Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Орган опіки та піклування
Виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради, про
розірвання шлюбу, визначення місця
проживання дитини, стягнення аліментів
на утримання дитини та позбавлення
батьківських прав і за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дитини,
стягнення аліментів на утримання
дитини та дружини, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від
07 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду позовом, у
якому з урахуванням уточнень просив
визначити місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому
просила визначити місце проживання
дитини разом з нею, стягнути з ОСОБА_3
аліменти на її утримання до досягнення
дитиною 3 років та на сина до досягнення
ним повноліття.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 15 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом
з матір'ю ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
аліменти у розмірі ј частини
від його заробітку (доходу) щомісяця,
але не менше ніж 30 % прожиткового
мінімуму на малолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 28 лютого 2014
року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
аліменти на її утримання до досягнення
їх спільним сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
трирічного віку у розмірі 1/6 частини
від його заробітку (доходу), тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, починаючи з дня
набрання рішенням законної сили.

Визначено, що рішення в частині
стягнення аліментів підлягає
негайному виконанню, але не більше ніж
за 1 місяць.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 07 липня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення
місцевого суду від 15 травня 2014 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що з 03 жовтня 2012 року до 17
лютого 2014 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитина проживає
разом із матір'ю.

Також установлено, що ОСОБА_4 перебуває
на офіційному обліку з приводу
ВІЛ-інфекції з 05 липня 2012 року, з 18 січня
2014 року отримує високоактивну
антиретровірусну терапію.

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4. та
відмовляючи в задоволенні первісного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що проживання дитини з
матір'ю відповідає її інтересам, а
також з відсутності виняткових
обставин розлучати дитину з матір'ю.

При цьому суд врахував, що мати
створила належні умови для проживання
дитини, виконує всі вимоги, які
необхідні для догляду за дітьми,
народженими ВІЛ-інфікованими жінками,
та постійно приймає антиретровірусну
терапію й проходить інші профілактичні
огляди.

Ухвалюючи нове рішення та визначаючи
місце проживання малолітнього ОСОБА_5
з батьком ОСОБА_3, апеляційний суд
виходив з того, що батько створив
сприятливі умови для проживання сина, а
у разі залишення дитини з матір'ю існує
загроза здоров'ю малолітнього.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», вирішуючи спори між батьками,
які проживають окремо (в тому числі в
одній квартирі), про те, з ким із них і
хто саме з дітей залишається, суд,
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей,
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959 року
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, обидві сторони
відповідально ставляться до виконання
своїх батьківських обов'язків, мають
позитивні характеристики, належні
матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітньої
дитини.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов хибного висновку про
те, що хвороба матері є перешкодою для
проживання малолітнього сина з нею.

При цьому виняткових обставин, за яких
дитина може бути розлучена з матір'ю,
апеляційний суд не навів.

Крім того, визначаючи місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3,
не звернув уваги на норми ч. 2 ст. 161 СК
України, згідно з якою суд не може
передати дитину для проживання з тим із
батьків, хто не має самостійного
доходу, зловживає спиртними напоями
або наркотичними засобами, може своєю
аморальною поведінкою зашкодити
розвиткові дитини.

Між тим з матеріалів справи вбачається,
що батько тривалий час не працює.

Суд першої інстанції, з'ясувавши
обставини справи та надавши належну
оцінку зібраним у справі доказам,
дійшов обґрунтованого висновку про
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю ОСОБА_4

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону.

Ураховуючи наведене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 07 липня 2014 року скасувати.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 15 травня 2014 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко