інстанції Буцмак Ю.Є.Провадження №
22-ц/780/6491/14 Доповідач у 2
інстанції ІвановаКатегорія 53
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 03 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Білоцерківського національного
аграрного університету про визнання
контракту укладеним на невизначений
строк, поновлення на роботі, оплату
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, де зазначив, що
починаючи з 30.09.1998 року згідно наказу №
135/ос був прийнятий на роботу у
відповідача, а в подальшому трудові
відносини з ним переукладались
декілька разів, а саме: 15.04.2002 р., 18.06.2007
р., 15.04.2008 р., 29.04.2011 р. та 01.04.2013 р.

У червні 2014 р. відповідач письмово
попередив його про закінчення дії
контракту та про звільнення, на що він
своєю заявою від 27.06.2014 р. повідомив
відповідача з посиланням на ч.2 ст. 39-1
КЗпП України, що строкові трудові
договори з ним переукладались біля 5
разів, тому їх трудові відносини вважає
такими, що укладені на невизначений
строк і його звільнення на підставі п.2
ст. 36 КЗпП України вважає неправомірним
і недопустимим.

Однак 30.06.2014 р. наказом відповідача його
було звільнено з посади доцента
кафедри харчових технологій і
технологій переробки продукції
тваринництва у зв'язку із закінченням
строку договору на підставі п.2 ст. 36
КЗпП України. Вважає його звільнення
незаконним та оскільки по вині
відповідача він вимушено не працював,
відповідач заборгував йому середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу до моменту поновлення на
роботі, також посилаючись на те, що йому
завдано моральної шкоди, яку він оцінив
у 1000 грн. просив визнати контракт від
01.04.2013 року в частині визначення строку
трудового договору в один рік -

недійсним, визнати цей контракт таким
трудовим договором, що укладений на

невизначений строк, визнати його
звільнення з роботи незаконним,
поновити його на роботі на посаді
доцента кафедри харчових технологій і
технологій переробки тваринництва з
01.07.2014 р. та стягнути із відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 01.07.2014 року по 03.09.2014 року на
свою користь 4822 грн. 18 коп., а також
моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким його
вимоги задовольнити посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи та порушення судом норм
матеріального права. Скаргу мотивує
тим, що оскільки трудовий договір з ним
переукладався неодноразово, то
відповідно до ст.391 КЗпПУ він
вважається таким, що укладений на
невизначений строк. Крім того,
посилався, що строковий трудовий
договір з його боку було укладено під
впливом обману, оскільки його
запевнили, що зазначення строку э
формальним, при цьому його
волевиявлення в частині зазначення
строку не було.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовував свої
висновки тим, що звільнення позивача з
роботи за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України,
проведене у зв'язку із закінченням дії
строкового трудового договору,
відповідно до вимог чинного
законодавства. При цьому суд виходив з
того, що між сторонами у встановленому
законом порядку був укладений
строковий трудовий договір, строк дії
якого був обумовлений сторонами, після
закінчення цього строку відповідач
направив вимогу про припинення
трудових відносин.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.23 КЗпПУ
трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами
припинення трудового договору є
закінчення строку трудового договору.

Судом встановлено, що позивач
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, працюючи на посаді
доцента кафедри харчових технологій і
технологій переробки продукції
тваринництва на підставі наказу № 37/ОС
від 01 квітня 2013 року про призначення на
посаду доцента кафедри технології
переробки продукції тваринництва та
виробництва комбікормів за контрактом
терміном з 11.04.2013 р. по 30.06.2014р.(а.с.35).

Відповідно до п.11 котракту він
припиняється у зв'язку із закінченням
строку його дії. Продовження терміну
дії контракту його умовами не
передбачено (а.с.45).

Відповідно до п.3.2 Статуту
Білоцерківського національного
аграрного університету, навчальний
заклад має право приймати на роботу
педагогічних, науково-педагогічних та
інших працівників за трудовим
договором, конкурсом та на умовах
контракту згідно з чинним
законодавством.

Також судом встановлено, що наказом №
132/ОС від 27 червня 2014 року позивача
звільнено з роботи із 30 червня 2014 року
за п.2 ст.36 КЗпПУ у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору (а.с.36).

За таких обставин суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову,
оскільки з урахуванням специфіки праці
науково-педагогічних працівників,
позивач відноситься до категорії, з
якими можуть бути укладені трудові
договори на визначений строк, і цей
строк був погоджений сторонами. На
момент закінчення цього строку
університет поставив вимогу про
припинення трудових правовідносин і
вони фактично припинились. Отже
позивач звільнений у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору відповідно до умов трудового
договору та вимог закону.

Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт -
це особлива форма строкового трудового
договору.

За змістом п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
трудових спорів», власник або
уповноважений ним орган може вимагати
від працівника, який працює за трудовим
договором, укладення контракту тільки
в тому разі, коли він відноситься до
категорії працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України
«Про освіту» педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом. Прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
здійснюється на основі конкурсного
відбору. Можливість укладення
контрактної форми трудового договору з
педагогічними працівниками
передбачено і п.10 Положення про обрання
та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженого наказом Міністерства
освіти України від 24 грудня 2002 року № 744
та зареєстрованого у МЮ України, згідно
якого при прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників може
укладатися безстроковий, строковий
трудовий договір, у тому числі
контракт. Термін строкового трудового
договору встановлюється за
погодженням сторін.

За таких обставин доводи позивача про
укладання з ним безстрокового
трудового договору у формі контракту
суперечать діючому законодавству.

Колегія суддів вважає, що ч.2 ст.39-1
КЗпПУ, на яку посилається апелянт, не
може бути застосована до спірних
правовідносин, як така, що їх не
регулює.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта на те, що
контракт укладений з його боку під
впливом обману, всупереч його волі,
оскільки апелянт не надав доказів на
підтвердження таких доводів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :