобіля ПАТ
«Родовід Банк» для реалізації, не
перевірив реєстрацію вилучення запису
про обтяження заставленого майна у
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна, не надав оцінки відомостям
Бориспільського РЕВ щодо зняття 19
жовтня 2010 року представником ПАТ
«Родовід Банк» вказаного автомобіля із
реєстрації для реалізації в межах
України (а. с. 92) у сукупності із іншими
наведеними вище доказами.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної
інстанції також виходив із того, що
позивачем не враховані кошти у розмірі
11 000 євро, які були сплачені
відповідачем 20 жовтня 2010 року.

При цьому суд апеляційної інстанції не
звернув уваги на те, що саме 20 жовтня 2010
року на кредитний рахунок відповідача
були зараховані кошти у сумі 8 192 євро 78
центів в якості сплати простроченого
кредиту (а. с. 35) та 2 807 євро 22 центи в
якості сплати прострочених процентів
(а. с. 45), що у своїй сумі складають саме
11 000 євро.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
на підставі досліджених доказів не
встановив фактичну ціну, за яку ПАТ
«Родовід Банк» продало належний
відповідачеві автомобіль, не врахував,
що ціна його продажу (1 000 грн) значно
відрізняється від суми коштів, які
фактично були зараховані на рахунок
останнього (11 000 євро) на день
відчуження автомобіля - 20 жовтня 2010
року (а. с. 98, 110), та не зробив належних
висновків щодо наявності
заборгованості за кредитним договором,
а відтак і доведеності позовних вимог
банку.

Крім того, апеляційний суд не надав
належної оцінки наданому позивачем
розрахунку кредитної заборгованості,
не взяв до уваги роз'яснення, що
міститься у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», та у мотивувальній
частині рішення не навів розрахунків, з
яких виходив при відмові у задоволенні
позовних вимог; не зазначив, який доказ
взятий за основу при визначенні суми
заборгованості на день реалізації
автомобіля (20 жовтня 2010 року), що
позбавляє суд касаційної інстанції
можливості цей розрахунок перевірити.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Київської області
від 20 травня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 20 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Попович

Г.В. Юровська