У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи: Головне управління
юстиції в м. Києві, Реєстраційна служба
Головного управління юстиції в м.
Києві, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання договору дарування
квартири недійсним та застосування
наслідків недійсності правочину, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 26 лютого 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 06 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому, з
урахуванням уточнень позовних вимог,
просила визнати недійсним договір
дарування квартири від 31 січня 2011 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований у
реєстрі за № 84, повернути сторони у
попередній стан та скасувати державну
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за відповідачем.

Вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла їх з відповідачем мати - ОСОБА_8
За її заявою від 23 вересня 2011 року
Десятою київською державною
нотаріальною конторою було відкрито
спадкову справу. З відповіді на запит
нотаріуса до Київського міського БТІ
з'ясувалось, що 31 січня 2011 року ОСОБА_8
подарувала квартиру АДРЕСА_1
відповідачу ОСОБА_5 Договір дарування
квартири позивачка вважає недійсним у
зв'язку з тим, що на час його укладення
її мати - ОСОБА_8 за станом здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати.

При цьому зазначала, що ОСОБА_8 з 2009 року
часто відчувала біль в області серця,
головний біль, нерідко забувала імена,
хвилювалась за свого чоловіка, який вже
помер, плутала відповідача зі своїм
онуком, систематично чула неіснуючі
звуки, їй ввижалось, що хтось постійно
дзвонить у двері. Стан здоров'я
свідомості її матері різко погіршився
з осені 2011 року, коли вона вже не
усвідомлювала, де знаходиться, бачила
неіснуючих тарганів, інших комах.

14 січня 2011 року ОСОБА_8 була
госпіталізована до Київської міської
клінічної лікарні швидкої медичної
допомоги, де також виявляла ознаки
неадекватності сприйняття оточуючої
реальності, оскільки не розуміла, де
знаходиться, не пам'ятала свого імені,
своїх дітей, намагалась знищувати
неіснуючих комах, вживати будь-що схоже
на ліки, намагалась кудись йти, чула
неіснуючі звуки. 11 лютого 2011 року
лікарем відділення до ОСОБА_8 був
викликаний лікар-психіатр, який
діагностував психічні розлади у їх
матері.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 06 травня 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 31 січня 2011 року, укладений
між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 84. В
решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_7, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий судовий розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно з
договором дарування квартири від
31 січня 2011 року, посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим у реєстрі за № 84, ОСОБА_8
подарувала своєму сину - відповідачу
ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що за своїм психічним
станом у період укладення договору
дарування квартири 31 січня 2011 року
ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою ст. 203 цього
Кодексу.

Перелік вказаних норм включає в себе
вимоги про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі
(ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно з довідкою про причину смерті
від 25 березня 2011 року № 32, причиною
смерті ОСОБА_8 стало ЛІХС:
атеросклеротичний кардіосклероз.

Як вбачається із записів у медичній
карті стаціонарного хворого та із
виписки № 1272, ОСОБА_8 з 14 січня 2011 року
по 15 лютого 2011 року знаходилась на
стаціонарному лікуванні в Київській
міській клінічній лікарні швидкої
медичної допомоги. У медичній
документації міститься запис огляду
хворої 11 лютого 2011 року психіатром, при
цьому встановлений діагноз:
церебральний артеросклероз з
недоумством, сплутаність свідомості у
вечірній та нічний час, іпохондричний
синдром.

Судом першої інстанції була допитана у
якості свідка лікар психіатр ОСОБА_9,
яка засвідчила, що вона оглядала хвору
ОСОБА_8 та поставила вищевказаний
діагноз, оскільки ОСОБА_8 мала сплутану
свідомість, не могла відповісти на
жодне її питання, була дезінформованою
у часі та просторі, нічого не знала та
не розуміла, не могла пояснити дату
свого народження, який зараз рік, була в
глибокому недоумстві.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
також за клопотанням хоча б однієї із
сторін, якщо у справі необхідно
встановити психічний стан особи.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що при розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257
ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Згідно з актом посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від
30 серпня 2013 року № 713 ОСОБА_8 у період
укладення договору дарування квартири
31 січня 2011 року страждала на стійкий
хронічний психічний розлад у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного генезу з недоумством, за
своїм психічним станом не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

Із матеріалів справи вбачається, що в
судовому засіданні був допитаний
експерт ОСОБА_10, який повністю
підтримав свій висновок.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про визнання
недійсним договору дарування квартири
від 31 січня 2011 року, укладеного між
ОСОБА_8 та ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_8 у
період укладення договору дарування не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 06 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана