Номер провадження: 22-ц/785/8332/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та виселення з
житлового будинку, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 і його представника
ОСОБА_4 на рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 01. 07. 2014 р.,

в с т а н
о в и л а:

10. 06. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування належною
йому на праві особистої власності 27/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1 і
виселення її з належної йому частини
будинку без надання їй іншого житла з
посиланням на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК
України та ст. ст. 150, 155 ЖК України.

В обґрунтування позову зазначив, що 24.
02. 2001 р. зареєстрував шлюб з
відповідачкою і від шлюбу є син, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, але сумісне життя не
склалося і з початку квітня 2012 р. вони
мешкають в різних місцях. Позивачем
поданий до суду позов про розірвання
шлюбу. Вказав, що він з новою сім'єю не
може проживати в належній йому частині
житлового будинку, оскільки там мешкає
відповідачка, яка на його неодноразові
вимоги про зняття з реєстрації зі
спірного житла та виселення не реагує.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 01. 07. 2014 р.
відмовлено у задоволенні вказаного
позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і його
представник адвокат ОСОБА_4 просять
рішення суду скасувати і задовольнити
позов у повному обсязі з тих підстав, що
справа розглянута за відсутності
ОСОБА_4, представника позивача,
незважаючи на прохання відкласти її
розгляд тому, що представник
знаходився за межами району чим
позивач був позбавлений права на
правову допомогу з боку адвоката.
Вказали з посиланням на вказівку у
позові, що з квітня 2012 р. позивач з
відповідачкою сумісне господарство не
веде, спільним побутом з нею не
поєднаний, проживає з іншою жінкою в
громадянському шлюбі, що не відповідає
дійсності висновок суду, що відповідач
є членом сім'ї позивача, і суд не
відокремив поняття сім'ї в сенсі
сімейного законодавства від поняття
сім'ї в житлово-правовому сенсі.
Вважають, що з квітня 2012 р. відповідачка
втратила статус члена сім'ї власника
житла в житлово-правовому сенсі, а тому
з цього часу стала тимчасовою
мешканкою, яка на вимогу власника може
бути виселена без надання іншого
житлового приміщення, оскільки її
проживання в житлі позивача створює
перешкоди у здійснені ним права
власності, а відповідно до цивільного
законодавства власник житла має права
вимагати усунення перешкод у
користуванні своїм майном.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4,
представник ОСОБА_2, підтримав доводи
апеляційної скарги, а адвокат ОСОБА_5,
представник ОСОБА_3, вважає рішення
суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка
в судове засідання осіб, які беруть
участь у справі, не перешкоджає
розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і
перевіривши матеріали справи в межах
заявлених позовних вимог та
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, і у її виселенні з цього
приміщення, суд першої інстанції
виходив з недоведеності позову і того,
що відповідачка є членом сім'ї власника
будинку, проживає у спірному будинку в
якості члена сім'ї власника будинку,
сторони у справі знаходяться в
зареєстрованому шлюбі.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим з таких підстав.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК
України визначено поняття, зміст,
здійснення, непорушність і засади
захисту права власності, а також, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК УРСР
(кодекс під такою назвою чинний на
теперішній час) громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд; жилі будинки (квартири), що
є в приватній власності громадян, не
може бути в них вилучено, власника не
може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
встановлених законодавством.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени
сім'ї власника жилого будинку, які
проживають разом із ним у будинку, що
йому належить користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття
405 ЦК України, за якою члени сім'ї
власника жилого будинку, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону; житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає
підстави для висновку про те, що право
членів сім'ї власника будинку
користуватись цим жилим приміщенням
може виникнути та існувати лише за
наявності права власності на будинок в
особи, членами сім'ї якого вони є; із
припиненням права власності особи
втрачається й право користування жилим
приміщенням у членів його сім'ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
знаходяться в зареєстрованому шлюбі з
24. 02. 2001 р., від якого мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 проживає і зареєстрована з 26. 11.
2001 р. в будинку АДРЕСА_1.

За нотаріально посвідченим договором
дарування від 22. 10. 2012 р. позивач ОСОБА_2,
чоловік відповідачки, який мешкає в
АДРЕСА_1 отримав у дарунок від ОСОБА_7
27/100 частин будинку по АДРЕСА_1 з
відповідною частиною надвірних
господарчих будівель на земельній
ділянці 859 кв. м., на якій знаходяться
саманний житловий будинок під літерами
«А, а» загальною площею 38,5 кв. м.,
житловою площею 25,7 кв. м., і кам'яний
житловий будинок загальною площею 53,5
кв. м, житловою площею 32,6 кв. м. У
власність обдарованого переходить
кам'яний житловий будинок загальною
площею 53,5 кв. м., в т. ч. 32,6 кв. м. житлової
площі, зазначений в схематичному плані
під літ. «З».

За витягом про державну реєстрацію
прав КП «Котовське міськрайонне бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» від 15.
11. 2012 р. ОСОБА_2 з 15. 11. 2012 р.
зареєстрований на підставі договору
дарування від 22. 10. 2012 р. як власник 27/100
частини будинку 66 по вул. Войкова в м.
Котовськ.

За даними технічного паспорту на
вказаний будинок за станом на 01. 11. 2011 р.
власниками будинку АДРЕСА_1 вказано
ОСОБА_8 з розміром частки власності в
розмірі 73/100 цього будинку і ОСОБА_2 з
розміром частки власності в розмірі
27/100 цього будинку.

Вказані обставини справи підтверджені
матеріалами справи і сторонами не
спростовані.

Таким чином, за матеріалами справи
відповідачка ОСОБА_3 була і є членом
сім'ї власника будинку АДРЕСА_1, в тому
числі і на час розгляду справи, що не
спростовано сторонами, проживає і
зареєстрована за місцем проживання у
встановленому законом порядку, у
справі не встановлено, що при її
вселенні була інша угода про порядок
користування цим приміщенням, і тому
відповідно у неї було та є право як
члена сім'ї власника будинку
користуватись спірним жилим
приміщенням.

При цьому, апеляційний суд враховує
положення ст. 3 СК України, що сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, а також на інших
підставах, не заборонених законом,
подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
у зв'язку з поважних причин не
проживають спільно, дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли з ними
не проживає, і ст. 156 ЖК України, що до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу, в тому числі дружина.

Апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції аргументовано вказав і на
недоведеність позовних вимог у справі
і на неможливість застосування
положень ст. 71 ч. 1, ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ч. 2
ЦК України щодо визнання відповідачки,
яка постійно проживає на спірній
житловій площі, особою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
і ст. ст. 158, 169 ЖК УРСР щодо виселення
відповідачки як наймача, яким вона не є,
що не оспорює і позивач, в тому числі
враховуючи, що відповідачка постійно
проживає у спірному житловому
приміщенні.

Крім того, на основі матеріалів справи
апеляційний суд зазначає ненадання
позивачем доказів щодо не проживання
позивача у спірному будинку,
виникнення у позивача нової сім'ї, з
якою він не може проживати в своєму
будинку тому, що там мешкає
відповідачка, яка на його неодноразові
вимоги про зняття з реєстрації зі
спірного житла та виселення не реагує.

Тому з урахуванням встановлених
обставин і вищевказаних правових
положень суд першої інстанції
правильно та обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
відповідачкою такою, що втратила право
користування належною позивачу 27/100
частиною житлового будинку АДРЕСА_1
будинку АДРЕСА_1 і виселення
відповідачки з належної йому частини
цього будинку без надання іншого житла
з підстав, вказаних у позові ОСОБА_2

З урахуванням наведеного викладені в
апеляційній скарзі доводи не є
підставою для скасування рішення суду
в апеляційному порядку з ухваленням
нового рішення суду про задоволення
зазначеного позову ОСОБА_2, в тому числі
не є підставою для скасування рішення
суду і посилання в скарзі на розгляд
справи в суді першої інстанції за
відсутності представника позивача,
оскільки це не передбачено діючим
цивільним процесуальним
законодавством.

Посилання з боку представника позивача
на рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 04. 12. 2014 р. про
розірвання шлюбу між сторонами, яке не
набрало чинності, що визнають учасники
процесу, не має правового значення у
даній справі тому, що позовні вимоги у
справі заявлялися з інших підстав.

Апеляційний суд також враховує, що
відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1,
308 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень норм
матеріального та процесуального права
не допустив, а наведені в апеляційній
скарзі доводи висновки суду не
спростовують, в зв'язку з чим рішення
суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317,
319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і його
представника ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 01. 07. 2014 р.
залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А. П.
Бабій

О. Д. Варикаша

О. А. Ступако