Справа № 175/6234/13-ц
Провадження № 2/175/2333/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

при секретарі Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у смт. Ювілейне справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування
майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Служба у
справах дітей Дніпропетровської
районної державної адміністрації про
визнання добросовісним набувачем, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом в якому просив
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 майно, а саме 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 на його,
ОСОБА_1 користь.

В обґрунтування позову вказав, що
заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14.04.2011 року позовні вимоги
ОСОБА_4 було задоволено та визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1 /
області. Проте Апеляційний суд
Дніпропетровської області,
розглянувши його апеляційну скаргу,
своїм рішенням від 12.10.2011 року скасував
вищевказане рішення
Дніпропетровського районного суду та
визнав за подружжям право власності в
рівних частках, зокрема й на
вищевказану квартиру. ОСОБА_4 на
підставі заочного рішення
Дніпропетровського районного суду, яке
не набрало законної сили та в
подальшому було скасоване Апеляційним
судом Дніпропетровської області,
уклала договір купівлі-продажу
квартири від 01.12.2011 року, яким продала
спірну квартиру, а й відповідно його
частку своїй матері - ОСОБА_3. В
подальшому мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3 уклала
договір купівлі-продажу спірної
квартири з ОСОБА_2. На даний час він,
ОСОБА_1, через низку недійсних
правочинів укладених на підставі
рішення суду, яке на час укладання
правочинів було скасоване, про що було
відомо сторонам цих правочинів, -
позбавлений свого законного права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, а тому був змушений звернутись
до суду з даним позовом.

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з зустрічним позовом ,в якому
просила визнати її добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування зустрічного позову
вказала, що про рішення апеляційного
суду про поділ спільного майна
подружжя ОСОБА_1, на яке посилається
ОСОБА_1, вона не знала і знати не могла,
оскільки стороною у справі не
виступала, участі у її розгляді не
приймала, копії ані позовної заяви, ані
додатків до неї також не отримувала.
Вона взагалі не знайома з подружжям
ОСОБА_1 і ніякого відношення до їх
спільного майна, набутого в період
їхнього шлюбу, не має. Квартиру, на яку
претендує ОСОБА_1 вона придбала у
ОСОБА_3, яка була єдиним власником цієї
квартири. При посвідченні її з ОСОБА_3
угоди, нотаріус, захищаючи її інтереси,
з метою недопущення порушення його
прав, керуючись «Порядком вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»
від 22.02.2012 року № 296/5, перевірила
відсутність заборон відчуження або
арешту квартири за даними Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та отримала від
ОСОБА_3 витяг із Реєстру прав власності
на нерухоме майно. Після посвідчення
угоди реєстратором БТІ була проведена
реєстрація її права власності і ці
відомості внесені до Реєстру прав
власності на нерухоме майно, згідно з
чим вона є повноправним власником
зазначеної квартири. Вважає,що
твердження ОСОБА_1 про відсутність у
ОСОБА_3 права на відчуження квартири є
необґрунтованим та спростовуються
виданими державним реєстратором та
складеними нотаріусом вищезазначеними
письмовими доказами. Після придбання
квартири нею був проведений ремонт із
заміною систем опалювання,
водовідведення, електропостачання;
замінено опалювальні радіатори, труби;
придбано нове сантехнічне обладнання.
Тому вона звернулася до суду з даним
позовом для захисту своїх прав.

Представник позивача за основним
позовом та відповідача за зустрічним
позовом ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5
позовні вимоги за основним позовом
підтримав, зустрічні позовні вимоги не
визнав та просив відмовити в повному
обсязі.

Представник відповідачки за основним
позовом та позивачки за зустрічним
позовом ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6
позовні вимоги за основним позовом не
визнав, зустрічні позовні вимоги
підтримав та просив задовольнити.

Третя особа за основним позовом ОСОБА_4
та представник ОСОБА_7 і ОСОБА_3 адвокат
ОСОБА_8 у судовому засіданні
заперечували проти задоволення
основного позову, та підтримали
зустрічні позовні вимоги.

Представник Служби у справах дітей
Дніпропетровської районної державної
адміністрації у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
(а.с.84).

Вислухавши пояснення сторін в судових
засіданнях, повно та всебічно вивчивши
матеріали справи, суд прийшов до
наступного.

Встановлено, що заочним рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 14 квітня
2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 було
задоволено та визнано за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1. Однак,
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровського області від 12
жовтня 2011 року вищевказане заочне
рішення суду першої інстанції було
скасовано та ухвалено рішення про
часткове задоволення позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про поділ майна та визнання
права власності. Так рішенням
апеляційного суду було визнано за
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за
кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1
(а.с.8-9).

Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі
вищевказаного заочного рішення
Дніпропетровського районного суду, яке
в подальшому було скасоване
апеляційним судом Дніпропетровської
області, уклала договір
купівлі-продажу квартири від 01 грудня
2011 року, яким продала спірну квартиру
АДРЕСА_1, у тому числі і частку ОСОБА_1,
своїй матері - ОСОБА_3 (а.с.10). В
подальшому ОСОБА_3 уклала договір
купівлі-продажу спірної квартири з
ОСОБА_2 (а.с.11-12).

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Оскільки право власності
позивача на споруди є невизнаним
правом, а тому позивач має право на
звернення до суду з даними вимогами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
невизнання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК
України передбачає, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути, зокрема - визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності встановлена
судом.

Таким чином, відповідно до ст. 330 ЦК
України якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до ст. 388 цього
кодексу майно не може бути витребуване
у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати це майно,
про що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388
ЦК України можливе тоді, коли майно
придбано не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно.

Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна з чужого
незаконного володіння.

При таких обставинах, права особи, яка
вважає себе власником майна,
підлягають захисту шляхом задоволення
віндикаційного позову до
добросовісного набувача про
повернення майна з чужого незаконного
володіння.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене,
суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Служба у
справах дітей Дніпропетровської
районної державної адміністрації про
визнання добросовісним набувачем, то
вони задоволенню не підлягають,
оскільки суд, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, достатність і взаємний
зв'язок доказів у їх сукупності,
прийшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_2 не ґрунтуються на жодній з
підстав дійсності правочину
,передбачених ЦК України.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
щодо розподілу між сторонами судових
витрат.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Тому, відповідно до
вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 243
грн. 60 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст. 328, 330, 388 ЦК
України, ст. 3, 10, 16, 57-61, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування
майна - задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
майно, а саме 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Служба у
справах дітей Дніпропетровської
районної державної адміністрації про
визнання добросовісним набувачем -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243
грн. 60 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя
Озерянська Ж.М.