У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ в натурі 1/3
частини домоволодіння, надання в
окреме користування присадибної
земельної ділянки; за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визначення порядку
користування земельною ділянкою, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення Київського
районного суду м. Полтави від 11 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 23 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила поділити в натурі 1/3 частину
домоволодіння, як спадкове майно між
співвласниками, зокрема квартиру
АДРЕСА_1, та надати в окреме
користування присадибну земельну
ділянку площею 236 кв. м за цією ж
адресою, відповідно до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 62-13 від 1 липня 2013 року.

В обґрунтування позову зазначала, що
сторони є співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1, і їй належить
1/9 частина цього нерухомого майна.
Вважає, що її частку із спадкового
майна можливо виділити в натурі,
зокрема, просила виділити їй квартиру
АДРЕСА_1, що знаходиться в основній
частині житлового будинку літ. «А-1» та
складається із приміщень: частина
кухні 2-3, площею 4,75 кв. м, кімната
2-5, площею 14,5 кв. м, загальною площею за
внутрішнім обміром 19,25 кв. м, на
суму 6 900 грн, а також частину огорожі № 3
вартістю 219 грн, а всього виділити
будівель та споруд на суму 7 119 грн та
виділити їй в окреме користування
земельну ділянку, площею 236 кв. м, яка
складається із двох частин.

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визначити порядок користування
земельною ділянкою, що розташована по
АДРЕСА_1, загальною площею 2 127 кв. м, яка
складається з двох земельних ділянок
різних за цільовим призначенням, а
саме: площею 1000 кв. м для будівництва та
обслуговування жилого будинку, та 1 127
кв. м для ведення особистого підсобного
господарства, виділивши співвласникам
в окреме користування частини
земельної ділянки, які відповідають їх
часткам у праві спільної сумісної
власності на домоволодіння, згідно
висновку судового експерта № 62-13
від 1 липня 2013 року та, зокрема, виділити
йому в окреме користування частину
земельної ділянки, зафарбовану на
плані у зелений колір.

В обґрунтування позову зазначав, що він
звернувся до нотаріальної контори з
метою оформлення спадщини, проте
нотаріус відмовив йому у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки державна реєстрація
земельної ділянки по АДРЕСА_1 не
проводилася.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 23 квітня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 та зустрічного позову
ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_7, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_3, виходив із того, що з
правовстановлюючих документів, які
надані сторонами на підтвердження
свого права власності, будинок АДРЕСА_1
не містить поділу на квартири, а тому як
наслідок квартира АДРЕСА_1 про
поділ якої звернулася ОСОБА_3 відсутня
та не може бути поділена. Також на даний
час неможливо вирішити питання про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, оскільки за
наявності самочинно збудованих
об'єктів нерухомого майна документи
щодо виділу готуються після визнання
права власності на них відповідно до
закону.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Установлено, що ОСОБА_3 згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 27 липня 1988 року є власником
1/9 частини житлового будинку з частиною
надвірних побудов по АДРЕСА_1. Спадкове
майно на яке видано свідоцтво
складається з 1/3 частини
зазначеного житлового будинку з
частиною надвірних побудов. Право
власності зареєстровано.

ОСОБА_4 є власником 1/9 частини
нерухомого майна згідно свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 12
лютого 2007 року та 1/3 частини
згідно договору дарування від 12 грудня
2000 року. Право власності зареєстровано.

ОСОБА_5 є власником 2/9 частини житлового
будинку з відповідною часткою
надвірних побудов та споруд, право
власності на 1/18 частину, право
власності не оформлено. ОСОБА_6 також не
оформив право власності на спадкове
майно, яке відкрилося після смерті
ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання
(ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник
отримує свою частку у майні в натурі і
вибуває зі складу учасників спільної
власності. За всіма іншими
співвласниками спільна власність при
виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право
власності припиняється лише для того
співвласника, частка якого виділяється
із спільної власності у разі поділу (ст.
367 ЦК України) спільна часткова
власність припиняється для всіх її
учасників.

Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом, у якому
просила про поділ в натурі спадкового
майна, а саме квартири АДРЕСА_1, а не
частини домоволодіння, яке належало
спадкодавцю.

Суди обґрунтовано виходили з того, що
ОСОБА_3 посилалася на норми ст. 367 ЦК
України, при цьому, вимогу про
припинення права спільної часткової
власності не заявляла. Крім того,
правовстановлюючі документи спірного
домоволодіння, які містяться у
матеріалах справи, не містять поділу на
квартири.

Відповідно до висновку додаткової
судової будівельно-технічної та
земельно-технічної експертизи від 22
січня 2014 року № 206 провести розподіл та
виділити в натурі по 1/3 частині
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 46,7
кв. м у житловому будинку за адресою:
АДРЕСА_1, враховуючи
будівельно-технічні вимоги, що
висуваються до квартир, з технічної
точки зору, не представляється
можливим. Квартира, яка виділена ОСОБА_3
на 1/3 частину у висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 1
липня 2013 року № 62-13, не відповідає
будівельно-технічним вимогам, що діють
на території України та висуваються до
квартир.

З матеріалів справи убачається, що
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 звертався
до суду з клопотанням про призначення
додаткової судової
будівельно-технічної та
земельної-технічної експертизи, у
задоволенні якої судом апеляційної
інстанції було відмовлено. Слід
звернути увагу, що заявником на
підставу проведення додаткової
експертизи зазначено про використання
технічного паспорту на спірне
домоволодіння від 29 жовтня 2009 року,
тоді як після проведення експертизи
відповідач ОСОБА_4 надала суду
технічний паспорт, датований 22 лютого
2013 року. Зазначене свідчить, що сторони
мали можливість подати технічний
паспорт на спірне домоволодіння
своєчасно. Інших підстав для
проведення додаткової експертизи
ОСОБА_7 не наведено.

Разом з тим, висновок суду про
неможливість на даний час вирішити
питання про встановлення порядку
користування земельною ділянкою є
передчасним. Так, суди дійшли висновку,
що на спірній земельній ділянці
розміщено ряд самочинних побудов,
право власності на які не
зареєстровано, а тому визначити в
установленому законом порядку якому із
співвласників вони належать неможливо.
Слід звернути увагу, що можливе
перебування на земельній ділянці ряду
самочинних побудов не є перешкодою в
установленні порядку користування
земельною ділянкою.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України
фактичні дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону та
обставини справи уваги не звернули та
не врахували їх при вирішенні спору по
суті.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення в частині надання в окреме
користування земельної ділянки
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 23 квітня 2014 року в частині
надання в окреме користування
земельної ділянки скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції. У решті
судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

В.А.
Черненко