Справа № 203/6404/12 Провадження №
22-ц/772/2191/2014Головуючий в суді першої
інстанції Гриценко І. Г.Категорія 5
Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
Апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого судді : Якименко М.М.,

суддів: Іващука В.А., Колоса С.С.

при секретарі : Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, яка діє також в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Стрижавської селищної ради
Вінницького району, ОСОБА_5, за участю
третіх осіб без самостійних вимог:
Вінницького регіонального державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву, Органу опіки і піклування
Вінницької районної державної
адміністрації, ОСОБА_6 про визнання
незаконним та скасування рішення
Виконкому Стрижавської селищної ради,
скасування свідоцтва про право
власності; за позовом ОСОБА_2, яка діє
також в інтересах неповнолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Стрижавської
селищної ради Вінницького району,
ОСОБА_5, Вінницького регіонального
державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на житло та визнання
права власності на житло за
апеляційними скаргами ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на рішення Вінницького
районного суду Вінницької області від
12 червня 2014 року,-

В С Т А Н О В
И В :

В листопаді 2012 року до Вінницького
районного суду Вінницької області з
позовом звернулася ОСОБА_2, яка діє, як
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4
до Стрижавської селищної ради
Вінницького району Вінницької області,
ОСОБА_7, з участю третьої особи ,яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Вінницького
регіонального державного фонду
сприяння молодіжному житловому
будівництву, в якому просила скасувати
, як незаконне рішення Стрижавської
селищної ради Вінницького району
Вінницької області №210 від 22.07.2004 року
та скасувати свідоцтво №80 від 29.07.2004
року про право власності на квартиру
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_5

Позовні вимоги мотивовано тим, що
ОСОБА_2 з 23.02.2001 року по 26.06.2009 року
перебувала в зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_7 Від даного шлюбу мають спільну
дитину ОСОБА_3 2001 року народження. В 2003
році в період шлюбу, в зв'язку з
відсутністю житла, подружжя ОСОБА_3
звернулося до Вінницького
регіонального відділення державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву про надання пільгового
кредиту як молодій сім'ї з метою
отримання квартири у власність для
проживання сім'ї з чотирьох осіб:
подружжя ОСОБА_3, їх спільної дитини
ОСОБА_3 та дитини позивача від
попереднього шлюбу ОСОБА_4

28.07.2003 року між ОСОБА_7 та Вінницьким
регіональним відділенням державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву була укладена кредитна
угода №19/03, відповідно до якої , а також
на підставі акту прийому-передачі
квартири від 27.05.2003 року, ОСОБА_7 було
передано у власність трикімнатну
квартиру загальною площею 67,5 під
АДРЕСА_1.

29.07.2004 року на підставі рішення
виконкому Стрижавської селищної ради
Вінницького району №210 від 22.07.2004 року
Стрижавською селищною радою ОСОБА_7
було видано свідоцтво про право
власності на вказану квартиру , яке
пройшло державну реєстрацію в ВООБТІ.

Після отримання квартири ОСОБА_7
та їх неповнолітні діти вселилися в
квартиру, зареєструвалися та стали в
ній проживати. Ні домовленістю між
подружжям, ні рішенням суду частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності подружжя на вказану
вище квартиру змінені не були.

Внаслідок того, що ОСОБА_7 впродовж
подружнього життя вчиняв сварки,
застосовував фізичну силу до позивача
та її сина ОСОБА_4, створюючи неможливі
умови проживання в квартирі, ОСОБА_2
була вимушена залишити квартиру та
переїхати з дітьми в будинок своєї
матері ,що розташований в с. Біла
Ямпільського району Вінницької
області.

Отримавши в жовтні місяці 2012 року із
Вінницького районного суду
Вінницької області позовну заяву
ОСОБА_7 про визнання її такою, шо
втратила право користування квартирою,
позивач дізналася про те, що
Стрижавська селищна рада видала
свідоцтво про право власності на дану
квартиру лише на ім'я відповідача
ОСОБА_7, а не на всіх членів сім'ї, як
вона раніше вважала.

Вона вважає, що прийняттям рішення
від 22.07.2004 року та видачею свідоцтва про
право власності від 29.07.2004 року на ім'я
лише ОСОБА_7, Стрижавська селищна рада
порушила її права та інтереси, а також
інтереси неповнолітніх дітей, оскільки
дана квартира була набута відповідачем
в період шлюбу із позивачем, а тому вона
та діти мають право на відповідну
частку квартири.

В ході розгляду даної справи
позивач збільшила позовні вимоги щодо
оскарження рішення виконкому
Стрижавської селищної ради
Вінницького району Вінницької області
та свідоцтва про право власності на
квартиру, подавши відповідну заяву, в
якій просила також поновити їй строк
для звернення до суду з позовом

Ухвалами суду від 24.12.2012 року та
15.03.2013 року до участі в даній справі
було залучено в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача -
Орган опіки і піклування Вінницької
районної державної адміністрації
Вінницької області та ОСОБА_6 в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на відповідача.

В травні 2013 року ОСОБА_2, діючи в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулася з позовом до Стрижавської
селищної ради Вінницького району
Вінницької області, ОСОБА_7,
Вінницького регіонального державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву, в якому просила суд в
частині 3/4 часток визнати недійсним
свідоцтво №80 від 29.07.2004 року про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
визнати право власності на 3/4 частки
даної квартири за ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 Позовні вимоги
обґрунтовувались обставинами,
викладеними вище.

Ухвалою суду від 04.06.2013 року вказані
позовні вимоги було об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 12 червня 2014 року
позов ОСОБА_2 було задоволено
частково.

Поновлено ОСОБА_2 пропущений нею
строк для звернення до суду з позовом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зі
сплатою ОСОБА_2 половини залишку
боргових зобов'язань по кредитній
угоді №19/03 від 28.07.2003 року, зі змінами,
укладеній між Вінницьким регіональним
відділенням державного фонду сприяння
молодіжного житлового будівництва та
ОСОБА_5.

В решті позову було відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали
апеляційні скарги, в яких, посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права , просили рішення скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

В свою чергу представник
Вінницького регіонального державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву надав до суду письмові
пояснення, у яких просив апеляційні
скарги задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши
доповідача, дослідивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та заявлених вимог,
заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, вважає, що останні
підлягають частковому задоволенню з
таких мотивів.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5
перебували в зареєстрованому шлюбі з
23.02.2001 року, який був розірваний між
сторонами рішенням Ямпільського
районного суду Вінницької області від
20.05.2009 року.

Від даного шлюбу мають неповнолітню
доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_7, перебуваючи на
квартирному обліку за місцем своєї
роботи, в період перебування в шлюбі із
ОСОБА_2, 28.07.2003 року уклав із Вінницьким
регіональним відділенням державного
фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву кредитну угоду №19/03 про
надання пільгового довгострокового
державного кредиту на будівництво
житла загальною площею 69,18 кв.м. для
своєї сім'ї у складі чотирьох осіб:
чоловіка ОСОБА_7, дружини ОСОБА_2, дітей
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в
сумі 72963,00 гривень з терміном
повернення 30 років з дати укладення
даної кредитної угоди зі сплатою
попереднього внеску (не менше 3
відсотків) в сумі 2329,00 гривень.

В подальшому, за клопотанням
Вінницького регіонального відділення
державного фонду сприяння молодіжному
будівництву та на підставі заяви про
видачу свідоцтва про право власності,
кредитних угод, тощо, рішенням
виконкому Стрижавської селищної ради
№210 від 22.07.2004 року було вирішено,
зокрема, оформити ОСОБА_5 право
приватної власності на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, на підставі
вказаного рішення ОСОБА_7 29.07.2004 року
було видано свідоцтво про право
власності на вказану вище квартиру, яке
25.08.2004 року було зареєстроване в ВООБТІ.

Колегія судів вважає, що, заявляючи
вимогу про визнання права власності на
частину квартири, ОСОБА_2 фактично
просила суд про поділ спільно нажитого
з ОСОБА_5 майна. А тому приходить до
висновку, що вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно застосував до
правовідносин , що склались між
сторонами , норми СК України.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу, відповідно
до ст. 68 СК України.

За нормами ст. 355 ЦК України майно, шо
є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Ч. 1 ст. 70 СК України узгоджується із
диспозицією ч. 2 ст. 372 ЦК України, яка
визначає, що у разі поділу майна, шо є у
спільній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СКУ, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, що були
одержані за цим договором, є об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Отже, висновок суду про те, що майно,
а саме квартира , яка була придбана
подружжям ОСОБА_5 у кредит, є спільною
власністю чоловіка та дружини, є
правильним.

За вказаних вище обставин, суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов
до висновку про визнання за ОСОБА_2
права власності на ? частини квартири.

Колегія суддів вважає, що районний
суд обґрунтовано визнав поважною
причину пропуску ОСОБА_2 позовної
давності і захистив її порушене право,
адже обставини, на які посилався
позивач є такими, що заслуговують на
увагу.

Ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ним
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності
на ? частини квартири, суд безпідставно,
всупереч ст.11 ЦПК України , зобов'язав
позивача в подальшому сплачувати
половину залишку боргових зобов'язань
по кредитній угоді №19/03 від 28.07.2003 року,
зі змінами, укладеній між Вінницьким
регіональним відділенням державного
фонду сприяння молодіжного житлового
будівництва та ОСОБА_5.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції , ухвалюючи рішення, вийшов
за межі позовних вимог. Адже такі
вимоги сторонами не заявлялись, ОСОБА_2
з позовними вимогами щодо вирішення
питання по сплаті боргових зобов'язань
за кредитною угодою до суду не
зверталась.

Тому доводи апеляційних скарг в цій
частині є обґрунтованими та такими, що
заслуговують на увагу.

Відтак рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

В решті рішення суду є законним,
обгрунтованним та справедливим, тому
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 61, 68-70 СК України, ст. ст. 355, 372 ЦК
України ст. ст. 11, 213, 307, 309, 313, 314 , 319 ЦПК
України, колегія суддів ,-

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного
суду Вінницької області від 12 червня 2014
року в частині зобов'язання ОСОБА_2 по
сплаті половини залишку боргових
зобов'язань по кредитній угоді №19/3 від
28.07.2003 року, зі змінами, укладеній між
Вінницьким регіональним державним
фондом сприяння молодіжному житловому
будівництву та ОСОБА_5, скасувати.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно:

Головуючий: