Справа №478/864/14-ц 28.08.2014 28.08.2014 28.08.2014
Провадження №22-ц/784/2323/14 Суддя по
1 інстанції - Сябренко І.П.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

28 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання
- Шпонарській О.Ю., ,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

- представника відповідачки
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4, діючої в своїх інтересах

та в інтересах неповнолітніх дітей,

на рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 10
липня 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в інтересах
якого діє його законний представник
ОСОБА_4, про усунення перешкод у
користуванні нерухомим майном шляхом
виселення,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_2
звернулась з позовом до ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, 2000 року народження, в
інтересах якого діє його законний
представник ОСОБА_4, про усунення
перешкод у користуванні нерухомим
майном шляхом виселення.

Позивачка зазначала, що після смерті
свого чоловіка у 2012 році, вона
успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1,
в якому відповідачка разом із членами
своєї сім'ї проживають безоплатно з
2002 року як тимчасові жильці,
без реєстрації.

Після смерті чоловіка вона має намір з
двома неповнолітніми дітьми, один із
яких є інвалідом, повернутися до свого
будинку, проте позивачка відмовляється
його звільнити.

Посилаючись на викладені обставини
та порушення її права користування
житловим будинком просила про
задоволення позову.

Заперечуючи проти позову, відповідачка
зазначала, що за усною домовленістю між
її покійним чоловіком та покійним
чоловіком позивачки ( який на той час
перебував у м. Санкт-Петербурзі) про
купівлю - продаж спірного будинку за
2500 дол. США, вони вселилися до будинку
у 2001 році, де й проживають без
реєстрації.

На виконання цих домовленостей вони
частково сплатили позивачці
обумовлену суму: 800 дол. США у 2005 році
та 3500 грн. у 2007 році.

Крім того, за час проживання значно
покращили технічний стан будинку та
прибудували господарські споруди,
однак в подальшому відповідачка та її
чоловік відмовилися від цих
домовленостей.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 10 липня
2014 року позов задоволено. ОСОБА_4, яка
діє в інтересах проживаючих з нею
неповнолітніх дітей, виселено із
житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, діючи
також в інтересах неповнолітніх дітей,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 4
грудня 1987 року і до дня його смерті
(а.с. 6).

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_7 на підставі свідоцтва на право
власності, виданого 27 травня
1999 року виконкомом ОСОБА_5 -
Гулаківської сільської ради
Казанківського району на підставі
рішення цього ж виконкому № 14 від 25
травня 1999 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_7 помер. З 1987 року по
день своєї смерті він був
зареєстрований у належному йому
будинку № 7-а разом із дружиною
ОСОБА_2 та чотирма дітьми, двоє із
яких є неповнолітніми (а.с. 63-64).

Отже, як ОСОБА_2, так і неповнолітні
діти спадкодавця в інтересах яких вона
діє, у відповідності до ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК
України є такими, що прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_7, хоча й не отримали
свідоцтва про право на спадщину.

Так, із матеріалів спадкової справи №
134/2012, заведеної 2 листопада 2012 року
приватним нотаріусом Казанківського
районного нотаріального округу ОСОБА_8
після смерті ОСОБА_7, а також довідки,
виданої виконком Миколо-Гулаківської
сільської ради на підставі записів у
погосподарській книзі, на день смерті
спадкодавця разом з ним в будинку № 7-а
були зареєстровані:

- дружина спадкодавця ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2,

- син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

- син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4,

- донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5,

- син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6.

ОСОБА_9 2 листопада 2012 року
відмовився від прийняття спадщини, про
що подав нотаріусу відповідну заяву.
На випадок своєї смерті спадкодавець
заповіт не залишив (а.с. 55-66).

В зазначеному будинку з 2002 року,
як тимчасові жильці, без реєстрації та
безоплатно, проживають: відповідачка
ОСОБА_4 разом зі своїми неповнолітніми
дітьми - сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, та
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_8, донькою ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_9, та донкою ОСОБА_14,
ІНФОРМАЦІЯ_10.

Відповідачка, посилаючись на
наявність усних домовленостей між їх
чоловіками, які померли, про
купівлю-продаж цього будинку та
часткове отримання позивачкою коштів
в рахунок цього, відмовилася
добровільно виселитися, чим чинить
перешкоди позивачці у користуванні
будинком.

Позивачка не заперечувала в
судовому засіданні тієї обставини, що
у 2005 році вони з чоловіком вирішили
продавати будинок, запропонували
жильцям купити його за 2500 дол.
США, оскільки потрібні були кошти на
лікування сина інваліда. Така усна
домовленість між її чоловіком та
чоловіком відповідачки існувала, проте
договір не укладався. На виконання цих
домовленостей вона частково отримала
кошти: у 2005 році - 800 дол. США, а у 2007 році
- 3500 грн. (еквівалент 700 дол. США на той
час), про що зазначила в розписках про
отримання нею коштів.

В матеріалах справи містяться
копії розписок із змісту яких
вбачається, що позивачка отримала 29
липня 2005 року 800 дол. США, а також 29
серпня 2007 року - 3 500 грн. від чоловіка
відповідачки як частину боргу за
будинок (а.с. 21-23).

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
житлового будинку укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Проте, договір купівлі-продажу
житлового будинку між власником
будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_15, як покупцем,
не укладався. ОСОБА_15 (чоловік
відповідачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_12 (а.с.
30).

За такого, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, діючої також в інтересах
своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що вони є
співвласниками спірного житлового
будинку, яким не можуть користуватися,
оскільки відповідачка, яка проживає в
будинку з неповнолітніми дітьми,
безпідставно відмовляється
виселитися на вимогу позивачки.

Так, відповідно до ст. 317 ЦК
України, власникові належать права
володіння користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України власник
має право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб, а також має
право на свій розсуд розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування чи
розпорядження своїм майном.

Обмеження або втручання у право
власності можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідачка ніколи не укладала
угод з позивачкою щодо користування
спірним будинком, які давали б підстави
для обмеження права позивачки на його
користування. Не існує для цього і
передбачених законом підстав.

За такого, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, діючої також в інтересах
своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що вони є
співвласниками спірного житлового
будинку, яким не можуть користуватися,
оскільки відповідачка, яка проживає в
будинку з неповнолітніми дітьми,
безпідставно відмовляється
виселитися на вимогу позивачки.

Доводи відповідачки в апеляційній
скарзі про те, що ОСОБА_2 є неналежним
позивачем, оскільки не отримала
свідоцтво про право на спадщину у
нотаріуса на спірне майно, є
необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті. До
того ж, за змістом ч. 5 ст. 1268 та ч. 3 ст. 1296
ЦК України спадщина належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини, а відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4,
діючої в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей, відхилити, а
рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 10
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: