АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10грудня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Судової палати з
розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого
Болотова Є.В.,

суддів:
Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі
Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
запозовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Глобус», третя особа: товариство
з обмеженою відповідальністю «Пвіта
Центр» про визнання недійсним
кредитного договору та договору поруки
та за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Пвіта Центр» до
ОСОБА_1, публічного акціонерного
товариства «Комерційний Банк «Глобус»
про визнання недійсними умов
кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2014 року,

встановила:

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 10 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «Глобус», третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «Пвіта Центр» про
визнання недійсним кредитного
договору та договору поруки
відмовлено. У задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю «Пвіта Центр» до
ОСОБА_1, публічного акціонерного
товариства «Комерційний Банк «Глобус»
про визнання недійсними умов
кредитного договору відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
постановлене у справі судове рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги
підтримав.

Представник ПАТ «Комерційний Банк
«Глобус» проти апеляційної скарги
заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
недоведеності та необґрунтованості
позовних вимог.

Такийвисновок суду першої інстанції
відповідаєобставинам справи та
ґрунтується на доказах, яким дана
правильна оцінка.

Судом першої інстанції встановлено, що
17 липня 2012 року між ПАТ «Комерційний
Банк «Глобус» та ТОВ «Пвіта Центр»
укладено кредитний договір № 70/ЮКЛ-12,
за умовами якого ( п. 1.1 ) банк відкриває
товариству відновлювальну відкличну
кредитну лінію та, в її межах, надає
кредитні кошти з встановленням ліміту
кредитування в розмірі 1 500 000 грн. на
строк з 17 липня 2012 року по 01 березня 2013
року для поповнення оборотних коштів
зі сплатою 27% річних плати за
користування кредитними коштами.

29 березня 2013 року сторони уклали
додатковий договір № 70/1 про внесення
змін та доповнень до кредитного
договору, яким змінили ліміт
кредитування, встановивши його в
розмірі 2 000 000 грн. Додатковим договором
сторони змінили строк кредитної лінії
з 17 липня 2012 року по 28 березня 2014 року
включно, і встановили відсоткову
ставку в розмірі 27 % річних у період з 17
липня 2012 року по 03 березня 2013 року, та 26 %
річних, починаючи з 04 березня 2013 року.

Пунктом 4.6 кредитного договору, сторони
угоди передбачили, що у разі
несвоєчасного повернення кредиту у
строки, визначені п. 1.1 та п. 1.4 цього
договору, позичальник сплачує банку
проценти з розрахунку процентної
ставки, збільшеної на 5 % річних до
діючої процентної ставки, що
нараховується на суму простроченої
заборгованості з дня її виникнення до
дати її повного погашення.

17 липня 2012 року між ПАТ «Комерційний
Банк «Глобус» та ОСОБА_1 укладено
договір поруки, відповідно до умов
якого ( з урахуванням внесених до нього
змін додатковим договором від 29
березня 2013 року ), ОСОБА_1 поручився
перед банком за виконання ТОВ «Пвіта
Центр» своїх зобов'язань за кредитним
договором ( з урахуванням змін,
внесених додатковим договором № 70/1 від
29 березня 2013 року ).

Обґрунтовуючи позов про визнання
недійсним кредитного договору та
договору поруки, ОСОБА_1 зазначив, що
банком застосовано в кредитному
договорі змінювану проценту ставку без
дотримання процедури, передбаченої ст.
1056-1 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, банкзазначав
про те, що протягом терміну дії
кредитного договору застосовувалася
фіксована процента ставка. Крім того,
зміну процентної ставки за
користування кредитом проведено,
згідно з погодженими умовами
кредитного договору, що свідчить про
правомірність дій банку й відсутність
порушення прав позивача.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів. Фіксована процентна ставка є
незмінною протягом усього строку
кредитного договору. Встановлений
договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшено банком в односторонньому
порядку. Умова договору щодо права
банку змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною.

Вирішуючи спір, суд врахував, що
кредитний договір та договір поруки,
додаткові угоди до них, містять
детальний опис усіх його умов.
Підписані сторонами. Відповідно до ч.
1ст. 638 ЦК України договір є укладеним,
оскільки сторони в належній формі
досягли згоди з усіх істотних умов
договору, застережень до договору не
висловлювали, підпис позивача на
договорахсвідчить про його згоду на
укладення договорів саме на тих умовах,
які в нихзазначені. Зміни до договорів
проведені на підставі додаткових угод,
що відповідає вимогам закону та умовам
укладених договорів.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052,
1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень

Разом з тим, будь-яких доказів, які б
підтверджували недодержання на час
укладення спірних договорів
вищенаведених вимог закону, позивачем
не надано.

Правильно встановивши фактичні
обставини, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Доводи апелянта про застосування
банком змінюваної процентної ставки,
колегія суддів відхиляє, оскільки вони
не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про те, що
при розгляді справи судом першої
інстанції допущено порушення норм
матеріального або неправильне
застосування норм процесуального
права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду від 10
вересня 2014 року ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, відтак підстав для його
скасування за доводами апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308,
п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 10 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий
Болотов Є.В.

Судді:
Білич І.М.

Поліщук Н.В.