Ухвала

ІМенем УКраїни

8 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Попович О.В.,

Коротуна В.М., Ступак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Публічне акціонерне
товариство «Альфа-Банк», про виділення
майна, визнання права власності,
припинення права власності,
зобов'язання вчинити дії та зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
грудня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 13 травня

2014 року

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з

указаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 25 грудня 1995 року між ним
та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, під
час якого

ними було придбано майно за спільні
кошти, а саме: квартиру АДРЕСА_1;
земельну ділянку площею

0,1498 га в АДРЕСА_2, на якій було
побудовано житловий будинок площею 405,2
кв. м; автомобіль Mitsubishi ASX, державний
номер НОМЕР_1.

Вказував, що на будівництво вказаного
будинку були витрачені його особисті
кошти, однак 10 жовтня 2012 року право
власності на цей будинок було
зареєстровано на ім'я відповідача.

Крім цього, вказав, що між ним та ПАТ
«Альфа-банк» було укладено кредитний
договір на суму 508 тис. грн.

Посилаючись на неможливість
подальшого спільного проживання разом
з відповідачем, просив виділити та
визнати за ним право власності на
земельну ділянку та будинок у АДРЕСА_2,
припинити

право власності ОСОБА_5 на спірний
будинок та земельну

ділянку, визнати право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi
ASX, державний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_5,
залишити зобов'язання по кредитному
договору від

5 червня 2008 року за ним та припинити
зобов'язання ОСОБА_5 за цим кредитним
договором.

У серпні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з зустрічним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, під час якого ними було

придбано майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1 вартістю 560 тис. грн; земельну
ділянку площею 0,1498 га в АДРЕСА_2, на
якій було побудовано житловий будинок
площею 405,2 кв. м вартістю 4 млн. 800 тис.
грн; автомобіль Mitsubishi

ASX, державний номер НОМЕР_1 вартістю 150
тис. грн; катер вартістю

80 тис. грн; водний скутер вартістю 50 тис.
грн; автомобіль Audi, державний номер
НОМЕР_2, вартістю 200 тис. грн; грошові
кошти на рахунках у розмірі 200 тис. грн;
дивіденди від діяльності підприємств у
розмірі 200 тис. грн.

Посилаючись на неможливість
подальшого спільного проживання разом
з відповідачем, просила поділити
указане майно між нею та відповідачем у
рівних частках, залишити у власності
ОСОБА_3 автомобіль Mitsubishi ASX, державний
номер НОМЕР_1, земельну ділянку площею
0,1498 га в АДРЕСА_2, на якій було
побудовано незавершений житловий
будинок та виділити їй у власність
квартиру

АДРЕСА_1. Стягнути з відповідача на її
користь компенсацію вартості майна у
спільній сумісній власності у розмірі 1
372 847 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від

13 травня 2014 року, позов ОСОБА_3 та
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право
власності по 1/2 частині за кожним: на
житловий будинок з надвірними
будівлями

по АДРЕСА_2, під. літ «А», загальною
площею 506,6 кв. м, житловою площею

113,3 кв. м, сарай під літ. «Б» площею 21,6 кв.
м; на земельну ділянку площею 0,1498 га,
призначену для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
знаходиться по АДРЕСА_2, кадастровий
номер: :04:001:0024; на квартиру
АДРЕСА_1; на автомобіль Mitsubishi ASX,
державний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3
та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду

справи в касаційному порядку суд
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції

норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини,
що не були встановлені в

рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або

недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Із матеріалів справи вбачається, що 26
грудня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
було зареєстровано шлюб та видано
свідоцтво про його реєстрацію НОМЕР_3
(а.с. 7, том 1).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5
за час сумісного проживання у шлюбі
було придбано майно, а саме: житловий
будинок АДРЕСА_2, під літ. «А» загальною
площею 506,6 кв. м, вартістю у 2 324 227 грн;
земельну ділянку площею 0,1498 га, яка
розташована по АДРЕСА_2, кадастровий
номер: :01:001:0024, вартістю 222 738 грн;
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 565 972 грн;
автомобіль

Mitsubishi ASX, державний номер НОМЕР_1,
вартістю 198 730 грн 28 коп.

Вказане майно є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки набуто
під час проживання сторонами у шлюбі.

5 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ
«Альфа-банк» було укладено кредитний
договір № 800004115, згідно якого позивач
отримав кредит у розмірі 508 тис. грн зі
сплатою 16,75 % річних строком до 5 червня
2018 року (а.с. 40, том 1).

У забезпечення взятих на себе
зобов'язань за вказаним кредитним
договором, 5 червня 2008 року між ОСОБА_5
та ЗАТ «Альфа-банк» було укладено
іпотечний договір № 800004115-И, згідно
якого

ОСОБА_5 передано в іпотеку нерухоме
майно, а саме: земельну ділянку площею
0,1498 га, яка розташована по АДРЕСА_2,
кадастровий номер: :01:001:0024 (а.с. 36-39,
том 1).

За змістом положення ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарств, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше невизначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу
України передбачено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 370 Цивільного кодексу
України, співвласники мають право на
виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній сумісній власності. У разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України в пунктах

23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вбачається,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Також, у пункті 25 вказаної постанови
роз'яснено, що вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
Сімейного кодексу України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за
умови звернення подружжя (одного з них)
до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Частиною 4 ст. 65 Сімейного кодексу
України передбачено, що договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, враховуючи викладене, суд першої
інстанції, з висновкам якого погодився
і апеляційний суд, дійшов вірного
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного
позову ОСОБА_5, оскільки, визнаючи за
кожним із сторін право власності по 1/2
частині спільно придбаного майна,
кожен із подружжя просив виділити у
свою власність неподільну річ, за
відсутності обов'язкової згоди іншого
з подружжя на отримання грошової
компенсації та без внесення
відповідних грошових сум на депозитний
рахунок суду, тому суд правильно
відмовив сторонам у виділенні ОСОБА_3
та ОСОБА_5 окремих об'єктів спільного
майна в особисту власність кожного та
здійснив реальний поділ майна і
залишив його у спільній частковій
власності.

Також, колегія суддів погоджується з
висновками судів про відмову у
задоволенні первісного позову щодо
залишення за ОСОБА_3 зобов'язань по
кредитному договору та припинення
зобов'язань

ОСОБА_5 по цьому договору, оскільки такі
вимоги суперечать умовам кредитного
договору та положенням ст. 598
Цивільного кодексу України і призведе
до порушення прав банка.

Відповідно до вказаного судова колегія
дійшла висновку, що судами вірно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалені із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

З огляду на те, що судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
касаційна скарга підлягає відхиленню
згідно із положеннями ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись статтями 332, 336, 337, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від

13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: В.І.
Амелін В.М. Коротун О.В. Попович О.В.
Ступак