Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2850/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Гармаш Т. І.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

10.12.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Гайсюка О.В.;
Єгорової С.М

з участю секретаря: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Кіровоград
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 03 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "АвтоФінанс" про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"АвтоФінанс" про:

- визнання договору фінансового
лізингу № 010561 з додатками від 30 червня
2014 року недійсним;

- стягнення сплачених коштів з
призначенням платежу «авансовий
платіж за договором № 010561» в сумі 31500
грн. від 01 липня 2014 року;

- стягнення сплачених коштів з
призначенням платежу «згідно договору
№ 010561» в сумі 6000 грн.;

- стягнення сплачених коштів з
призначенням платежу «згідно договору
№ 010561» в сумі 1800 грн.;

- стягнення сплаченої комісії за
прийом платежів згідно тарифів банку в
сумі 333 грн.;

- стягнення сплаченої комісії за
прийом платежів згідно тарифів банку в
сумі 60 грн. В обгрунтування позовних
вимог зазначив, що 30 червня 2014 року між
ОСОБА_2 та товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» укладено договір
фінансового лізингу № 010561 з додатками,
предметом якого є транспортний засіб
«Богдан» 2110 1.6 МТ.

Згідно умов договору лізингу
лізингодавець (відповідач) бере на
себе зобов'язання придбати предмет
лізингу - транспортний засіб «Богдан»
2110 1.6 МТ. у власність та передати
предмет лізингу у користування
лізингоодержувачу (позивачу) на строк
та на умовах, передбачених договором.
Представником ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» після підписання
договору надано позивачу рахунок до
сплати в розмірі 31 500,00 грн. з
призначенням платежу «авансовий
платіж згідно договору № 010561» та
рахунки до сплати в розмірі 6000,00 грн. та
1800,00 грн. з призначенням платежу
«згідно договору № 010561» зазначаючи, що
після сплати позивач отримає предмет
лізингу через декілька днів. Позивачем
сплачено надані рахунки на загальну
суму 31500,00 грн. з призначенням платежу
«авансовий платіж згідно договору №
010561» та рахунки на суму 6000,00 грн. та 1800,00
грн. з призначенням платежу «згідно
договору № 010561». Проте, товариством з
обмеженою відповідальністю
«Лізинговою компанією «Автофінанс»
умови договору не виконано та не
передано ОСОБА_2 транспортний засіб
«Богдан» 2110 1.6 МТ.

Відповідач відмовився передавати
предмет лізингу - транспортний засіб
«Богдан» 2110 1.6 МТ. у зв'язку з тим, що
договором передбачено обов'язковий
платіж в розмірі 50% від вартості
предмету лізингу, а сплачена позивачем
сума в розмірі 6000,00 грн. та 1800,00 грн. це
комісія за організацію та оформлення
договору. Отже, під час попередніх
переговорів представником відповідача
введено позивача в оману щодо умов
виконання договірних зобов'язань.
Після підписання та вивчення змісту
договору лізингу позивачу стало
зрозуміло, що договір лізингу не
передбачає можливості його розірвання
з ініціативи лізингоодержувача, а
сплачені грошові кошти позивачу не
повернуть, що є порушенням його прав як
споживача.

Крім того, вказаний договір лізингу та
додатки до нього не містять жодних
умов, які б безсумнівно передбачали
захист прав та інтересів позивача у
разі не отримання останнім бажаної
послуги, а також не містять жодних
гарантій лізингоодержувача на
придбання відповідачем обладнання чи
устаткування.

Вказане свідчить про нечесну
підприємницьку діяльність, яку
здійснює ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс», оскільки відповідач
відмовляє надавати фінансові послуги,
продавати визначені видом діяльності
товари , а також залучає сторонні
фінансові ресурси для власних потреб.

Вказаний договір лізингу порушує права
споживача, оскільки він не містить
конкретних визначень щодо розміру
щомісячних лізинговий платежів, в
ньому не зазначено в кого саме
лізингодавець придбає транспортний
засіб «Богдан» 2110 1.6 МТ, не визначено
конкретного порядку та місця отримання
лізингоодержувачем предмета договору,
яким чином буде відбуватися
страхування транспортного засобу, а
також строк виконання зобов'язань
відповідача.

Вище перелічені умови є обов'язковими,
проте в даному договорі вони відсутні.

В додатку № 3 до договору фінансового
лізингу № 010561 від 30 червня 2014 року
визначена вартість транспортного
засобу «Богдан» 2110 1.6 МТ, яка становить
78300,00 грн. Проте в п.1.6 Договору
зазначено, що вартість предмета
лізингу може змінитися, внаслідок чого
лізингоодержувач повинен одноразово
доплатити різницю такої вартості до
вже сплачених авансових платежів.
Вказана умова є несправедливою
відносно лізингоодержувача.

Позивач вважає, що відповідач здійснює
нечесну підприємницьку практику, яка
вводить споживача в оману. Крім того,
договір фінансового лізингу не був
відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України
нотаріально посвідчений, тому вважає
такий договір нікчемним. Договір
лізингу порушує права ОСОБА_2, тому
останній звернувся до суду за захистом
свого порушеного права відповідно до
ст. 15 ЦК України.

Рішенням Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 03 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить про скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення яким задовольнити позовні
вимоги. Зазначає, що суд першої
інстанції приймаючи рішення не повно
з'ясував обставини, що мають істотне
значення для справи, неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права.

Сторони про час і місце слухання
справи повідомлені належним чином, в
засідання суду не з'явилась ( а.с.101-102).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України
передбачено, що неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі
належним чином повідомлених про час та
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши письмові докази по справі,
перевіривши рішення суду у межах
доводів апеляційної скарги колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема
питання про те, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що укладений договір лізингу
відповідає вимогам закону, його
нотаріальне посвідчення не
вимагається, а доказів які б свідчили
про нечесну підприємницьку діяльність
відповідача позивачем не надано.

Вказаний висновок відповідає
обставинам справи, яким суд дав належну
правову оцінку.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 30 червня 2014 року ОСОБА_2
уклав з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» договір фінансового
лізингу, предметом якого є
транспортний засіб «Богдан» 2110 1.6 МТ
(а.с.12-19).

Позивач зазначає, що під час
попередніх переговорів сторін, його
було введено в оману, щодо умов
виконання договірних зобов'язань, а
також те, що відповідач не виконав
своїх зобов'язань по договору
фінансового лізингу та незаконно
відмовився передавати у користування
предмет договору фінансового лізингу.

Згідно п.1.7 Договору предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку,
що становить не більше 120 робочих днів з
моменту сплати лізингоодержувачем на
рахунок лізингодавця авансового
платежу - 50% від вартості предмета
лізингу, комісії за організацію та
оформлення даного договору (10% від
вартості предмета лізингу), а також
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмета лізингу) (а.с. 12).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що
вартість предмета лізингу на момент
укладання даного договору та розмір
авансового платежу вказується в
додатку № 1 до договору лізингу, який є
його невід'ємною частиною (а.с.12).

В додатку № 1 до договору фінансового
лізингу № 010561 від 30 червня 2014 року
встановлена загальна вартість
предмета договору лізингу - 78300 грн.,
платіж в розмірі 50% від вартості
предмета лізингу в розмірі 39150,00 грн.,
комісія за організацію та оформлення
договору в розмірі 7830,00 грн. та комісія
за передачу предмета виконання
лізингу, яка становить 2349,00 грн. (а.с.20).

ОСОБА_2 сплачено комісію за організацію
та оформлення договору в розмірі 6000
грн., комісію за передачу предмета
лізингу в сумі 1800 грн. та в рахунок
вартості предмета лізингу сплачено 31500
грн.

Позивачем вивчені умови договору
фінансовано лізингу № 010561 від 30 червня
2014 року та отримані відповідні
пояснення від менеджера-консультанта
ОСОБА_3, що підтверджується заявою від 30
червня 2014 року, яка особисто підписана
позивачем (а.с.49).

Істотні умови договору
фінансового лізингу № 010561 від 30 червня
2014 року містяться в п. 1 Предмет лізингу,
п. 2 строк дії договору та строк лізингу,
п. 8 лізингові платежі.

Згідно довідки про взяття на
облік юридичної особи ТОВ « Лізингова
компанія «Автофінанс» визнана такою,
яка має право надавати послуги з
фінансового лізингу (а.с.50).

Основний вид економічної
діяльності ТОВ «Лізингова компанія
Автофінанс» є фінансовий лізинг, що
підтверджується випискою з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с.51).

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг
- це вид цивільно - правових
відносин, що виникають із договору
фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати
її у користування
лізингоодержувачу на визначений
строк не менше одного року за
встановлену плату (лізингові платежі)
(ч.2 ст.2 Закону).

Зміст позовної заяви свідчить про
те, що в обґрунтування вимог про
застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину позивач
зазначав такі підстави, як здійснення
відповідачем нечесної підприємницькою
діяльності, введення споживача в оману
при укладенні договору фінансового
лізингу та недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору фінансового
лізингу транспортного засобу
відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених
у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України
"Про захист прав споживачів",
забороняється здійснення нечесної
підприємницької практики. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика
спонукає або може спонукати споживача
дати згоду на здійснення правочину, на
який в іншому випадку він не погодився
б, така практика вводить в оману
стосовно, зокрема характеру, атрибутів
та прав продавця або його агента,
зокрема інформації про його особу та
активи, кваліфікацію, статус, наявність
ліцензії, афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди
(п.2 ч.1, п.5 ч.2 ст.19 Закону України "Про
захист прав споживача").

Надання послуг з фінансового
лізингу та порядок, якого необхідно
дотримуватись при наданні цієї послуги
юридичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але мають
право надавати фінансові послуги,
регулюється Положенням про надання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
затвердженим розпорядженням Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України 22.01.2004 року
№ 21 та зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 15.07.2005 р. за № 761/11041 (з
відповідними змінами).

Відповідно до підпункту 1.3.1
пункту 1.3 Положення фінансова послуга
з фінансового лізингу (послуга з
фінансового лізингу) - операції з
фінансовими активами, які полягають в
набутті юридичною особою
(лізингодавцем) у власність речі у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передачі цієї
речі у користування лізингоодержувачу
на визначений строк не менше одного
року за встановлену плату (лізингові
платежі) на підставі договору
фінансового лізингу.

Згідно ст. 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Статтею 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачено, що
договір лізингу має бути укладений у
письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових
платежів; інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Правовідносини, що виникають із
договору лізингу, регулюються
параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому
відсутні положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК
України до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом.

Крім того, до нього застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
і положення про договір поставки, якщо
інше не визначено у законі. Особливості
окремих видів і форм лізингу
встановлюються законом.

Стаття 779 ЦК України, відповідно
до якої договір найму транспортного
засобу за участю фізичної особи
підлягає нотаріальному посвідченню, на
яку посилається позивач, є складовою
параграфа 5 глави 58 ЦК України, який
регулює відносини, що виникають із
найму (оренди) транспортного засобу, а
тому він є передчасним до
правовідносин, що виникають із
договору лізингу.

Стаття 799 ЦК України до договору
фінансового лізингу не може бути
застосована, оскільки незважаючи на
схожість цих відносин, законодавством
вони розділені, як такі, що мають окреме
регулювання. Крім того, ці
правовідносини регулюються
спеціальним законом - Законом України
"Про фінансовий лізинг".

А також, ст. 799 ЦК України не
відноситься до загальних положень про
найм, викладениху параграфі 1 глави 58 ЦК
України.

Тому, нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України "Про фінансовий лізинг"
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки договір
фінансового лізингу № 010561 від 30 червня
2014 року між позивачем і ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" укладений із
дотриманням передбачених чинним
законодавством вимог, сторонами
досягнуто усіх істотних умови при
укладенні договору, а також згідно
довідки про взяття на облік юридичної
особи відповідач має право надавати
послуги з фінансового лізингу. Доводи
позивача про обов'язковість
нотаріального посвідчення договору
фінансового лізингу з посиланням на
Порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затверджений
наказом Міністерства юстиції України
22.02.2012 р. № 296/5 є безпідставними,
оскільки таке посвідчення
здійснюється у разі домовленості
сторін, а не в силу вимог закону.

За приписами ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення зазначених вимог закону,
позивачем не надано доказів на
підтвердження тих обставин, що
відповідач при укладенні договору діяв
нечесно, ввів його в оману та в супереч
Закону України "Про захист прав
споживачів" відмовився продавати
визначений видом товар та надавати
позивачу фінансові послуги. Тому
посилання позивача на вказану норму
Закону, як на правову підставу
визнання правочину недійсним у зв'язку
з використанням нечесної
підприємницької практики є помилковим.

Висновок суду першої інстанції
про безпідставність доводів позову є
правильним та таким, що ґрунтується на
законі.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України,
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст.
314, ст. 315, ст. 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 03 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: