АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №679/863/14-ц
Провадження №22-ц/792/1846/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Хмельницької області

в складі:
головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів:
Грох Л.М., Гринчука Р.М.,

при
секретарі : Гриньовій А.М.

в порядку ст.197 ЦПК України розглянула
цивільну справу № 679/863/14-ц за
апеляційною скаргою Державної
казначейської служби України на
рішення Нетішинського міського суду
від 18 липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької
області, Державної казначейської
служби України про стягнення моральної
шкоди, завданої незаконним
притягненням до кримінальної
відповідальності та застосування
запобіжного заходу.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з
позовом, вказував, що 31 січня 2005 року
прокуратурою Хмельницької області
щодо нього було порушено кримінальну
справу за ознаками злочинів,
передбачених ст.ст. 27 п.5, ст. 212 ч. 3, ст. 27
п. 5, 364 ч.2, ст.27 п. 5 366 ч. 2 КК України. 25
лютого 2005 року було пред'явлено
обвинувачення та обрано міру
запобіжного заходу - підписку про
невиїзд. 6 червня 2005 року досудове
слідство було закінчено та зазначену
кримінальну справу з обвинувальним
висновком направлено для судового
розгляду. Під час розгляду справи
Острозьким районним судом Рівненської
області 8 листопада 2007 року
працівниками Острозького МРВ УМВС
України в Рівненській області за
адресою його проживання було проведено
обшук. 14 квітня 2008 року постановою
Острозького районного суду зазначену
кримінальну справу було направлено
Острозькому міжрайонному прокурору
Рівненської області для організації
проведення додаткового розслідування.
В подальшому Генеральною прокуратурою
України підсудність кримінальної
справи визначено за прокуратурою
Рівненської області. 26 грудня 2011 року
прокуратурою Рівненської області
винесено постанову про закриття
стосовно нього кримінальної справи на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 213 КПК України - за
недоведеністю участі у вчиненні
інкримінованих злочинів, запобіжних
захід підписку про невиїзд скасовано. В
обґрунтування позову позивач вказував,
що внаслідок незаконного порушення
проти нього кримінальної справи за
ознаками злочинів, передбачених ст.ст.
27 п.5, ст. 212 ч. 3, ст. 27 п. 5, 364 ч.2, ст.27 п. 5 366
ч. 2 КК України незаконного притягнення
в якості обвинуваченого, незаконного
обрання запобіжного заходу у вигляді
підписки про невиїзд, штучного
створення доказів обвинувачення, йому
заподіяна моральна шкода, яка полягає у
порушенні нормальних життєвих
зв'язків, душевних стражданнях,
обмеженні у вільному пересуванні. В
наслідок порушення кримінальної
справи
________________________________________________________________________
_________

Головуючий у першій інстанції -
Ходоровський Б.В. провадження №
22-ц/792/1846/14

Доповідач - Костенко А.М.

Категорія № 29, 30 погіршились відносини
з багатьма знайомими, які перестали з
ним спілкуватись. Посилаючись на
положення чинного законодавства,
вказував, що у зв'язку із закриттям
кримінальної справи, має право на
відшкодування моральної шкоди.
Зазначав, що під слідством та судом
перебував у період з 31 січня 2005 року по
26 грудня 2011 року, загалом 83 календарні
місяці. Тому просив суд ухвалити
рішення, яким стягнути з Державного
казначейства України за рахунок коштів
Державного бюджету України на його
користь моральну шкоду в розмірі 101094
грн.

Рішенням Нетішинського міського
суду від 18 липня 2014 року вказаний позов
задоволено. Стягнуто з Державного
бюджету України шляхом списання з
відповідного рахунку Державної
казначейської служби України на
користь ОСОБА_1 101094 грн.

В апеляційній скарзі Державна
казначейська служба України просить
скасувати рішення суду, ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Вказує, що в позовній заяві позивач не
навів, а суд при вирішенні спору не
здобув доказів протиправності дій
Державної казначейської служби
України та причинно-наслідковий
зв'язок між протиправністю дій
відповідача та заподіяною моральною
шкодою ОСОБА_1 Тобто, вказує, що
підстави для відшкодування шкоди саме
Державною казначейською службою
України суду не були надані, а
положення чинного законодавства не
передбачають такого обов'язку. Суд
першої інстанції помилково ототожнив
Державу Україна з державним органом.
Крім того, апелянт вказує, що не є
належним відповідачем по справі,
оскільки заподіяння ним шкоди не
доведено, отже не перебував з позивачем
у цивільно-правових відносинах, а є
лише органом, який здійснює виконання
рішення суду.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено, що 31 січня 2005 року
відносно ОСОБА_1 та інших осіб було
порушено кримінальну справу за
ознаками злочинів, передбачених ст.ст.
27 ч. 3, 212 ч.3, 27 ч.5, 212 ч. 3, 27 ч. 3, 364 ч. 2, 27 ч.3,
366 ч. 2 КК України.

В ході розслідування даної
кримінальної справи постановою
слідчого 21 лютого 2005 року ОСОБА_1 був
притягнутий як обвинувачений.

6 червня 2005 року дана кримінальна
справа з обвинувальним висновком була
направлена в суд для судового розгляду,
однак постановою Острозького
районного суду від 14 квітня 2008 року
була повернута Острозькому районному
прокурору для організації проведення
додаткового розслідування.

Постановою слідчого відділу
прокуратури Рівненської області від 26
грудня 2011 року, кримінальна справа по
обвинуваченню ОСОБА_1 та інших осіб у
скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 27
ч. 3, 212 ч. 3, 27 .ч 5, 212, 27 ч.3, 364 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2
КК України була закрита на підставі п. 2
ч.1 ст. 213 КПК України у зв'язку з
недоведеністю участі обвинувачених,
зокрема, ОСОБА_1 у вчиненні злочинів,
запобіжний захід у вигляді підписки
про невиїзд скасовано.

Таким чином в період з 31 січня 2005
року по 26 грудня 2011 року ОСОБА_1
незаконно перебував під слідством.

Задовольняючи позов, суд прийшов
до обґрунтованого висновку про те, що з
врахуванням вимог закону та
встановлених обставин справи позивач
має право на відшкодування за рахунок
коштів Державного бюджету моральної
шкоди, яка була йому заподіяна в зв'язку
з незаконним притягненням як
обвинуваченого.

За вимогами Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду" в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176
ЦК України, шкода в порядку,
передбаченому цими нормами, може бути
відшкодована лише внаслідок обставин,
визначених ст. 1 цього Закону, а право на
її відшкодування виникає у випадках,
зазначених у ст. 2 Закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду" в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин передбачено, що підлягає
відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного
Закону право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадках закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину.

Статтею 4 цього ж Закону
передбачено, що відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду, суд повинен визначити страждання,
заподіяні громадянинові внаслідок
фізичного чи психічного впливу, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру, при
цьому суд зобов'язаний враховувати, що
таке відшкодування проводиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць на момент перебування
під слідством чи судом (ст. 13 Закону).

Пунктом 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року № 4 передбачено, що у
випадку, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати, що діє на час розгляду справи.

Крім того, визначаючи розмір
відшкодування, суд має керуватися
принципами рівності, поміркованості,
розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної
шкоди має бути не більш, ніж достатнім
для розумного задоволення потреб
потерпілої особи і не повинен
призводити до її збагачення.

Діючи у відповідності з вимогами
закону та фактичними обставинами
справи суд обґрунтовано визначив
розмір моральної шкоди, заподіяної
ОСОБА_1, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати на час ухвалення
рішення суду в мінімальній сумі 101 094
грн.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність рішення суду в частині
задоволення позовних вимог до
Державної казначейської служби
України слід відхилити.

Як вбачається з рішення, суд
стягнув кошти безпосередньо з
Державного бюджету України, а не з
державної казначейської служби, шляхом
списання коштів з відповідного рахунку
Державної казначейської служби
України.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу
України (далі - БК України) в Україні
застосовується казначейська форма
обслуговування Державного бюджету
України, яка передбачає здійснення
Державним казначейством України
операцій з коштами державного бюджету.
Проте Державне казначейство України не
є розпорядником бюджетних коштів та не
уособлює державу в бюджетних
відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК
України, бюджетні кошти
використовуються тільки на цілі,
визначені бюджетними призначеннями,
які встановлюються Законом України
«Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду, провадиться за
рахунок Державного бюджету України,
шляхом списання коштів з відповідного
казначейського рахунку, а не
безпосередньо з Державної
казначейської служби України.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції й інші доводи апеляційної
скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і
всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державної
казначейської служби України
відхилити.

Рішення Нетішинського міського суду
від 18 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий : (підпис)
Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко