Справа № 159/2749/14-ц Провадження №
22-ц/773/1402/14 Головуючий у 1 інстанції:
Миронюк М.Г. Категорія: 59 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М. М.,

суддів - Мудренко Л.І., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
витребування грошових коштів, за
апеляційною скаргою позивача на
рішення Ковельського міськрайонного
суду від 04 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И
Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом,
який обґрунтований тим, що 05.05.2011 року
він звернувся до відповідача ОСОБА_3
щоб замовити зовнішні вхідні
металопластикові двері до квартири.

Зазначає, що відповідач при оформленні
замовлення порушив вимоги п.1.2, п.1.5
«Правил продажу товарів на замовлення
поза торгівельними або офісними
приміщеннями» та видав йому лише акт
від 05.05.2011 року на бланку ТзОВ «Віконда»
про приймання замовлення, де в
загальних рисах зазначив конфігурацію
і комплектацію дверей, а також ціну
замовлення - 4100 грн. Вказану суму він
сплатив відповідачу ОСОБА_3 і отримав
від останнього товарний чек.

14.05.2011 року працівники відповідача
вивантажили біля входу в квартиру
металопластикові двері, без оформлення
акта про виконання замовлення, чим
порушили ч. 8 ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Вказує, що відповідач ввів його в оману
щодо ціни дверей, так як в подальшому
відповідач видав йому акт, де вказана
ціна дверей становить 3292 грн., а також
не повідомив його, що комплектація
дверей не відповідає замовленню, що є
свідченням обману і нечесної
підприємницької діяльності.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 не виконав
зобов'язання, і тому не має права
володіти грошовими коштами, які він
йому передав в розмірі 4100 грн. у зв'язку
з чим просив суд витребувати на його
користь з відповідача зазначену суму.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 04 серпня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено та стягнуто з
нього в користь держави судовий збір в
сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
змінивши рішення суду в частині
стягнення судових витрат із залишенням
в решті рішення суду без змін, виходячи
з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 01.06.2012 року ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_3 про
розірвання договору купівлі - продажу,
зобов'язання прийняти назад проданий
товар, стягнення суми в подвійному
розмірі та стягнення моральної шкоди.
Ухвалою колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Волинської області
від 11.07.2012 року зазначене рішення суду
першої інстанції залишене без змін
(а.с.26-28).

Рішенням колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Волинської області
від 23.07.2013 року ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_3 про
стягнення грошової суми в розмірі 4100
грн. (а.с.30-31).

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 03.03.2014 року ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу та повернення сторін договору
до попереднього стану. Ухвалою колегії
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Волинської області від 07.04.2014 року
зазначене рішення суду першої
інстанції залишене без змін (а.с.32-34).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішеннями цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді справ, у яких беруть
участь ті самі особи щодо якої
встановлено ці обставини.

Вказаними рішеннями суду
встановлено, що між сторонами був
укладений договір купівлі - продажу
металопластикових дверей, вхідні
металопластикові двері виготовлені
промисловим способом за
індивідуальним замовленням від 05.05.2011
року, виробник ТзОВ «Віконда»,
комплектація дверей відповідає
замовленню, якість виготовлених дверей
відповідає вимогам стандартів згідно
сертифікатів відповідності, різниця у
вартості дверей, яка зазначена в акті,
який виданий ОСОБА_2 в сумі 4100 грн. та в
акті замовлення, який направлений
виробнику в сумі 3292 грн. не є обманом
покупця в зв'язку з тим, що в
обумовленому акті між сторонами у
вартість дверей включені витрати та
націнка продавця.

Таким чином, обставини
встановлені судовими рішеннями від
01.06.2012 року, 23.07.2013 року, 03.03.2014 року
відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню в
даній справі.

Посилання позивача на те, що відповідач
у справі порушив п.1.2 та п.1.5 «Правил
продажу товарів на замовлення поза
торгівельними або офісними
приміщеннями», оскільки в акті від
05.05.2011 року вказана дата укладення
договору, найменування та
місцезнаходження продавця,
найменування товару, ціну та інші
істотні умови договору, а також те, що
при укладенні договору купівлі -
продажу від 05.05.2011 року він його не
підписував і фактично між сторонами
укладено усний договір, який виконав
лише позивач, а відповідач його не
виконав і виконання його нічим
непідтверджене не мають правового
значення, оскільки факт укладення
договору купівлі - продажу
підтверджений судовими рішеннями від
01.06.2012 року, 23.07.2013 року, 03.03.2014 року і
цими рішеннями було встановлено, що
двері після доставки відповідачем
позивачу, останній повернув їх
продавцю. Дана обставина
підтверджується також самим позивачем
в поданій позовній заяві.

Позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК
України не доведено що в порушення ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» відповідач ОСОБА_3
займався нечесною підприємницькою
практикою, оскільки той при оформленні
замовлення склав два акта замовлення і
не повідомив про це позивача, так як
дані доводи позивача вже перевірені
згаданими судовими рішеннями від 01.06.2012
року, 23.07.2013 року, 03.03.2014 року і були
відхилені, і тому в силу ст. 61 ЦПК
України не потребують доказування, а
інших доказів, які б підтверджували б,
що відповідач під час укладення
договору купівлі - продажу умисно ввів
в оману позивача стосовно обставин, які
мають істотне значення та свідчили про
нечесну підприємницьку діяльність,
позивач не представив.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відмову в позові ОСОБА_2,
оскільки позивач не надав доказів, які
б підтверджували ту обставину, що
відповідач ОСОБА_3 незаконно заволодів
його коштами в сумі 4100 грн., що свідчить
про відсутність підстав для
пред'явлення позову відповідно до ч. 1
ст. 400 ЦК України. Відповідач виконав
взяте зобов'язання від 05.05.2011 року при
виготовленні і продажі вхідних
металопластикових дверей до квартири
і не допустив порушень умов цього
договору. Згаданими судовими рішення
встановлено, що ці кошти були передані
позивачем відповідачу на виконання
умов договору купівлі-продажу, тобто
отримані останнім правомірно
(підставно).

Однак, ухвалюючи рішення в частині
стягнення судових витрат з позивача в
користь держави, суд першої інстанції
не врахував положення ч. 3 ст. 22 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір» та ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якими
передбачено, що від сплати судового
збору звільняються споживачі за
позовами, що пов'язані з порушенням
їхніх прав і у випадку відмови в
задоволенні позову, такі витрати
компенсуються за рахунок держави.

Тому, колегія суддів вважає за
правильне змінити оскаржуване рішення
суду, виключивши з його резолютивної
частини абзац другий відповідно до
якого з ОСОБА_2 в користь держави
стягнуто судовий збір в сумі 243 грн. 60
коп., оскільки місцевим судом було
неправильно застосовано норми права,
які регулюють дане питання.

Доводи апеляційної скарги позивача про
неправильність ухваленого по суті
рішення суду не спростовують
висновків, викладених судом в рішенні.

В решті оскаржуване рішення суду слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду від 04 серпня 2014 року в даній справі
в частині стягнення судових витрат
змінити, виключивши з його
резолютивної частини абзац другий
такого змісту: «Стягнути з ОСОБА_2 в
користь держави судовий збір в сумі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.»

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: