АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1269/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2721/14
Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.
Доповідач Бутенко С. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Обідіної О.І., Панченка О.О.

при секретарі:
Кальник О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 21 липня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Ковалівська сільська рада
Полтавського району Полтавської
області, Полтавська районна державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищевказаним позовом та
посилаючись на порушення порядку
державної реєстрації заповітів,
просила визнати недійсними заповіт
ОСОБА_5, посвідчений Ковалівською
сільською радою Полтавського району
28.03.2000 р., та дублікат заповіту ОСОБА_5
від 28.03.2000 р., виданий Ковалівською
сільською радою Полтавського району
29.06.2013 р.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 21 липня 2014 року
поновлено ОСОБА_1 строк позовної
давності на звернення до суду та у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Ковалівська сільська рада
Полтавського району Полтавської
області, Полтавська районна державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним повністю
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.
Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення, а також
порушення місцевим судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, розглянувши справу в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що остання
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 307 ч. 1 п. 1, ст. 308 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено доказами по справі, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, внаслідок
чого відкрилася спадщина, до складу
якої увійшли всі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини и не припинилися
внаслідок її смерті.

Відповідно до заповіту від 28 березня 2000
року, посвідченого секретарем
Ковалівської сільської ради народних
депутатів Полтавського району 28.03.2000 р.,
зареєстрованого в реєстрі
нотаріальних дій за № 34, ОСОБА_5 на
випадок своєї смерті заповіла все
належне їй майно де б воно не було із
чого б воно не складалось ОСОБА_2.

29 червня 2013 року секретарем
Ковалівської сільської ради
Полтавського району видано Ткаченко
Ірині Геннадіївні дублікат вказаного
заповіту взамін втраченого, що
зареєстровано у реєстрі нотаріальних
дій за № 162.

Згідно інформаційної довідки зі
Спадкового реєстру (заповіти/спадкові
договори), заповіт ОСОБА_5, який є
чинним, зареєстровано у Спадковому
реєстрі 03.05.2007 р.

Встановивши вказані обставини, суд
першої інстанції вірно визначив що до
спірних правовідносин сторін
підлягають застосуванню норми
законодавства, які діяли на час
вчинення заповіту 28 березня 2000 року.

Зокрема, статтею 541 Цивільного кодексу
України (в редакції 1963 року) вимагалось,
що заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі із зазначенням місця і
часу його укладення, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений. Недодержання обов'язкової
нотаріальної форми у відповідності до
ст. 47 ЦК України (1963 року) тягло за собою
недійсність заповіту з наслідками,
передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Статтею 37 Закону України «Про
нотаріат» в редакції Закону від 02
вересня 1993 року № 3425-XII, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
встановлено, що у населених пунктах, де
немає державних нотаріусів,
нотаріальне посвідчення заповітів
вчиняють посадові особи виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно вирішив, що в силу
ст. 534 ЦК України (1963 року) ОСОБА_5 мала
право зробити розпорядження на випадок
своєї смерті, залишивши за заповітом
усе своє майно або частину його одній
або кільком особам, зі змісту заповіту
від 28 березня 2000 року вбачається, що він
укладений з додержанням обов'язкової
форми.

Інших вимог щодо форми заповіту та його
державної реєстрації норми
матеріального права на час вчинення
заповіту не містили.

Колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду, що
запроваджена Конвенцією від 16 травня
1972 року, яка ратифікована Україною 10
липня 2010 року та набрала чинності для
України 31 грудня 2010 року, постановою
Кабінету Міністрів України від 11
травня 2011 року № 491 та наказом
Міністерства юстиції України від 17
жовтня 2000 року № 51/5 система реєстрації
заповітів у Спадковому реєстрі на
дійсність оскаржуваного заповіту не
впливає, оскільки на час виникнення
спірних правовідносин закон не
пов'язував з цими обставинами визнання
заповіту недійсним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України у постанові
від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на власному тлумаченні апелянтом норм
матеріального та процесуального права,
дії законодавчих актів у часі та
висновків суду першої інстанції,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення, не спростовують.

Посилання апелянта на норми Цивільного
кодексу України, який набрав чинності з
01 січня 2004 року (з наступними змінами та
доповненнями) не заслуговують на увагу
колегії суддів, оскільки відповідно до
ст. 5 ЦК України на спірні
правовідносини не поширюються.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з відсутності правових та
фактичних підстав до задоволення
позову ОСОБА_1 про визнання заповіту
ОСОБА_5 від 28 березня 2000 року недійсним.

Рішення судом постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його зміни чи скасування судовою
колегією не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 21 липня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом 20 днів.

Головуючий:
С.Б.Бутенко

Судді: /підписи/
О.І.Обідіна

О.О.Панченко

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б.Бутенко