Справа № 1304/7289/12
Головуючий у 1 інстанції: Олексієнко
Провадження № 22-ц/783/5487/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Цяцяка Р.П., Зверхановської Л.Д.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 06 березня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, а саме,
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4
про визнання недійсним іпотечного
договору від 07.07.2009 р., укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим номером №3438.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 06.03.20112 р. задоволено позов
ОСОБА_2, визнано недійсним іпотечний
договір від 07.07.2009 р., укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
за реєстровим № 3438, стягнуто судові
витрати.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, вважає
оскаржуване рішення суду незаконним,
оскільки таке ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, судом неповно, невсебічно та
необ»єктивно досліджено всі матеріали
справи, висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи. В
апеляційній скарзі зазначає про те, що
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд першої інстанції безпідставно
покликається на безгрошовість
позикового зобов»язання, виходячи з
того, що у письмовому тексті договору
конкретно не зазначено, що кошти
позивачкою передані позичальнику, а
інших письмових доказів передачі
ОСОБА_2 грошей не було надано, що на
думку суду з врахуванням положень ч.2
ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що
договір позики не був укладений. А
оскільки іпотека забезпечує тільки
дійсне зобов»язання суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
іпотечний договір з цих підстав є
недійсним. Визнаючи недійсним
іпотечний договір суд посилався на
розписку ОСОБА_5., у якій він стверджує,
що 08.07.2009 р. саме він отримував позичені
у ОСОБА_4 кошти в сумі 100000 дол. США.
Апелянт не погоджується з такими
висновками суду, вважає, що навіть якщо
і погодитись з такими аргументами, вони
не спростовують дійсності іпотечного
зобов»язання, оскільки відповідно до
ч.2 ст.523 ЦК України застава, встановлена
первісним боржником, тобто, ОСОБА_2, у
договорі позики від 07.07.2009 р., зберігає
свою силу після заміни боржника, якщо
інше не встановлено законом чи
договором. Апелянт вважає, що навіть
якщо й погодитись з міркуваннями
ОСОБА_2 про те, що насправді
позичальником є ОСОБА_5, це не свідчить
про безгрошовість позики і не
спростовує дійсності договору іпотеки,
оскільки первісною стороною договору
позики був ОСОБА_2 І договір позики, і
розписка про отримання коштів ОСОБА_5
свідчать про те, що кошти дійсно ОСОБА_4
передавались, і це ніким не
заперечується. ОСОБА_2, передавши
належну йому квартиру в іпотеку,
забезпечив виконання зобов»язань
згідно з договором позики, а тому
заміна позичальника, як і зміна інших
умов договору, не впливають на
дійсність іпотечного договору. На
думку апелянта за будь - яких умов сам
по собі факт передачі грошей ОСОБА_5, а
не ОСОБА_2 не припиняє дії договору
іпотеки, а тим більше не підтверджує
недійсності останнього. З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення представника ОСОБА_2-
ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції встановивши, що договір
позики від 07.07.2009 р., у якому сторонами
зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є
неукладеним, прийшов до висновку про
недійсність договору іпотеки, оскільки
укладення оспорюваного іпотечного
договору суперечить вимогам ч. 4 ст. 3
Закону України «Про іпотеку»,
відповідно до якої іпотекою може бути
забезпечене виконання дійсного
зобов»язання.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів. Договір вважається укладеним з
моменту передання грошей.

Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розпискам позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією зі сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Частиною 1 ст. 244 ЦК України передбачено,
що представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Згідно з ч.1 ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов»язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
змісту цього Кодексу та іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами, зокрема, вимог ч.1
ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотекою може бути
забезпечене виконання дійсного
зобов»язання або задоволення вимоги,
яка може виникнути в майбутньому на
підставі договору, що набрав чинності.
Іпотека має похідний характер від
основного зобов»язання і є дійсною до
припинення основного зобов»язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору.

Як вбачається з п.1 договору позики від
07.07.2009 р., сторонами якого є ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим номером №3437, позикодавець
ОСОБА_4 передає позичальнику ОСОБА_2 у
власність кошти готівкою в сумі 1.038.727
грн., що еквівалентно 136.000 дол. США на
день посвідчення угоди.

07.07.2009 р., між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, 07.07.2009 р.
було укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим номером
№3438, п.1 якого передбачено, що цим
договором забезпечується належне
виконання іпотекодавцем ОСОБА_2 вимог
іпотекодержателя ОСОБА_4 Згідно з
договором предметом іпотеки є квартира
АДРЕСА_1.

Як вбачається з п.2 договору позики,
грошові кошти, які є предметом цього
договору, будуть передані позикодавцем
та одержані позичальником після
підписання та нотаріального
посвідчення договору позики та
іпотечного договору, предметом якого
буде квартира АДРЕСА_1.

Виходячи зі змісту п.2 договору позики
та вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, зміст
яких, як вбачається з п.9 договору
позики від 07.07.2009 р. було нотаріусом
роз»яснено сторонам, а також вимог ч.1
ст. 218 ЦК України, ч.2 ст. 59 ЦПК України,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що належним та
допустимим доказом для встановлення
факту укладення договору позики між
сторонами внаслідок виконання
відповідачкою обов»язку по передачі
коштів, передбачених в п.1 договору
позики, повинна бути розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
відповідної суми грошей.

Разом з тим, як вбачається з розписки
ОСОБА_5 від 09.07.2009 р., саме він отримав у
ОСОБА_4 кошти в сумі 100000 дол. США згідно
договору позики, який був оформлений
між нею та ОСОБА_2 У розписці зазначив,
що дану суму отримав 08.07.2009 р. і
зобов»язався її повернути при першій
можливості, не зазначивши у розписці,
що ці кошти він отримав за дорученням
ОСОБА_2 і зобов»язується позичені кошти
йому передати.

Суд оцінив покази свідка ОСОБА_5 щодо
обставин написання цієї розписки як
непослідовні та суперечливі, такі, що
дані з метою уникнення
відповідальності по поверненню
отриманих від ОСОБА_4 коштів, і прийшов
до вірного переконання про те, що
розписка ОСОБА_5 від 09.07.2009 р. є належним
та допустимими доказом, на підставі
якого суд вважав доведеним факт
отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошей в
сумі 100000 дол. США, які повинен був
отримати ОСОБА_2 згідно договору позики
від 07.07.2009 р.

Судом першої інстанції також
встановлено, що 12 січня 2010 р. ОСОБА_2
звернувся у прокуратуру Франківського
району м. Львова із заявою про
порушення кримінальної справи за
фактом отримання ОСОБА_5 у ОСОБА_4 100000
дол. США від імені ОСОБА_2, на отримання
яких він його не уповноважував. За
даним фактом постановою старшого
слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській
області було порушено кримінальну
справу за ознаками злочину,
передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Таке
звернення до правоохоронних органів
свідчить про відсутність схвалення з
боку ОСОБА_2 дій ОСОБА_5, який отримав
кошти у сумі 100000 дол. США у ОСОБА_4,
мотивуючи свої дії усним дорученням
ОСОБА_2

За вищенаведених обставин, з
врахуванням положень ст. 1046 ЦК України,
суд прийшов до висновку про те, що
договір позики від 07.07.2009 р., сторонами
якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим номером
№3437, є неукладеним, оскільки ні ОСОБА_2,
ні належним чином уповноважена ним
особа, не отримували коштів від ОСОБА_4
на виконання п.2 договору позики від
07.07.2009 року. ОСОБА_4 всупереч вимогам ст.
ст. 10, ч.2 ст. 59, 60 ЦПК України не довела
належними та допустимими доказами
факту передачі коштів ОСОБА_2 на
виконання п.2 договору позики.

А відтак, встановивши, що договір
позики від 07.07.2009 р., де сторонами
зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим номером №3437, є неукладеним,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про те, що укладення
спірного іпотечного договору
суперечить вимогам ч.4 ст. 3 Закону
України «Про іпотеку», відповідно до
якої іпотекою може бути забезпечене
виконання дійсного зобов»язання або
задоволення вимоги, яка може виникнути
в майбутньому на підставі договору, що
набрав чинності, що в свою чергу тягне
недійсність спірного іпотечного
договору на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215
ЦК України.

Доводи апелянта про те, що договір
позики і розписка ОСОБА_5 свідчать про
передачу ОСОБА_4 коштів, не
спростовують висновки суду першої
інстанції, оскільки не доводять факту
передачі коштів ОСОБА_4 саме ОСОБА_2,
який як встановлено судом у
встановленому законом порядку не
уповноважував ОСОБА_5 на отримання
таких коштів.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 06.03.2012 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ухвалою
апеляційного суду законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.