У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове Агентство «Верус» про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 16 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове Агентство
«Верус» (далі - ТОВ «УФА «Верус») про
стягнення заборгованості.

Позивач посилався на те, що 26 квітня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
відповідачем ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір № DNLVAE00000017,
згідно з умовами якого відповідач
отримав кредит у розмірі 43 366,76 дол. США
із сплатою 12,48 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 26 квітня 2012 року.

Виконання вищезазначеного
зобов'язання забезпечено договорами
поруки, а саме: від 26 квітня 2007 року,
укладеним з відповідачем ОСОБА_5, та від
12 січня 2009 року, укладеним з
відповідачем ТОВ «УФА «Верус».

У зв'язку з порушенням відповідачем
ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним
договором станом на 28 липня 2009 року
утворилася заборгованість перед
позивачем у розмірі 26 708,78 дол. США.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути солідарно з відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь 26 708,78
дол. США та з усіх відповідачів
солідарно 200 грн, а також судові
витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 02 лютого 2010 року
позов задоволено частково. Стягнуто
солідарно з відповідачів ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на користь позивача 205 430 грн 58
коп. та вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 жовтня
2013 року рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
02 лютого 2010 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 26 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
відповідачем ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір № DNLVAE00000017, згідно з
умовами якого відповідач отримав
кредит у розмірі 43 366,76 дол. США із
сплатою 12,48 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 26 квітня 2012 року.

Виконання вищезазначеного
зобов'язання забезпечено договорами
поруки, а саме: від 26 квітня 2007 року,
укладеним з відповідачем ОСОБА_5, та від
12 січня 2009 року, укладеним з
відповідачем ТОВ «УФА «Верус».

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
боржник порушив умови кредитного
договору, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
солідарно з відповідачів на користь
банку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивачем не надано
суду доказів існування заборгованості
за кредитним договором, розміру цієї
заборгованості та її розрахунку. Також
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що автомобіль, що знаходився у
заставі, проданий позивачем і на копії
кредитного договору стоять відмітка та
печатка банку про те, що кредит
погашений 20 липня 2010 року.

Проте погодитись із такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Однією з процедур, передбачених ст. 26
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» є
продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Таким чином, щодо способу реалізації
заставного майна, то діюче
законодавство визначає його
диспозитивно, а саме сторони можуть
врегулювати цей випадок на свій розсуд
та визначити спосіб реалізації у
випадку звернення стягнення за умовами
договору, що не суперечить також і п. 3 ч.
1 ст. 3 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України
в разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 26 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був
укладений договір застави, згідно з
яким відповідач передав у заставу
банку автомобіль марки Toyota Land Cruiser. 2001
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1.

06 травня 2010 року ОСОБА_4 надав банку
довіреність на розпорядження
транспортним засобом - автомобілем
марки Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Із довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20
липня 2010 року вбачається, що автомобіль
марки Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, був
реалізований та в цей же день на копії
кредитного договору зроблено відмітку
про те, що кредит погашений 20
липня 2010 року.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не з'ясував, чи відмітка на
кредитному договорі про погашення
кредиту стосувалась коштів виручених
від продажу заставленого майна, чи
кредитор задовольнив свої вимоги за
кредитним договором у повному обсязі.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 жовтня
2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана