Справа № 522/563/13-ц
Провадження № 2/522/786/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року Приморський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради про визнання
права власності, скасування
розпорядження органу приватизації та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
подальшому уточнивши його, до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради та просить
скасувати розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 13 грудня 2002
року №2443 «Про скасування
розпорядження органу приватизації
№11751 від 02 червня 1993 року»; скасувати
розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №162911 від 16
грудня 2002 року; визнати недійсним
свідоцтво про право власності на житло
№11-14578, видане Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради згідно
з розпорядженням Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №162911 від 16
грудня 2002 року; визнати за ОСОБА_1 право
власності на 11/500 часток домоволодіння -
будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
зазначає, що він у 1993 році, у віці менше
двох років, разом з матір'ю - ОСОБА_9,
бабусею - ОСОБА_3, дідусем - ОСОБА_2 та
прабабусею ОСОБА_7 взяв участь у
приватизації квартири АДРЕСА_1 на
підставі розпорядження Органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року.
Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26 червня 1996 року шлюб між
батьками позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9
був розірваний, а позивач залишився на
утриманні батька, з яким проживає до
цього часу.

Також позивач зазначає, що лише у 2012
році йому стало відомо, що його мати
ОСОБА_9 у 2001 році від його імені та в
його інтересах звернулась до суду з
позовом про визнання недійсним та
скасування розпорядження Органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року,
та свідоцтва про право власності на
житло, з тих підстав, що приватизація
квартири порушує права неповнолітньої
дитини. Рішенням Жовтневого районного
суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року
вищевказане розпорядження Органу
приватизації та свідоцтво про право
власності на житло від 02 червня 1993 року,
за № 11-760, були визнані недійсними.

В подальшому, ухвалою Апеляційного
суду Одеської області від 15 лютого 2006
року рішення Жовтневого районного суду
від 11 жовтня 2002 року скасовано за
апеляційною скаргою ОСОБА_8, справу
повернуто до Приморського районного
суду м. Одеси на новий розгляд. Новий
розгляд справи завершився ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
16 травня 2007 року, якою провадження по
справі було закрито. У зв'язку з цим,
розпорядження та свідоцтво про право
власності на житло від 02 червня 1993 року,
за № 11-760 є чинними. Однак, в період
чинності рішення Жовтневого районного
суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали
розпорядження УЖКГ Одеської міської
ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про
скасування розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року»
та вдруге приватизували квартиру
АДРЕСА_1 (лише на них двох) згідно з
розпорядженням УЖКГ Одеської міської
ради № 162911 від 16 грудня 2002 року та
отримали свідоцтво про право власності
№11-14578 на вищевказану квартиру. Таким
чином, вищевказані розпорядження та
свідоцтво про право власності
порушують право власності позивача на
вищевказане майно, у якому він є
співвласником згідно чинного
розпорядження органу приватизації
№11751 від 02 червня 1993 року та свідоцтва
про право власності за №11-760.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_1 підтримали уточнені позовні
вимоги у повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та вказала, що її
довірителі є неналежними
відповідачами по справі, оскільки не є
власниками квартири АДРЕСА_1, яка
придбана ОСОБА_4 в 2003 році за договором
дарування. До того ж, батько позивача
ОСОБА_10 звертався до суду з позовом про
визнання вищевказаного договору
купівлі-продажу недійсним, однак
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 17 лютого 2009 року, залишено
без змін рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 08 листопада 2012
року, в задоволенні його позовних вимог
було відмовлено.

Представники відповідачки ОСОБА_5 у
судовому засіданні також заперечували
проти задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 та просили застосувати до його
позовних вимог строки позовної
давності, оскільки позивач просить
скасувати розпорядження УЖКГ Одеської
міської ради від 13 грудня 2002 року №2443
«Про скасування розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року»
та розпорядження УЖКГ Одеської міської
ради №162911 від 16 грудня 2002 року, про які
йому було відомо ще в 2008 році, під час
розгляду справи за позовом його батька
ОСОБА_10 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9,
ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання договорів
купівлі-продажу та дарування квартири
недійними. Тому позивачем пропущений
строк позовної давності.

Інші учасники процесу у судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним.

Дослідивши матеріли цивільної справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно
розпорядження Органу приватизації
№11751 від 02 червня 1993 року ОСОБА_9,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_7, та ОСОБА_1, на
праві спільної сумісної власності
належить квартира АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 6).

На підставі вищевказаного
розпорядження УЖКГ виконкому Одеської
міської ради народних депутатів на
дану квартиру було видано свідоцтво
про право власності №11-760 від 02 червня
1993 року (Т. 1, а. с. 7).

Згідно зі ст. 370 ЦК України вважається,
що частки кожного з співвласників є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду. Таким чином, частка
ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 складала 1/5
частину.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26 червня 1996 року між
батьками позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9
був розірваний шлюб, та визначено місця
проживання дитини разом з батьком (Т. 1,
а. с. 10).

У судовому засіданні доведено, що до
повноліття позивач проживав разом з
батьком та знаходився на його
утриманні.

Також судом встановлено, що ОСОБА_9 у 2001
році від імені та в інтересах ОСОБА_1
без його відома звернулась до суду з
позовом до Одеського міського
агентства по приватизації житла, УЖКГ
Одеського міськвиконкому, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним та
скасування розпорядження Органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року,
та свідоцтва про право власності на
житло, з тих підстав, що приватизація
квартири порушує права неповнолітньої
дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Одеси від 11 жовтня 2002 року вищевказане
розпорядження Органу приватизації та
свідоцтво про право власності на житло
від 02 червня 1993 року за № 11-760 були
визнані недійсними (Т. 1, а. с. 11).

В подальшому, ухвалою Апеляційного
суду Одеської області від 15 лютого 2006
року (Т. 1, а. с. 14) рішення Жовтневого
районного суду від 11 жовтня 2002 року
скасовано за апеляційною скаргою
ОСОБА_8, справу повернуто до
Приморського районного суду м. Одеси на
новий розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 16 травня 2007 року було
закрито провадження по вищевказаній
справі у зв'язку з необхідністю
розгляду даного спору в порядку
адміністративного судочинства (Т. 1, а.
с. 20).

Згодом, розгляд адміністративного
позову ОСОБА_9 до Одеського міського
агентства по приватизації житла про
визнання недійсним розпорядження
органу приватизації завершився
ухвалою Вищого Адміністративного суду
України від 27 жовтня 2010 року (Т. 1, а. с. 17),
якою суд скасував всі попередні
рішення по справі та закрив
провадження на підставі того, що
розгляд даної справи відноситься до
юрисдикції цивільного суду.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 18 квітня 2012 року позовні
вимоги ОСОБА_9 залишені без розгляду (Т.
1, а. с. 19).

Таким чином, у судовому засіданні
доведено, що розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року
та свідоцтво про право власності за
№11-760, згідно з якими позивач є
співвласником квартири АДРЕСА_1, є
дійсними.

Однак, в період чинності рішення
Жовтневого районного суду м. Одеси від
11 жовтня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
отримали розпорядження УЖКГ Одеської
міської ради від 13 грудня 2002 року №2443
«Про скасування розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року»
(Т. 1, а. с. 81) та вдруге приватизували
квартиру АДРЕСА_1, лише на них двох,
згідно з розпорядженням УЖКГ Одеської
міської ради № 162911 від 16 грудня 2002 року
та отримали свідоцтво про право
власності №11-14578 на вищевказану
квартиру (Т. 1, а. с. 113).

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» кожний громадянин України має
право приватизувати займане ним житло
безоплатно в межах номінальної
вартості житлового чеку або з
частковою доплатою один раз.

Доводи представника відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вони є
неналежними відповідачами по справі,
оскільки не є власниками квартири
АДРЕСА_1, спростовуються свідоцтвом про
право власності на дану квартиру №162911
від 16 грудня 2002 року, отриманого на ім'я
відповідачів на підставі скасованого
рішення суду.

Згідно з договором купівлі-продажу,
посвідченим Першою одеською державною
нотаріальною конторою 27 грудня 2002 року,
реєстр. № 5-2406 квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3
та ОСОБА_2 продали ОСОБА_12 (Т. 1, а. с. 23).
Згодом, згідно з договором дарування,
посвідченим Другою одеською державною
нотаріальною конторою 11 лютого 2003 року,
реєстр. № 1-586, вищевказану квартиру
ОСОБА_12 подарував ОСОБА_4, за якою було
зареєстровано право власності (Т. 1, а. с.
24).

Також судом встановлено, що батько
позивача - ОСОБА_8 звертався в інтересах
ОСОБА_1 до Київського районного суду м.
Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання
договорів купівлі-продажу та дарування
квартири недійсними. Однак, рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
17 лютого 2009 року, яке набрало законної
сили, в задоволенні позову ОСОБА_8 було
відмовлено (Т. 1, а. с. 25).

Таким чином, суд вважає доведеним факт
того, що розпорядження УЖКГ Одеської
міської ради від 13 грудня 2002 року №2443
«Про скасування розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року»
та свідоцтво про право власності №162911
від 16 грудня 2002 року, порушують право
власності позивача на вищевказане
майно, у якому він є співвласником
згідно чинного розпорядження органу
приватизації №11751 від 02 червня 1993 року
та свідоцтва про право власності за
№11-760, оскільки ОСОБА_1 не може володіти,
користуватися та розпоряджатися
належною йому 1/5 частиною квартири
АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача щодо
скасування вищевказаних розпоряджень
та свідоцтва про право власності.

Твердження представників відповідачки
ОСОБА_5 про пропуск ОСОБА_1 строків
позовної давності не беруться до уваги
судом, оскільки позивач набув повної
цивільної дієздатності в розумінні ст.
34 ЦК України лише 04 січня 2010 року, і
вперше був викликаний до суду в 2012 році
у зв'язку з розглядом адміністративної
справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
і свідоцтва про право на спадщину за
законом. Оскільки, ОСОБА_1 звернувся до
суду з дійсною позовною заявою 08 січня
2013 року, то суд вважає, що ним не був
пропущений процесуальний строк
позовної давності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватись та розпоряджатись своєю
власністю.

Статтею 64 Конституції України
передбачено, що конституційні права і
свободи людини та громадянина не
можуть бути обмежені, крім випадків
передбачених Конституцією.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно висновку ПП «Одеський
науково-дослідницький центр
експертних досліджень ім. Скибинського
С.С.» судової будівельно-технічної
експертизи №191/2013 від 27 лютого 2014 року
(Т. 2, а. с. 2) 1/5 частина квартири АДРЕСА_1
складає 11/500 частин у загальній площі
домоволодіння АДРЕСА_1.

За ст. 392 ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014
року «Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» з урахуванням положень
частини першої статті 15 та статті 392 ЦК
власник майна має право пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли цими особами не
виконується відповідне рішення суду,
ухвалене раніше.

Тому вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним
права власності на 11/500 часток
домоволодіння - будинку АДРЕСА_1, є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а згідно
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та таким,
що знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні.

Керуючись п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
ст. 5 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», ст. ст. 355,
356, 370, 388, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60,
88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради про визнання
права власності, скасування
розпорядження органу приватизації та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, - задовольнити.

Скасувати розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 13 грудня 2002
року №2443 «Про скасування
розпорядження органу приватизації
№11751 від 02 червня 1993 року».

Скасувати розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №162911 від 16
грудня 2002 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло №11-14578, видане
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради згідно з розпорядженням
Управління житлово-комунального
господарства Одеської міської ради
№162911 від 16 грудня 2002 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
11/500 часток домоволодіння - будинку
АДРЕСА_1.

Рішення після набрання ним законної
сили є підставою для реєстрації
Реєстраційною службою Одеського
міського управління юстиції за ОСОБА_1
право власності на 11/500 часток
домоволодіння - будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги через Приморський
районний суд м. Одеси протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Ю.Б. Свячена