Справа №470/166/14-ц 04.09.2014 04.09.2014 04.09.2014
Провадження №22-ц/784/2073/14
Головуючий першої інстанції Орлова
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання
Богуславській О.М.,

з участю: позивачів ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5 та його
представника ОСОБА_6,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Безнегуватського районного
суду Миколаївської області від 29
квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2.
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договорами позики,

В С Т А Н О В И Л А :

25 лютого 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5
про стягнення боргу за договорами
позики. Зазначали, що 27 липня і 30
листопада 2012 року вони уклали з
відповідачем договори позики, за якими
надавали йому в борг на один рік
грошові кошти, відповідно, 344000 грн. і
635230 грн. Крім того, 27 липня 2013 року
відповідач знову позичив у них 57240 грн.
строком на три місяці (до 27 жовтня 2013
року).

Посилаючись на те, що відповідач
указані грошові кошти не повернув,
позивачі просили суд стягнути з нього
на свою користь борг, з урахуванням
трьох відсотків річних від
простроченої суми у загальному
розмірі 1047575 грн. 59 коп. та 2000 грн. витрат
на правову допомогу.

Заочним рішенням Безнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 29 квітня 2014 року позов задоволено
частково. З відповідача стягнуто:

- на користь ОСОБА_2 - 407803 грн. 26 коп.
боргу за договорами позики від 27 липня
2012 року і 27 жовтня 2013 року, з
урахуванням 3% річних;

- на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - 639772 грн. 33
коп. боргу за договором позики від 30
листопада 2012 року, з урахуванням 3%
річних;

- на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - 3654 грн. 54
коп. судового збору та 487 грн. 20 коп.
витрат на правову допомогу.

Ухвалою Безнегуватського районного
суду Миколаївської області від 13
червня 2014 року залишено без
задоволення заява ОСОБА_5 про перегляд
указаного заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неповне встановлення
судом дійних обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення вимог
процесуального права, просив указане
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Вислухавши суддю - доповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, розглянувши спір
в межах заявлених позовних вимог, повно
та всебічно з'ясував обставини справи,
належно оцінив надані сторонами докази
й дійшов вірного висновку, що
відповідач безпідставно не виконав
своїх зобов'язань за договорами позики.

Так, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) в обумовлений
договором строк.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, і є
укладеним з моменту передання грошей.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей. Однак
такий доказ повинен містити в собі
визначені законом і сторонами істотні
умови правочину.

З матеріалів справи вбачається, що 27
липня 2012 року відповідач видав
розписку про отримання ним від ОСОБА_2
344000 грн. грошових коштів із
зобов'язанням їх повернення до 27 липня
2013 року. 30 листопада 2012 року ОСОБА_5
видав розписки про отримання ним у борг
від ОСОБА_2 і ОСОБА_3 565230 і 70000 грн. їх
спільних коштів на строк до 30 листопада
2013 року. 27 липня 2013 року він же видав
розписку про отримання від ОСОБА_2 у
борг на три місяці 57240 грн. Факт
написання вказаних розписок
відповідач визнав.

У цих розписках зазначені сторони
зобов'язань (позикодавець та
позичальник), грошові суми, які
передаються, строк дії договорів та
особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договорів позики і вказані розписки
свідчить про їх укладення відповідно
до вимог ст. 1046 ЦК України.

Оригінали розписок знаходиться в
матеріалах справи (а.с. 102-105), що
спростовує доводи відповідача про те,
що він брав у борг менші суми.

Вимоги позивачів про повернення боргів
по вказаних договорах відповідач не
виконав до тепер і не надав суду
доказів, які б спростовували такі
доводи позивачів.

Посилання відповідача на те, що боргові
зобов'язання містять в собі й проценти
за користування позиченими грошима
безпідставні, оскільки ст. 1048 ЦК
України встановлено, що позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Тому, враховуючи вимоги указаної норми
матеріального права не викликає
заперечень висновок суду про
необхідність стягнення з відповідача 3%
річних за періоди користування
неповернутою позикою, але в межах
заявлених позовних вимог.

Правильно встановивши такі обставини
справи та надавши їм вірну правову
оцінку, місцевий суд ухвалив
обґрунтоване рішення про часткове
задоволення позову та стягнення з
відповідача зазначених боргових сум.

Аргументи апелянта щодо процесуальних
недоліків розгляду даної справи,
зокрема, заочного розгляду справи, самі
по собі не можуть бути підставою для
задоволення апеляційної скарги,
оскільки вони не вплинули на
правильність ухваленого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги вказані
висновки суду першої інстанції теж не
спростовують, а тому не можуть бути
підставою для скасування правильного
по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
заочне рішення Безнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 29 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: