У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Імексбанк»,
ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
договору іпотеки недійсним, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати недійсним договір
іпотеки від 18 червня 2008 року № 072/08/1,
укладений між ОСОБА_4 та АКБ
«Імексбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Імексбанк».

В обґрунтування позову зазначала, що
указаний договір іпотеки та додаткові
угоди до нього № № 1, 2, 3, 4 її чоловіком,
ОСОБА_4, було укладено без її як
подружжя нотаріальної згоди на це,
оскільки нерухоме майно, а саме:
земельна ділянка площею 0,0930 га та 95/100
частин незавершеного будівництва
офісного центру, що знаходяться по
АДРЕСА_1, передане за цим
договором іпотеки, є спільною сумісною
власністю подружжя. За таких обставин
указані правочини є недійсними.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 17
березня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано недійсним
іпотечний договір від 18 червня 2008 року
№ 072/08/1, а також додаткові угоди до
нього від 25 листопада 2008 року № 1, від 26
серпня 2008 року № 2, від 17
вересня 2008 року № 3, від 8 жовтня 2008 року
№ 4. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 22 травня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_3, виходив із того, що
відповідно до ст. 65 СК України 95/100
частин незавершеного будівництва
офісного центру по АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і
останній відповідно до ст. 369 ЦК України
та ст. 65 СК України не мав права
розпоряджатися вказаною нерухомістю
без нотаріально посвідченої згоди
іншого співвласника - позивача. При
цьому зазначено, що при укладенні
оспорюваного договору порушено
положення ч. 3 ст. 238 ЦК України,
оскільки, подаючи довіреність на
розпорядження майном ОСОБА_3,
іпотекодавець ОСОБА_4 вчинив правочин в
своїх інтересах, оскільки є
засновником позичальника за кредитним
договором - ПП «Ранг».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що при посвідченні
оспорюваного договору іпотеки,
нотаріусом була зареєстрована
довіреність на управління,
користування та розпорядження майном
ОСОБА_3, розцінивши ії як згода
дружини на передачу майна, здійснена
нею особисто і посвідчена ії власним
підписом у довіреності, а тому висновки
суду першої інстанції про відсутність
згоди позивачки на укладення договору
іпотеки та про порушення положень
ч. 3 ст. 238 ЦК України є
безпідставними.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

Судом установлено, що 4 липня 1998 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження від 4 липня 1998 року серії
НОМЕР_1.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 3 грудня 2007
року за ОСОБА_4 було визнано право
власності на частку у розмірі 95/100
частин незавершеного будівництва
офісного центру по АДРЕСА_1.

18 червня 2008 року між ПАТ «Імексбанк» та
ПП «Ранг» в особі директора ОСОБА_4
укладено кредитний договір про
відкриття кредитної лінії з
максимальним лімітом заборгованості
до 2 млн. грн. зі сплатою 28 % річних з
кінцевим терміном повернення транша до
17 червня 2009 року.

18 червня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ
«Імексбанк» укладено іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 4240,
відповідно до якого було передано в
іпотеку 95/100 частин незавершеного
будівництвом офісного центру по
АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що
розташована по АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням - для будівництва і
обслуговування офісного центру.

Відповідно до п. 2.1.1 іпотечного
договору від 18 червня 2008 року №
072/08/1 дружина іпотекодавця (майнового
поручителя) ОСОБА_3 дала свою письмову
згоду у довіреності на розпорядження
всім майном, посвідченій ОСОБА_8,
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу 30
березня 2007 року за реєстрованим № 2589.

Після укладення іпотечного договору
ОСОБА_3 з дозволу АКБ «Імексбанк» було
реалізовано 11/100 частин незавершеного
будівництва у рахунок погашення
кредитної заборгованості ПП «Ранг»
перед банком, а згодом ще 47/100 частин
офісної будівлі, у зв'язку з чим ОСОБА_4
залишився власником 37/100 часток
незавершеного будівництвом офісного
центру.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
іпотеку" іпотека - це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із п. 25 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при оспорюванні кредитного договору чи
договору поруки, застави/іпотеки іншим
із подружжя суди мають виходити з того,
що положення ст. 65 СК України щодо
порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя. При
оспоренні договору застави (іпотеки)
суд має враховувати положення статті 578
ЦК України, згідно з якими майно, що є у
спільній власності, може бути передане
у заставу лише за згодою іншого з
подружжя.

У матеріалах справи міститься
довіреність ОСОБА_3 на управління,
користування та розпорядження всім ії
майном від 30 березня 2007 року, видана
строком на три роки, за реєстровим № 2589.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що при
посвідченні оспорюваного іпотечного
договору приватним нотаріусом ОСОБА_5
замість письмової згоди іншого
подружжя на укладення правочину щодо
спільного сумісного майна подружжя, що
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, було взято до
уваги довіреність на розпорядження
всім майном ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інших інтересах
іншої особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представника, а також щодо інших осіб,
встановлених законом.

Таким чином, правильним є висновок суду
першої інстанції, що приватним
нотаріусом ОСОБА_5 при посвідченні
іпотечного договору не було враховано
положень ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки
ОСОБА_4, укладаючи кредитний договір
про відкриття кредитної лінії та
іпотечний договір і подаючи
довіреність на розпорядження майном
ОСОБА_3, вчинив правочин у своїх
інтересах, оскільки є засновником
позичальника - ПП «Ранг», у
забезпечення зобов'язань якого й було
укладено іпотечний договір. Оскільки
ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного
правочину виступав як представник
юридичної особи, як ії директор
підписав кредитний договір, і
одночасно був представником другого з
подружжя, і діяв у власних інтересах (п.
1.2 статуту), а тому обов'язковою умовою
укладення такого правочину була
письмова згода іншого з подружжя, що не
було отримано.

Тобто суд першої інстанції,
посилаючись на ст. ст. 60, 65 СК України,
ст. ст. 213, 215, 216 ЦК України дійшов
обгрунтовного висновку про порушення
майнових прав позивачки та задоволення
позову.

Суд першої інстанції дослідив
обставини справи у повному обсязі,
зібраним по справі доказам надав
належну оцінку та вірно застосував
норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 22 травня 2014 року
скасувати, рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
17 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

В.А.
Черненко