Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №272/100/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів: Худякова А.М.,
Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській
В.Я.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» про стягнення боргу за
договором позики

за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» на рішення Андрушівського
районного суду Житомирської області
від 31 липня 2014 року ,-

в с т а н о в и л а
:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з вказаною позовною заявою та
просив стягнути з відповідача на його
користь заборгованість за договором
позики. В обґрунтування вимог зазначав,
що 11 лютого 2013 року між ним та ТОВ
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» було укладено договір позики
на суму 1 522 060 грн. Відповідно до п.6.2
зазначеного договору у разі
невиконання відповідачем умов
договору, він зобов»язаний виплатити
позивачу пеню в розмірі 0,5% за кожен
день прострочення. 24 вересня 2013 року
між сторонами було укладено додаткову
угоду, за умовами якої відповідач
зобов»язався сплатити штраф в розмірі
40% від суми позики у разі перевищення 30
календарних днів періоду прострочення.
Оскільки, за договором позики було
визначено термін повернення коштів до
01.11.2013 року, однак відповідач свої
зобов»язання не виконав, позивач з
урахуванням заяви про збільшення
розміру позовних вимог, просив
стягнути з відповідача на свою користь:
1 522 060 грн. - сума основного боргу, 1 757
979,30 грн. - сума пені та 608 824 грн. - сума
штрафу, а всього 3 888 863,30 грн. та стягнути
з відповідача понесені ним судові
витрати.

Рішенням Андрушівського
районного суду Житомирської області
від 31 липня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ТОВ
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
сумі 1 522 060 грн., пеню в сумі 1 000 000 грн. та
штраф в сумі 608 824 грн., а всього 3 130 884
грн. Стягнуто з ТОВ
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» на користь ОСОБА_1 судовий
збір в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення з ТОВ «СП «СПІКА»
позики в сумі 94 740,00 грн. пені у розмірі
957 351,28 грн. та штрафу у розмірі 608 824,00
грн. Вказує, що судом не враховано, що
відповідно до касових книг та виписки з
банківської установи, на рахунок
товариства від ОСОБА_1 за договором
позики надійшло 1 427 320,00 грн., а не 1 522 060
грн. Наголошує, що умови договору
позики грошових коштів від 11.02.2013 є
несправедливими та дискримінаційними
по відношенню до ТОВ «СП «СПІКА»,
оскільки порушують принцип
добросовісності, призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов»язків, завдають суттєвої
майнової шкоди позивачеві. Вважає, що
нарахована сума пені суперечить
законодавству, а розмір штрафу
підлягає зменшенню.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

За правилами ч.1 ст.526 ЦК зобов"язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 11 лютого 2013 року
між ОСОБА_1 /позикодавцем/ та ТОВ
„Сільськогосподарське підприємство
„Спіка" /позичальником/ було укладено
договір позики грошових коштів, за
умовами якого позикодавець
зобов"язався на безвідсотковій основі
передати позичальнику кошти в сумі 1 522
060грн., а позичальник зобов"язався
повернути вказану суму до 1 листопада
2013 року /а.с.3/.

Відповідно до п.6.2 договору позики
порушення будь-яких із зазначеним
договором строків однією із сторін
тягне за собою обов"язок сплати іншій
стороні пені в розмірі 0,5% від суми
договору за кожний день прострочення
/а.с.3 зворот/.

Додатковою угодою від 24 вересня 2013 року
пункт 6.2 зазначеного Договору позики
викладено в новій редакції, де, окрім
зобов"язань сплати пені, зокрема,
передбачено, що якщо період
прострочення перевищить 30 календарних
днів, окрім вказаної пені позичальник
зобов"язується сплатити позикодавцю
штраф у розмірі 40% від суми позики /а.с.4/.

Договір позики грошових коштів від
11.02.2013 року та додаткова угода до нього
від 24.09.2013 року ніким не оскаржені та є
чинними.

Квитанцією до прибуткового касового
ордеру від 11.02.2013 року підтверджується,
що цього ж дня товариством
„Сільськогосподарське підприємство
„Спіка" прийнято від ОСОБА_1 1 522 060грн.
/а.с.5/.

Актом звірки розрахунків між ТОВ СП
„Спіка" та ОСОБА_1 від 26.12.2013 року
підтверджується, що станом на день
звірки за договором позики грошових
коштів від 11.02.2013 року сума позики не
повернута, залишок боргу становить
1522060грн./а.с.8/.

Відтак, наведеними доказами
підтверджується, що відповідач
(позичальник) отримав від позивача
(позичальника) грошові кошти саме в
розмірі 1522060грн., а також те, що позика
не повернута. Тієї обставини, що позика
не повернута, не заперечує і сам
відповідач.

Відповідно до ст.ст.1049, 1050 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625 ЦК
України. Якщо позичальник своєчасно не
повернув речі, визначені родовими
ознаками, він зобов'язаний сплатити
неустойку відповідно до статей 549-552
цього Кодексу, яка нараховується від
дня, коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши, що відповідач
(позичальник) не повернув позивачу
(позикодавцеві) позику, суд першої
інстанції обґрунтовано стягнув з ТОВ
СП „Спіка" на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики у
такій самій кількості, що була передана
позичальнику, а саме 1522060грн.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов"язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Порядок сплати неустойки (пені та
штрафу), як санкції за порушення
виконання грошового зобов"язання,
передбачено у Додатковій угоді від
24.09.2013 року, якою п.6.2. Договору позики
від 11.02.2013 року викладено в новій
редакції, про що зазначено вище.

Відтак, встановивши, що відповідачем
порушені умови договору позики щодо
своєчасного повернення коштів, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про стягнення
з ТОВ СП „Спіка" на користь ОСОБА_1
суми пені та штрафу. Правильність
проведених судом обрахунків суми
неустойки сумнівів не викликає.

Відповідач, посилаючись на свій
скрутний майновий стан та на
відсутність негативних наслідків для
позивача у зв"язку з простроченням
виконання зобов"язання, просив
відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення пені та штрафу
/а.с.21-22/.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Як роз'яснено у абз.2 п.27 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30 березня 2012
року „Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають з кредитних
правовідносин" істотними обставинами в
розумінні частини третьої статті 551 ЦК
можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Враховувавши фінансовий стан
відповідача, те, що неустойка
перевищує розмір заборгованості за
договором позики, суд першої інстанції
зробив правильний висновок про
доцільність зменшення суми пені.
Наявність будь-яких інших обставин, не
врахованих судом при зменшенні пені,
відповідачем не доведена.

Водночас, колегія суддів вважає
за необхідне, окрім зменшення суми пені
зменшити ще й суму штрафу, як різновиду
неустойки, оскільки присуджена судом
першої інстанції сума неустойки: 1 000
000грн. пені та 608 824,00 грн. штрафу, а
всього 1608824грн. перевищує суму позики,
яка становить 1522060грн .

А тому з урахуванням наведених
обставин справи та фінансового
становища відповідача, колегія суддів
вирішує зменшити розмір штрафу з 608 824,00
грн. до 300 000грн., а відтак - і загальну
суму заборгованості - з 3 130 884грн. до 2
822 060грн.

З огляду на наведене рішення суду
першої інстанції в цій частині
підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про
повне звільнення від сплати пені та
штрафу у зв'язку із скрутним
фінансовим станом є безпідставними,
оскільки ст.551 ЦК України передбачає
лише зменшення розміру неустойки, а
не звільнення від її повної сплати.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що відповідно до касових книг та
виписок з банківської установи на
рахунок товариства від ОСОБА_1 за
договором позики надійшло 1427320грн., а не
1522060грн. спростовуються квитанцією до
прибуткового касового ордера від 11.02.2013
року, підписаною головним бухгалтером
та завіреною печаткою товариства. Та
обставина, що квитанція не
підписувалась головним бухгалтером, не
підтверджена доказами в контексті
вимог ст.ст.58,59 ЦПК України. Неналежне
оформлення ТОВ СП „Спіка" по
бухгалтерських документах надходження
від позивача коштів не є підставою для
відмови в позові, про що обґрунтовано
зазначив суд першої інстанції у своєму
рішенні.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі про те, що умови договору позики
є несправедливими та однобокими, також
є безпідставними, оскільки відповідач
в установленому законом порядку не
оскаржував ні договір позики, ні
додаткову угоду до нього, а відтак -
визначений сторонами розмір неустойки
та штрафу.

А тому, за виключенням обставин,
пов"язаних із зменшенням суми штрафу,
рішення суду першої інстанції
залишається без змін.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«СПІКА» задовольнити частково.

Рішення Андрушівського районного
суду Житомирської області від 31 липня
2014 року змінити. Зменшити розмір
стягнутого штрафу з 608 824грн. до 300 000
грн., а загальну суму заборгованості з 3
130 884грн. до 2 822 060грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді