АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Заєць Т.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Музичко
С.Г., Семенюк Т.А.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 17 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на самочинне будівництво, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 рокупозивач звернувся в суд
із зазначеним позовом, в якому просив
визнати за ним право власності на
самочинне будівництво у вигляді гаража
з оглядовою ямою, який побудований на
земельній ділянці площею 0,0504 га,
кадастровий номер :75:241:0004,
розташованій АДРЕСА_1 і позначений в
технічному паспорті на житловий
будинок на плані земельної ділянки
літерою «Г».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
за власні кошти, своєю працею побудував
гараж з оглядовою ямою, постійно ним
користується. Крім того, він є
співвласником будинку та земельної
ділянки, площею 0,0504 га, на якій
розташований будинок та побудований
гараж, що є самочинним будівництвом.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 17 липня 2014 року - в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати його та ухвалити
нове про задоволення позову в повному
обсязі, посилаючись на те, що суд
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки не відповідають обставинам
справи та наявним в матеріалах справи
доказам.

Вказує на те, що Пунктом 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
будинок» із наступними змінами
роз'яснено, що різні господарські
будівлі (літні кухні, сараї тощо) є
підсобними будівлями і складають з
будинком одне ціле. Гараж у
вищевказаних роз'ясненнях відсутній, а
тому правила статті 376 ЦК можуть бути
застосовані до самочинно збудованого
гаража.

Крім того, судом першої інстанції не
було враховано того, що не надано
жодного та належного доказу того, що
гараж не відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам.

В судовому засіданні апелянт скаргу
підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з відсутності достатніх
правових підстав для визнання права
власності на самочинне будівництво в
порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3
ст. 376 ЦК країни). На вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Пунктом 3 Постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6
визначено , що право власності у
порядку, передбаченому частиною
третьою статті 376 ЦК, може бути визнано
лише на новозбудоване нерухоме майно
або нерухоме майно, яке створено у
зв'язку зі знесенням попередньої
будівлі та відповідно до будівельних
норм і правил і є завершеним
будівництвом.

Пунктом 9 Постанови пленуму від 30.03.2012 №
6 роз'яснено, що за загальним правилом
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(частина перша статті 15 ЦК, частина
перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Позов особи, яка самочинно збудувала
нерухоме майно на земельній ділянці,
власником або користувачем якої є інша
особа, про визнання права власності на
цю нерухомість може бути задоволено
судом на підставі частини третьої
статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що
власник або користувач земельної
ділянки не заперечує проти цього,
будівництво не порушує права інших
осіб і відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам (Пункт 16 Постанови пленуму
від 30.03.2012 № 6).

Судом встановлено, що після смерті
ОСОБА_3 відкрилась спадщина на житловий
будинок АДРЕСА_1, загальною площею 75,8
кв. м., житловою площею 55 3 кв. м.,
земельної ділянки, площею 0,0504 га,
кадастровий, номер :75:241:004,
розташованої в АДРЕСА_1.

29.01.2014 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
зареєстроване в реєстрі за №22, на Ѕ
частку земельної ділянки, а 26.02.2014 року
позивач отримав свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, зареєстроване в
реєстрі за №74, на Ѕ частку житлового
будинку АДРЕСА_1.

З технічного паспорту на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
вбачається, що в АДРЕСА_1 знаходиться
житловий будинок, загальною площею 76,7
кв. м., прибудова, загальною площею 21,3
кв. м., тамбур, загальною площею 2,3 кв. м.,
сарай, загальною площею 14,7 кв. м.,
вбиральня, загальною площею 1,6 кв. м.,
гараж з оглядовою ямою, загальною
площею 40,4 кв. м. (а. с. 11-15).

Гараж з оглядовою ямою АДРЕСА_1
збудований позивачем в 2003 році, що
підтверджується даними технічного
паспорту на садибний (індивідуальний)
житловий будинок (a. с. 15) та визнається
сторонами.

Колегія суддів погоджується з
аргументованою відмовою у задоволенні
позову, оскільки відповідач, як
співвласник земельної ділянки ,
заперечує проти визнання права
власності на гараж за позивачем, а тому
відсутні правові підстави для визнання
права власності за ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Крім того, позивачем не надано жодних
належних та допустимих доказів про те,
що гараж відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам, що також є перешкодою для
визнання права власності.

Безпідставними є посилання апелянта на
те, що гараж у роз'ясненнях постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
будинок» у переліку відсутній, то і
правила статті 376 ЦК можуть бути
застосовані до вказаної самочинно
збудованої будівлі, оскільки вказаний
перелік (різні господарські будівлі
(літні кухні, сараї тощо) ) не є
вичерпним і може бути розширений судом.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 17 липня 2014 року в справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді