У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Нежухівської сільської ради
Стрийського району Львівської області,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, орган
опіки і піклування Стрийської районної
державної адміністрації Львівської
області, про визнання права власності
на будинок в порядку спадкування, за
позовом третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги щодо предмету спору:
ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої - ОСОБА_5, до ОСОБА_3,
Нежухівської сільської ради
Стрийського району Львівської області
про визнання права власності на
нерухоме майно в порядку спадкування
за законом, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Львівської області від 20 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Нежухівської
сільської ради Стрийського району
Львівської області про визнання права
власності на будинок у порядку
спадкування.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба,

ОСОБА_11, котрій належав жилий будинок
АДРЕСА_1, який згідно із заповітом
ОСОБА_11 заповідала їй.

Проте, у видачі свідоцтва про право на
спадщину їй було відмовлено у зв'язку з
пропуском визначеного законодавством
шестимісячного строку для звернення із
заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що вона фактично
прийняла спадщину, оскільки на час її
відкриття постійно проживала в будинку
спадкодавця, ОСОБА_3 просила її позов
задовольнити та визнати за нею право
власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після ОСОБА_11

У листопаді 2013 року треті особи у
справі, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка також
діяла в інтересах ОСОБА_5, звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_3, Нежухівської
сільської ради Стрийського району
Львівської області про визнання права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування за законом, посилаючись на
те, що вони є дітьми та спадкоємцями
ОСОБА_12, що за життя прийняв спадщину
після смерті батьків: ОСОБА_4, який
помер у 1999 року, та ОСОБА_11, яка померла
у 2005 році, у вигляді жилого будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 7 квітня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину будинку

АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті баби, ОСОБА_11

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право
власності по 1/6 частині за кожним
будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після смерті батька, ОСОБА_12

У задоволенні решти позову ОСОБА_3 та
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 і
ОСОБА_6 в інтересах

ОСОБА_5, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20 червня

2014 року рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 7 квітня 2014 року
скасовано, в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Позов третіх осіб у справі: ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право
власності за кожним на Ѕ ідеальну
частку жилого будинку АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті батька, ОСОБА_12

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 червня 2014 року скасувати
й залишити в силі рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 7 квітня 2014 року, що було
помилково скасовано, мотивуючи свою
вимогу неправильним застосуванням
судом норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження
судового рішення є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив із того, що позивач прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_11, якій за
життя належала на праві власності

Ѕ частина спірного будинку й яка склала
заповіт на користь позивача. Інша Ѕ
частина, що належала ОСОБА_12, підлягає
поділу між його спадкоємцями - дружиною
та дітьми, проте, за відсутності вимог

ОСОБА_7, право власності на спадкове
майно має бути визнано за дітьми:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/6 частці за кожним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й відмовляючи в задоволенні
первісного позову та задовольняючи
зустрічні позовні вимоги, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що після смерті ОСОБА_11 спадщину
прийняв лише її син - ОСОБА_12,
спадкоємцями якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
за якими й слід визнати право власності
за кожним на Ѕ частину спадкового майна
- будинку АДРЕСА_1

За правилами ст. 120 УК УРСР, 1963 року,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК УРСР було передбачено, що
працездатний член колгоспного двору
втрачає право на частку в майні двору,
якщо він не менше трьох років підряд не
брав участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору.
Це правило не застосовується, якщо член
двору не брав участі у веденні
господарства у зв'язку з призовом на
строкову військову службу, навчанням в
учбовому закладі або хворобою.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР № 885-XII був введений в дію Закону
України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 6 Постанови від 22 грудня
1995 року № 20 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» до правовідносин,
що виникли до прийняття 15 квітня 1991
року Закону України «Про власність»
застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулюють власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Відповідно до Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
ЦСУ СРСР 13 квітня

1979 року № 11215, визначення в сільській
місцевості громадського типу
господарства в погосподарській книзі
та відомостей щодо членів колгоспного
двору, що має правове значення, було
покладено на сільські ради.

Судом установлено, що згідно зі
свідоцтвом про право особистої
власності від 29 травня 1987 року жилий
будинок з належними до нього будівлями
АДРЕСА_1 був колгоспним двором.

Відповідно до витягу з погосподарської
книги будинку АДРЕСА_1, станом на 14
квітня 1991 року спірний будинок з
надвірними спорудами рахувався за
ОСОБА_4 - головою двору, членами двору
були:

ОСОБА_11 - дружина та ОСОБА_12 - син.

ОСОБА_4 помер у 1999 році не залишивши
заповіту, спадщину після нього, у
зв'язку з тим, що проживали разом зі
спадкодавцем, по Ѕ частині прийняли
його дружина - ОСОБА_11, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя, 8 липня 2005 року,
склавши заповіт на користь своєї онуки
- ОСОБА_3 (до укладення шлюбу - ОСОБА_3.),
та син - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,
не залишивши заповіту.

За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця.

Статтею 1267 ЦК України передбачено, що
частки у спадщині кожного зі
спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, що
становить шість місяців.

У разі відсутності такої відмови та
подання заяви про прийняття спадщини,
спадкоємець вважається таким, що
прийняв спадщину.

Разом з тим, у разі відкриття спадщини
до 1 січня 2004 року застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема
відповідні правила ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 ЦК УРСР визначені дії, що
свідчать про прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічні
позовні вимоги, апеляційний суд, на
підставі встановлених обставин справи,
дійшов висновку про те, що остання не
прийняла спадщини після баби - ОСОБА_11,
оскільки із заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
зверталась та на час смерті ОСОБА_11
разом із останньою не проживала.

Спадщину після ОСОБА_11 прийняв її син -
ОСОБА_12, який проживав разом з
останньою у спірному будинку, а ОСОБА_5
та ОСОБА_4, які заявили зустрічні вимоги
до ОСОБА_3, є його дітьми й на час смерті
батька були неповнолітніми та
вважаються такими, що прийняли
спадщину.

Такі висновки апеляційного суду є
обґрунтованими та узгоджуються з
матеріалами справи, при встановленні
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалене у справі
рішення апеляційного суду відповідає
вимогам чинного законодавства щодо
законності й обґрунтованості та
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати

у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.І.
Мартинюк

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник