У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Нагорняка В.А., Леванчука
А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - Відділ Державної
міграційної служби Дніпровського РУ ГУ
МВС України в м. Києві, про усунення
перешкод в користуванні власністю,
зняття з реєстрації та виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 28 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26
серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив
зобов'язати відповідача ОСОБА_5 не
перешкоджати йому у користуванні та
розпорядженні своїм майном - квартирою
АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5 з вказаної
квартири та зобов'язати Відділ
Державної міграційної служби
Дніпровського РУ ГУМВС України в м.
Києві зняти з реєстрації відповідача
за адресою спірної квартири.

Позивач посилався на те, що 11 січня 2014
року між ним та відповідачем був
укладений попередній договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за
умовами якого ним сплачено відповідачу
суму завдатку у розмірі 8 тис. грн у
рахунок належних за основним договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і його виконання, з метою
забезпечення реалізації своїх намірів
щодо купівлі-продажу квартири та своєї
платоспроможності.

За домовленістю сторін укладення та
нотаріальне посвідчення основного
договору мало бути здійснено до 12
лютого 2014 року включно. За час, що
передував укладенню договору
купівлі-продажу квартири, всі дії
відповідача були направлені на
реалізацію ним наміру щодо продажу
спірної квартири, та у позивача не
виникало сумніву у правомірності дій
сторін договору.

Вказував на те, що 25 лютого 2014 року він
на ім'я відповідача відкрив рахунок в
АТ «Фінанси та Кредит», на який
перерахував грошові кошти у розмірі 256
тис. грн, що були отримані відповідачем
25 лютого 2014 року, що підтверджується
відповідною квитанцією.

25 лютого 2014 року між сторонами був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. Однак, після
укладення договору купівлі-продажу
квартири відповідач свої зобов'язання
не виконав, продовжує користуватися
спірною квартирою, відмовився від
виселення та зняття з реєстрації, що є
порушенням його прав як власника
квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 28 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди
ОСОБА_4 у здійсненні ним права
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалено виселити ОСОБА_5 із вказаної
квартири без надання іншого житлового
приміщення.

У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
керуючись ст. 391 ЦК України, правильно
виходив з того, що позивачем надано
докази належності йому на праві
власності спірної квартири - договір
купівлі-продажу квартири від 25 лютого
2014 року та доведено факт порушення
відповідачем його права на володіння,
користування та розпорядження спірною
квартирою, шляхом протиправного
зайняття спірного приміщення та
користування ним за відсутності між
сторонами спірних правовідносин
домовленості на проживання в належній
позивачу квартирі, а тому дійшов
правильного висновку про зобов'язання
відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_4
у здійсненні ним права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та виселення
відповідача зі спірної квартири.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявників з
висновками судів попередніх інстанцій
та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги,
змісту оскаржуваних судових рішень
вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права при розгляді
даної справи судами попередніх
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 28 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26 серпня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Нагорняк В.А. Леванчук
А.О. Маляренко А.В.