Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

29 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про припинення права на частку в
спільному майні та стягнення
компенсації,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 06 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, який уточнила
у процесі розгляду справи, і остаточно
просила:

- припинити її право власності на Ѕ
частки автомобіля марки «Опель Омега»,
1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю
23 820 грн 28 коп., який зареєстрований за
відповідачем та визнаний рішенням суду
спільною частковою власністю її та
відповідача;

- стягнути з відповідача на її користь
вартість Ѕ частки вищевказаного
автомобіля, яка становить 11 910 грн 14 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з 16 березня 2001 року
до 28 листопада 2012 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва.

Вказувала, що нею та відповідачем за
час перебування у зареєстрованому
шлюбі 04 квітня 2007 року було придбано
спірний автомобіль, на який рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 26 червня 2013 року за нею та
відповідачем було визнано право
власності по Ѕ частини за кожним.

Позивачка зазначала, що вказаним
автомобілем користується тільки
відповідач, а вона користуватися ним
змоги не має, і оскільки ОСОБА_4
відмовляється добровільно
відшкодувати вартість належної їй
частки автомобіля, просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 06 серпня
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
рішення судів попередніх інстанцій і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, керувався положеннями
ст. ст. 364, 365 ЦК України та дійшов
висновку про безпідставність
заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходив із
того, що позивачкою обрано неналежний
спосіб захисту, оскільки співвласник
майна, який бажає виділу своєї частки
шляхом стягнення грошової компенсації,
може заявити такі вимоги виходячи з
положень ст. 364 ЦК України, проте
позивачка вимог на підставі ст. 364 ЦК
України не заявляла, а ст. 365 ЦК України,
на підставі якої було заявлено позов, у
цьому випадку застосуванню не
підлягає.

Проте висновки судів попередніх
інстанцій не ґрунтуються на законі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 цього Кодексу
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що сторони з 16
березня 2001 року до 28 листопада
2012 року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва.

За час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі ними 04 квітня 2007
року було придбано автомобіль марки
«Опель Омега», 1991 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 26 червня 2013 року,
яке змінено рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 вересня 2013
року, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ
частини за кожним право власності на
спірний автомобіль, вартість якого
згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи
становить 23 820 грн 28 коп. (а. с. 4-7).

Оскільки спірним автомобілем
користується тільки ОСОБА_4 і
добровільно відмовляється
відшкодувати вартість належної ОСОБА_3
частки, позивачка просила припинити її
право власності на Ѕ частки автомобіля
марки «Опель Омега» та стягнути з
відповідача на її користь Ѕ
частки його вартості, яка становить 11 910
грн 14 коп.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України та ст. ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження спільною частковою
власністю здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та
враховуючи положення ст. ст.
21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317,
319, 358, 361 ЦК України право співвласника
на виділ частки зі спільного майна
шляхом отримання грошової компенсації
вартості частки в майні не може бути
обмежене іншими співвласниками і
такому праву співвласника, що
виділяється, кореспондується обов'язок
інших співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому, зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, і не
передбачається обов'язковість згоди
інших співвласників на такий виділ та
не ставиться право співвласника на
виділ у залежність до згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

За викладених обставин та виходячи з
предмета і підстав заявленого позову,
колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що позов підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 341 ЦПК
України, суд касаційної інстанції має
право скасувати судові рішення і
ухвалити нове рішення або змінити
рішення, якщо застосовано закон, який
не поширюється на ці правовідносини, чи
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або додаткової
перевірки доказів, обставини справи
встановлені судом повно та правильно,
але допущено помилку у застосуванні
норм матеріального права, оскаржувані
судові рішення підлягають скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 341, 346 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 06 серпня 2014
року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення
права на частку в спільному майні та
стягнення компенсації задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
вартість Ѕ частки автомобіля марки
«Опель Омега», 1991 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1, що становить 11 910 грн 14 коп.

Припинити право власності ОСОБА_3 на Ѕ
частки автомобіля марки «Опель Омега»,
1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
належну ОСОБА_3 Ѕ частки автомобіля
марки «Опель Омега», 1991 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана