інстанції: Крупінська С.С. Провадження
№ 22-ц/773/1433/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 червня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про солідарне
стягнення боргу. Вимоги обґрунтовані
тим, що 30 березня 2012 року між ним як
фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_2
як фізичною особою-підприємцем було
укладено договір перевезення вантажів
із залученням третіх осіб. Відповідно
до умов договору по маршруту
Німеччина-Україна сторони погодили
замовлення по перевезенню вантажу -
сировини на палетах. Актом
здачі-прийняття робіт від 11 квітня 2012
року підтверджується, що замовнику
були надані
транспортно-експлуатаційні послуги у
вигляді міжнародного вантажного
перевезення та виставлено рахунок на
суму 33 023 грн. 53 коп. Однак, ОСОБА_2 кошти
не сплатив, акт підписувати відмовився.
Крім того, з метою забезпечення
виконання зобов'язань ОСОБА_2 30.03.2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір поруки. Тому позивач просив суд
стягнути солідарно з відповідачів в
його користь заборгованість за
договором від 30.03.2012 року в сумі 33 023,53
грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 червня 2013 року
позов в даній справі задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 33 023,53 грн. боргу за
договором перевезення та 331 грн.
сплаченого судового збору, по 165,50 грн. з
кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу. В
апеляційній скарзі зазначив, що
договір перевезення вантажів із
залученням третіх осіб 30.03.2012 року з
позивачем не укладав, будь-яка
домовленість між ними була відсутня,
договір не підписував. Покликаючись на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати оскаржуване рішення
суду та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, а рішення суду першої
інстанції в частині солідарного
стягнення боргу з ОСОБА_2 скасувати,
виходячи з наступного.

Як вбачається з договору від 30.03.2012
року, укладеного між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 ОСОБА_2 як
замовник доручив, а ОСОБА_3 як
виконавець прийняв на себе організацію
перевезень вантажів у міському,
міжміському сполученні та здійснення
їх експедиційного обслуговування
власними силами за рахунок замовника
шляхом залучення третіх осіб.

Копія договору не завірена в
установленому законом порядку,
оригінал договору в судовому засіданні
не надано.

Пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.7 цього договору
передбачено, що замовник
зобов'язувався надавати виконавцю усю
інформацію та необхідні документи для
виконання його доручень, своєчасно й
повністю сплачувати послуги виконавця
та всі понесенні виконавцем витрати,
пов'язані з виконанням доручень
замовника; передати виконавцю
повноваження і права на укладення
договорів перевезення та проведення
взаєморозрахунків за перевезення
вантажів і інші
транспортно-експедиційні операції,
послуги між замовником та третіми
особами; забезпечити своєчасне і
належне оформлення в установленому
порядку маршрутних листів та
товарно-супровідних документів,
виконувати відмітку фактичного часу
прибуття.

Відповідно до п. 4.1, 4.4 сторони
передбачили, що вартість наданих за
договором послуг визначається
виконавцем відповідно до заявки
замовника виходячи з базових тарифів,
визначених виконавцем.

Згідно з копією заявки №000094 від 30.03.2012
року сторони погодили замовлення по
маршруту Німеччина-Україна по
перевезенню вантажу - сировина на
паллетах.

Вартість послуг по перевезенню
становить 3 100 євро. Із них 200 євро є
залогом і перераховується після
отримання оригіналів документів (а.с. 8).

Також з матеріалів справи вбачається,
що 30.03.2012 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною
особою ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1 договору поруки
ОСОБА_6 поручився перед кредитором -
ОСОБА_3 за виконання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 зобов'язань
по оплаті наданих послуг з
міжнародного вантажного перевезення
Sangerhausen, 06526 (Німеччина) - м.Соледар
(Україна) автомобілем Рено Магнум, д.р.н.
НОМЕР_1 з причепом НОМЕР_2, що виникли на
підставі договору, укладеного 30.03.2011
року між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2
Поручитель зобов'язується відповідати
перед кредитором солідарно з боржником
за належне виконання забезпеченого
зобов'язання (а.с. 16).

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що
відповідач ОСОБА_2 не виконав умови
договору перевезення від 30.03.2012 року, не
сплатив обумовлену між сторонами суму
за виконану роботу, тому стягнув
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як
поручителя борг в розмірі 33 023,53 грн.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно із ч.1 ст.547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

За змістом ч.1 ст.548 ЦК України виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Частинами 1, 2 статті 553 ЦК України
встановлено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено і
ці обставини підтверджені матеріалами
справи, що позивач звернувся з позовом
про стягнення коштів за невиконання
умов договору перевезення, який був
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30.03.2012
року.

Зі змісту цього договору від 30.03.2012 року
не вбачається, що сторони обумовили
забезпечити виконання зазначеного
договору.

В справі відсутні докази, а саме
договір поруки, який би свідчив, що
договір перевезення від 30.03.2012 року
забезпечений порукою.

Договір поруки від 30.03.2012 року,
укладений між ФОП ОСОБА_2 та фізичною
особою ОСОБА_4, на який покликається
позивач, забезпечував виконання
договору перевезення, укладеного між
фізичними особами-підприємцями 30.03.2011
року, а не 30.03.2012 року, а тому не може
підтверджувати обставини щодо
забезпечення зобов'язань за договором
перевезення від 30.03.2012 року з приводу
невиконання якого між сторонами виник
спір у даній справі.

У зв'язку з тим, що законом передбачено
обов'язковість вчинення правочину щодо
забезпечення позову у письмовій формі,
тому не може бути підставою для
задоволення вимог визнання позову
відповідачем ОСОБА_4 із-за відсутності
договору поруки, який би забезпечував
зобов'язання за договором від 30.03.2012
року.

Оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях та
відсутністю у справі договору поруки,
за яким ОСОБА_4 поручився за виконання
зобов'язань, що виникли на підставі
договору, укладеного 30.03.2012 року, тому
відсутні підстави, передбачені законом
для стягнення боргу з ОСОБА_4

В зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, порушенням
норм матеріального права рішення суду
в частині стягнення коштів солідарно з
ОСОБА_4 рішенням апеляційного суду
Волинської області від 11 вересня 2014
року скасоване та в цій частині
ухвалено нове рішення. В позові ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про солідарне стягнення
боргу в сумі 33 023 грн. 53 коп. відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи і ці
обставини підтверджуються договором
перевезення від 30.03.2012 року, що спір у
даній справі виник між фізичними
особами-підприємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3
з приводу невиконання договору, який
був укладений у зв'язку з їх
підприємницькою діяльністю.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

За змістом ст. 1, ч. 1 ст. 21 ГПК України
спори між підприємствами, установами,
організаціями, іншими юридичними
особами та громадянами, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
розглядаються господарським судом.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що дана справа не може
розглядатися в порядку цивільного
судочинства, оскільки спір підвідомчий
господарському суду, так як рішенням
апеляційного суду від 11.09.2014 року в
позові до фізичної особи ОСОБА_6 в даній
справі відмовлено, а інші сторони спору
є фізичними особами-підприємцями.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо справа не підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Згідно із ст. 310 ЦПК України рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню в апеляційному порядку із
закриттям провадження у справі з
підстав, визначених ст.ст. 205 і 207 цього
Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи
положення чинного законодавства, зміст
правовідносин та суб'єктний склад
учасників цих правовідносин, спір що
виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства, він має вирішуватись
господарським судом, тому оскаржуване
рішення в частині стягнення боргу
солідарно з ОСОБА_2 слід скасувати і
провадження у справі в цій частині
закрити на підставі ч.1 ст.310 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 205, 206, 307, 310, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 червня 2013 року
в частині стягнення боргу солідарно з
ОСОБА_2 скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: