Провадження №2/522/2225/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі :

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

за участю представників позивачів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідачів - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представника відповідача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Приморського
районного суду м. Одеси, цивільну
справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4,
ОСОБА_10, Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради про усунення
перешкод у користуванні власністю та
приміщеннями загального користування,
приведення квартири до попереднього
стану, визнання свідоцтв про право
власності недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
звернулися до суду з вказаним вище
позовом, уточненим 24.01.2014 року, в якому
просили зобов'язати відповідачів не
перешкоджати їм користуватися
житловими га нежитловими приміщеннями
квартири АДРЕСА_1; усунути перешкоди у
користуванні власністю шляхом
приведення квартири АДРЕСА_1 у
первісний стан; відновити коридор
загального користування № 8, площею 7.9
кв.м. га знести броньовані двері, які
відділяє коридор загального
користування № 8 від належної
позивачам частини квартири за
особистий рахунок; забезпечити
позивачам вільний доступ до коридорів
загального користування та сходової
площадки з мармуровими сходами, на якій
розташована квартира АДРЕСА_1; визнати
розпорядження органу приватизації №
204968 від 21 листопада 2007 року, виданий
Управління житлово-комунального
господарства та паливно-енергетичного
комплексу Одеської міської ради на ім'я
ОСОБА_10 недійсним; визнати свідоцтво
про право власності на житло № 204968, яке
зареєстровано і записано у реєстрову
книгу за № 8-21403 від 21 листопада 2007 року
на 244/1000 частин квартири АДРЕСА_1, видане
на ім'я ОСОБА_10 недійсним; визнати
договір дарування, укладений 28.11.2007
року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, який
зареєстрований в реєстрі за № 798 та
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, ОСОБА_11, недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог,
позивачі зазначили наступне.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору
дарування від 06 грудня 2007 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 961
належить у рівних частках кожній 158/1000
частин квартири сумісного заселення
АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 на підставі договору дарування
від 11 вересня 2004 року, зареєстрованого
в реєстрі за № 8-4139 належить 192/1000
чистини квартири сумісного заселення
АДРЕСА_1.

Відповідачам по справі ОСОБА_12, ОСОБА_4
та ОСОБА_9 на праві приватної спільної
часткової власності належить 406/3000
вищевказаної квартири кожному.

Окремо відповідачці ОСОБА_12 на праві
приватної власності належить 244/1000
частин квартири АДРЕСА_1.

Позивачі в своєму позові зазначають, що
з часу придбання часток у квартирі вони
постійно проживають та користуються її
житловими та нежитловими приміщеннями.
Квартира має два виходи з коридору
площею 7,9 кв.м.

До 2007 року у користуванні ОСОБА_10 та
членів її родини знаходилися кімнати
площею 8,6 кв.м., 9,8 кв.м., прилеглі до
коридору 7.9 кв.м. та кімнати 22.5 кв.м.

У 2007 році ОСОБА_10 самочинно, без
належного дозволу, провела
реконструкцію вищевказаних кімнат,
об'єднавши їх в одну - площею 26,9 кв.м.,
отримала технічний паспорт та
свідоцтво про право власності на житло
№ 204968, а 28.11.2007 року подарувала
реконструйовану кімнату ОСОБА_3 за
договором дарування, який
зареєстрований в реєстрі за № 798 та
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_11

Позивачі зазначають, що дозволу на
реконструкцію вони не надавали, а також
відсутні будь-які дозвільні документи.

У 2008 році ОСОБА_12 провела реконструкцію
квартири, яка була їй подарована
ОСОБА_10, знов розділивши її приміщення:
на кімнату площею 15,0 кв.м. та кімнату
площею 11.4 кв.м. з якої зробила вихід з
мармуровими сходами.

В позові зазначено, що відповідачі
виділили частину квартири в окрему без
урахування інтересів інших
співвласників, без їх згоди, позбавивши
виходу інших власників до центрального
виходу з квартири. Провели таке
виділення без рішення суду та експерта
про можливість виділення частки зі
спільної часткової власності,
поставивши співвласників у нерівне
положення.

В судовому засіданні представники
позивачів позов, з урахуванням
уточнень від 24.01.2014 року, підтримали та
просили задовольнити в повному обсязі,
відповідачі проти задоволення позову
заперечували, відповідачка ОСОБА_3
надала письмові заперечення на позов
та просила суд застосувати строки
позовної давності.

З'ясувавши обставини, якими сторони
обґрунтовують свої вимоги та
заперечення, правовідносини сторін, що
випливають з таких обставин,
вислухавши учасників цивільного
процесу, перевіривши їх доводи
наявними в справі доказами, дослідивши
матеріали справи, надавши їм правову
оцінку, суд вважає, що позов
задоволенню не підлягає повністю,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Як випливає з матеріалів справи,
позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі
договору дарування від 06 грудня 2007
року, зареєстрованого в реєстрі за № 961
належить у рівних частках кожній 158/1000
частин квартири сумісного заселення
АДРЕСА_1, а позивачці ОСОБА_8 на підставі
договору дарування від 11 вересня 2004
року, зареєстрованого в реєстрі за №
8-4139 належить 192/1000 чистини вищевказаної
квартири.

Позивачі в своєму позові зазначають, що
користуються належними їм частина
квартири, а також приміщеннями
загального користування з моменту
придбання. Також, вони вказують, що
реконструкція приміщень квартири
сумісного заселення АДРЕСА_1
проводилась в 2007-2008 роках, тобто коли
вони почали користуватися належними їх
частинами квартири.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачі
знали про зазначені ними
перепланування частини квартири
сумісного заселення АДРЕСА_1 з 2007 року
та до 03.06.2013 року не зверталися до суду
чи інших установ із відповідними
скаргами.

Відповідачам по справі ОСОБА_12, ОСОБА_4
та ОСОБА_9 на праві приватної спільної
часткової власності належить 406/3000
вищевказаної квартири кожному.

Окремо відповідачці ОСОБА_12 на праві
приватної власності належить 244/1000
частин квартири АДРЕСА_1.

Належних та допустимих доказів
проведення відповідачами ОСОБА_3,
ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 суду
позивачами надано не було, так як і не
було доведено порушення їх прав.

Згідно ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Ніяких заяв про поновлення строку
позовної давності з обґрунтуванням
поважності причин його пропуску від
позивачів (представників) до суду не
надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 18, 60, 109, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -
залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд міста Одеси
шляхом подачі скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подавати апеляційну скаргу
протягом 10-ти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
О.С.Турецький

08 грудня 2014 року