Справа № 263/6078/14-ц
Провадження № 2/263/2682/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Маріуполя Донецької області у
складі: головуючого судді Соловйова
О.Л., при секретарі Д'яконовій К.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Служба у справах
дітей Жовтневої районної
адміністрації Маріупольської міської
ради (далі за текстом Жовтнева рай
адміністрація ММР), про надання дозволу
на виїзд неповнолітньої дитини за
кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із
вказаним позовом до відповідача, який в
процесі розгляду справи уточнювала,
про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон без
згоди батька, відповідно до якого
просить дозволити малолітній ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, виїжджати за межі України
без дозволу її батька - ОСОБА_2, до
досягнення дитиною повноліття.

В обгрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що з 25.10.2008 року
перебуває у шлюбі з відповідачем. Від
вказаного шлюбу сторони мають
неповнолітню дитину - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2013 року між сторонами
фактично припинені шлюбні відносини,
вирішується питання про розірвання
шлюбу. З червня 2013 року участі у
вихованні дитини відповідач фактично
не приймає На теперішній час позивачка
має намір поїхати на відпочинок до РФ -
з метою оздоровлення дитини та з
урахуванням небезпечної ситуації, яка
склалась останнім часом на території
Донецької області. На всі прохання
ОСОБА_1 надати дозвіл на виїзд дитини
за кордон відповідач відповідає
категоричною відмовою.

В судовому засіданні позивачка та
її представник - ОСОБА_4, яка діє на
підставі довіреності, підтримали
доводи, викладені у позовній заяві та
наполягали на задоволенні позовних
вимог. Додатково позивачка зазначила,
що між нею та родиною відповідача на
теперішній час мають місце неприязні
відносини через особистий конфлікт,
який існує між ними, з огляду на що
позивачка вважає, що ОСОБА_2 навмисно
перешкоджає виїзду її з дитиною за
кордон, хоча на це не має жодних
об'єктивних підстав. Позивачка
додатково зазначила, що має намір
поїхати до своєї троюрідної сестри, яка
мешкає у м. Азов РФ. Малолітня ОСОБА_3
перебуває на обліку з приводу ОРВЗ, на
теперішній час потребує лікування у
зв'язку із захворюванням печінки, що
підтверджується медичними
документами. У м. Азов РФ є
спеціалізовані санаторії, де ОСОБА_1
має намір здійснювати лікування
малолітньої дитини у літньо-осінній
період.

Відповідач та його представники -
ОСОБА_5, яка діє на підставі
довіреності, а також представник
ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6, який діє на
підставі довіреності, позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнали. В обгрунтування
своєї правової позиції зазначили, що
дійсно на теперішній час між
відповідачем та позивачкою припинені
шлюбні відносини, малолітня ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на теперішній час
фактично мешкає разом із позивачкою.
Між сторонами існує спір щодо порядку
участі батька - ОСОБА_2 у вихованні
дитини та порядку побачень батька з
малолітньою дитиною, оскільки фактично
позивачкою чиняться перешкоди у
спілкуванні ОСОБА_2 та його родини з
дитиною. У разі виїзду позивачки разом
з дитиною за кордон, батько дитини та
його родичі не матимуть можливості
бачити дитину та спілкуватись з нею.
Зауважили, що ОСОБА_1 не надано суду
жодних відомостей, щодо необхідності
виїзду дитини за кордон - на територію
РФ - з метою лікування, оскільки на
території України маються чисельні
санаторно-курортні зони та пансіонати,
які спеціалізують на лікуванні
захворювань печінки, наприклад, на
території західної України. Витрати на
лікування дитини та виїзд дитини на
оздоровлення в межах території
України, згоден нести особисто
відповідач.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився - надав суду заяву
про розгляд справи в його відсутність,
з урахуванням прав та інтересів
малолітньої дитини.

Суд вислухавши сторони,
дослідивши матеріали справи та надані
сторонами докази, приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, враховуючи
наступне.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що з 25.10.2008 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі.
Від вказаного шлюбу сторони мають
малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На теперішній час між сторонами
фактично припинені шлюбні відносини,
внаслідок чого ОСОБА_1 разом із
малолітньою донькою, та ОСОБА_2
мешкають окремо.

Фактично дитина проживає разом із
позивачкою за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою № 975 ЖКП
«Житло «Центр» та копією особового
рахунку на вказану квартиру.

Наведені обставини не заперечуються
сторонами у справі та не потребують
додаткового доказування, відповідно до
ч. 1 ст. 61 ЦПК України

Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають
право звертатися до суду за захистом
прав та інтересів дитини.

Суд вважає за необхідне
зазначити, що сімейне законодавство
виходить із принципу повної
рівноправності обох батьків батька і
матері у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина
має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав,

установлених Конституцією України,
Конвенцією про права дитини, іншими
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Згідно принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року, дитині
законом та іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальних захист
та надані можливості та сприятливі
умови, що дозволяли б їй розвиватися
фізично, розумово, духовно та у
соціальному відношенні здоровим та
нормальним шляхом та в умовах свободи
та гідності.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини, ратифікованої Постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27
лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів.

Статтею 141 СК України визначено
рівність прав і обов'язків батьків
відносно дитини.

За положеннями ч.2 ст.150 СК України,
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

За правилами ч.1 ст.155 СК України,
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності.

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України,
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Спірним при розгляді даної справи є
питання надання судом дозволу на виїзд
малолітньої ОСОБА_3 за кордон,
враховуючи позицію батька малолітньої
дитини - ОСОБА_2, який вважає, що у даному
конкретному випадку не має підстав для
виїзду дитини до м. Азов РФ з метою
оздоровлення, враховуючи той факт, що м.
Азов не є санітарно-курортним містом,
необхідне для дитини лікування можливо
проводити в межах території України.
Суд погоджується з такою позицією
відповідача та вважає її цілком
обґрунтованою, враховуючи наступне.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України
визначено, що фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України»від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 року №
231 (із змінами).

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» оформлення проїзного
документа дитини проводиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників. За відсутності згоди
одного з батьків, виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволений на
підставі рішення суду.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Судом при розгляді даної цивільної
справи було надано детальний аналіз
існуючого між сторонами спору. Дійсно
на теперішній час між сторонами існує
спір щодо порядку та способу участі
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 - батька та бабусі
малолітньої ОСОБА_3 - у спілкуванні з
дитиною. Вказана обставини
підтверджується, зокрема, фактом
звернення наведених осіб до суду із
зустрічним позовом, який ухвалою суду
від 29.08.2014 року було виділено у
самостійне провадження. Суд вважає за
необхідне зазначити, що конфлікт, який
існує між сторонами внаслідок
особистих неприязних відносин, які
склались між ними, не може бути
підставою для обмеження прав та
інтересів дитини щодо їх гармонійного
розвитку та оздоровлення. В судовому
засіданні жодною зі сторін не було
надано суду об'єктивних доказів, які б
свідчили про неналежне виконання їх
батьківських обов'язків щодо
малолітньої дитини, крім того
ймовірність вивозу позивачкою
малолітньої ОСОБА_3 на постійне місце
мешкання на територію іншої держави
має характер припущення та не може бути
взята судом до уваги, оскільки, зокрема,
питання виїзду дитини на постійне
місце мешкання до іншої держави є
предметом самостійного судового
розгляду

Як було вказано вище, діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за кордон за
згодою батьків або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків. При
цьому чинним законодавством
передбачено можливість вирішувати
питання про надання дозволу саме на
конкретний виїзд дитини за кордон без
згоди батька (одноразовий), з
визначенням його початку і закінчення.
При наданні судом дозволу на виїзд
дітей за кордон без згоди батька
необхідно й конкретизувати певний
часовий проміжок перебування
неповнолітніх дітей у відповідній
державі.

Як посилається ОСОБА_1 у своїй позовній
заяві, позивачка має намір поїхати
разом із малолітньою дитиною до м. Азов
РФ з метою оздоровлення останньої на
період літа - осені 2014 року. При
розгляді судом даної справи ОСОБА_1
підтвердила ці обставини, проте не
зазначила куди конкретно - до якого
лікувально-профілактичного закладу,
санаторія, бази відпочинку, тощо - вона
має намір поїхати разом із дитиною, яке
саме лікування буде надаватись
малолітній ОСОБА_3. На переконання суду
позивачкою при розгляді даної

цивільної справи не доведено факту
необхідності виїзду малолітньої
дитини для оздоровлення саме на
територію РФ, враховуючи, зокрема, той
факт, що ОСОБА_1 відмовилась від
пропозиції представника відповідача
щодо придбання путівки для
санітарно-курортного лікування та
оздоровлення ОСОБА_3 на території
західної частини України.

В матеріалах справи міститься довідка
лікаря КЗ «ЦПМСД» від 11.08.2014 року,
згідно із якою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
урахуванням її стану здоров'я,
рекомендовано оздоровлення у зоні із
сприятливими екологічними умовами.
Крім того, при розгляді даної цивільної
справи позивачкою було надано копію
висновку УЗІ ОСОБА_3, відповідно до
якого останній рекомендовано
консультація гастроентеролога та
медичну картку малолітньої дитини, яку
судом було оглянуто в судовому
засіданні. Суд вважає за необхідне
зазначити, що із медичних документів,
наданих позивачкою, не вбачається
необхідності виїзду малолітньої
ОСОБА_3 для оздоровлення саме у м. Азов
РФ. Зазначення лікарем у довідці від
11.08.2014 року рекомендація щодо
оздоровлення дитини у місцях із
сприятливою екологічною обстановкою
можу бути виконана й на території
України з урахуванням великої
кількості санітарно-курортних місць.

Керуючись ст.ст.88, 213-215 ЦПК України , ст.
313 Цивільного Кодексу України, ст. 4 п. 2
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», ст. ст. 141, 150, 155 СК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Служба у справах
дітей Жовтневої районної
адміністрації Маріупольської міської
ради про надання дозволу на виїзд
малолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, - за кордон без згоди
батька, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участі у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
О.Л. Соловйов