________________________________________________________________________
____________________________________________________________Справа
Провадження № 2/520/6881/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2014 року Київський
районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Реви
С.В.,

при секретарі
Бродецькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Одеської міської ради про встановлення
факту, що має юридичне значення та
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просить суд
встановити факт належності ОСОБА_3
свідоцтва про право власності на житло
№ 15-2260 від 24 березня 1994 року та
розпорядження органу приватизації №
36559 від 24 березня 1994 року на двокімнатну
квартиру, загальною площею 47,1 кв.м.,
житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, які були видані на
ім'я «ОСОБА_3 ОСОБА_3», а також визнати за
ним право власності на вказану
квартиру в порядку спадкування за
законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3
року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_3 та
після його смерті залишилася спадщина,
яка складалася з 2-х автомобілів та кв.
АДРЕСА_1 а єдиним спадкоємцем померлого
є позивач ОСОБА_1, який доводився сином.

У встановлений законом строк
ОСОБА_1 звернулася до Другої Одеської
державної нотаріальної контори із
відповідною заявою для прийняття
спадщини, однак нотаріус повідомив про
неможливість видачі свідоцтва про
право на спадщину через те, що померлий
ОСОБА_3 не зареєстрував своє право
власності на квартиру в КП «Бюро
технічної інвентаризації» Одеської
міської ради.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що при
видачі правовстановлюючих документів
на квартиру кв. АДРЕСА_1 а саме
свідоцтва про право власності на житло
№ 15-2260 від 24 березня 1994 року та
розпорядження органу приватизації №
36559 від 24 березня 1994 року, була допущена
помилка при написанні по батькових
його батька, оскільки замість «ОСОБА_3»
вказано «ОСОБА_3».

На підставі вищевказаного ОСОБА_1
звернувся до суду з відповідним
позовом.

Під час розгляду справи на адресу
суду надійшли письмові заперечення
проти позову від представника Одеської
міської ради Чечітко А.Ю., в яких
посилається на необґрунтованість та
незаконність позовних вимог, у
задоволені яких слід відмовити,
оскільки позивачем ОСОБА_1 неправильно
обрано спосіб захисту порушеного
права. При підтвердженні факту відмови
нотаріуса в оформленні права власності
на спадкове майно належними доказами,
позивачеві слід оскаржувати цю відмову
нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій,
а не визнавати (повторно) право
власності на спадкове нерухоме майно,
яке перейшло йому відповіднодо закону.

При цьому зазначає, що Одеська
Міська Рада визнає та не оспорює право
власності ОСОБА_1 на вищезазначене
спадкове майно.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6
позов підтримали та просили суд
встановити факт належності ОСОБА_3
свідоцтва про право власності на житло
№ 15-2260 від 24 березня 1994 року та
розпорядження органу приватизації №
36559 від 24 березня 1994 року на двокімнатну
квартиру, загальною площею 47,1 кв.м.,
житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, які були видані на
ім'я «ОСОБА_3», а також визнати за ОСОБА_1
право власності на вказану квартиру в
порядку спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з підстав, викладених у
позові.

Представник відповідача Одеської
міської радиу судове засідання не
з'явився, хоча про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
однак про причини неявки суд не
повідомив.

Вислухавши пояснення позивача та
його представника, дослідивши
матеріали справи та надані докази, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено,
що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_3, про
що 27 вересня 2013 року Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану у м.
Одесі реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції складено
відповідний актовий запис № 9366,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть серії НОМЕР_2 від 27 вересня 2013
року.

Положеннями ст. 1217 ЦК України
передбачено, що спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Таким чином, після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3, відкрилася
спадщина на належне йому майно.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України
встановлено, що спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово. У першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_1 приходився сином
померлому ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про народження ОСОБА_1, в
якому у графі батько вказано «ОСОБА_3»,
а у графі мати вказана «ОСОБА_7».

Оскільки ОСОБА_1 в першу чергу має
право на спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3, у
зв'язку з чим звернувся до Другої
Одеської державної нотаріальної
контори із відповідною заявою для
прийняття спадщини, на підставі якою
було заведено спадкову справу за №
348/2013.

20 січня 2014 року державний
нотаріус своїм листом повідомив ОСОБА_1
про неможливість видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
нерухоме майно, а саме двокімнатну
квартиру, загальною площею 47,1 кв.м.,
житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, яка належала
померлому, оскільки за життя ОСОБА_3 не
зареєстрував своє право власності в КП
«Бюро технічної інвентаризації»
Одеської міської ради.

З матеріалів справи вбачається,
що розпорядженням органу приватизації
№ 36559 від 24 березня 1994 року двокімнатну
квартиру, загальною площею 47,1 кв.м.,
житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, було передано у
власність «ОСОБА_3».

На підставі вищевказаного
розпорядження, 24 березня 1994 року
Управління житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради видало «ОСОБА_3» свідоцтво
про право власності на житло за
реєстровим № 15-2260, яким посвідчує право
власності останнього на АДРЕСА_1

Однак, при видачі
правовстановлюючих документів на
вищевказану квартиру, а саме в
свідоцтві про право власності на житло
№ 15-2260 від 24 березня 1994 року та в
розпорядженні органу приватизації №
36559 від 24 березня 1994 року, було допущено
помилку при написанні по батькових
власника, тобто замість ОСОБА_3»
вказано ОСОБА_3.

При цьому, відсутні документальні
докази про зміну ОСОБА_3» по батькових з
«ОСОБА_3» на «ОСОБА_3», але суд вважає, що
зазначена помилка була зроблена при
невірному перекладі по батькових з
російської на українську.

З огляду на вищевказане, суд
вважає, що ОСОБА_3» та ОСОБА_3 є одна і та
ж особа, а саме ОСОБА_3, який доводиться
батьком для позивача ОСОБА_1.

Пунктом 6 частини 1 статті 256 ЦПК
України встановлено, що суд розглядає
справи про встановлення факту
належності правовстановлюючих
документів особі, прізвище, ім'я по
батькові, місце і час народження якої,
що зазначені в документі, не збігаються
з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і
часом народження цієї особи,
зазначеним у свідоцтві про народження
або в паспорті.

Наявність розбіжностей в частині
написання по батькових померлого в
правовстановлюючих документах на
квартиру та в свідоцтві про смерть,
можуть ускладнити або зробити
неможливим прийняття ОСОБА_1 спадщини
після померлого батька ОСОБА_3.

Оцінивши встановлені по справі
обставини у їх сукупності суд вважає,
що вимоги ОСОБА_1 в частині
встановлення факту належності ОСОБА_3
свідоцтва про право власності на житло
№ 15-2260 від 24 березня 1994 року та
розпорядження органу приватизації №
36559 від 24 березня 1994 року на двокімнатну
квартиру, загальною площею 47,1 кв.м.,
житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, які були видані на
ім'я «ОСОБА_3» є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Таким чином, судом встановлено, що
у 1994 році ОСОБА_3 набув у власність
АДРЕСА_1, однак за своє життя ОСОБА_3 не
зареєстрував своє право власності в КП
«Бюро технічної інвентаризації»
Одеської міської ради, хоча на
теперішній час чинним законодавством
України передбачено, що право
власності на нерухоме майно, яке
підлягає обов'язковій державній
реєстрації, виникає з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», права на нерухоме майно та
їх обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, якщо на момент виникнення прав
та їх обтяжень діяло законодавство, що
не передбачало обов'язкової реєстрації
таких прав та їх обтяжень.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» визначено, що однією із
підстав державної реєстрації прав на
нерухоме майно є рішення судів, що
набрали законної сили, оскільки
визнання права власності на нерухоме
майно є прерогативою суду.

Частиною 1 статті 16 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права на спадкове майно (п. 1 ч.
2 ст. 16 ЦК України).

Положеннями ст. 328 ЦК України
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Пунктом 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року за № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування» роз'яснено, що
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Крім того, листом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних від
16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» зазначено, що якщо
документи, що засвідчують право
власності на нерухоме майно, існували,
проте були втрачені власником та не
можуть бути відновлені в передбаченому
законом порядку, застосуванню підлягає
ст. 392 ЦК України, відповідно до якої
позов про визнання права власності
може бути пред'явлений, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати власником
документа, який засвідчує його право
власності.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).

З огляду на зазначене, оцінивши
всі обставини у їх сукупності, суд
дійшов до висновку, що здійснення
державної реєстрації за померлою
особою суперечить чинному
законодавству, а відсутність такої
реєстрації перешкоджає оформленню
спадщини за ОСОБА_1, що призводить до
порушення його прав, які підлягають
захисту шляхом визнання за ним право
власності в порядку спадкування за
законом на частину спадщини, що
відкрилась після смерті батька.

При цьому, суд критично ставиться
до письмових заперечень проти позову
представника відповідача Одеської
міської ради Чечітко А.Ю. щодо
неправильного способу захисту
порушеного права,обраним ОСОБА_1,
оскільки спосіб обраний представником
Чечітко А.Ю. є позасудовим, який
неможливо застосувати у випадку ОСОБА_1
через неможливість проведення
державної реєстрації нерухомого майна
за померлою особою, а також наявність
розбіжностей в правовстановлюючих
документах на квартиру та в свідоцтві
про смерть.

Отже, з урахуванням
вищевказаного, оцінивши всі докази у їх
сукупності, з урахуванням пояснень, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та доведеними, які
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10-11, 60, 209, 212-215, 256,
257, 259 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16,
321, 328, 392, 1216-1218, 1220-1224, 1226, 1261, 1266, 1268-1269 ЦК
України, ст. 3-4, 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх
обтяжень»,постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт належності
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, свідоцтва про право
власності на житло № 15-2260 від 24 березня
1994 року та розпорядження органу
приватизації № 36559 від 24 березня 1994
року на двокімнатну квартиру,
загальною площею 47,1 кв.м., житловою
площею 29,7 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, які були видані на
ім'я «ОСОБА_3 ОСОБА_3».

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на двокімнатну квартиру,
загальною площею 47,1 кв.м., житловою
площею 29,7 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3
року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду міста Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Рева С. В.