Справа № 367/3572/13-ц Головуючий у І
інстанції Саранюк Л.П.Провадження №
22-ц/780/5182/14 Доповідач у 2 інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 вересня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 9 липня 2014 року у справі за
позовом прокурора м.Ірпеня Київської
області в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа:
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним рішення селищної
ради, визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку та визнання права власності на
земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м.Ірпеня
Київської області звернувся до суду в
інтересах держави із вказаним вище
позовом, який мотивував тим, що в ході
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства прокуратурою виявлено
факт порушення Коцюбинською селищною
радою Київської області вимог закону
при виділенні громадянам земельних
ділянок. Посилався, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року було затверджено проект
землеустрою та передано у власність
відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку по АДРЕСА_1. На
підставі даного рішення відповідачу
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922093 (кадастровий номер :01:040:0057).

Вказував, що передача у власність
ОСОБА_1 земельної ділянки відбулася з
порушенням низки вимог чинного
законодавста. Зокрема надана
відповідачу земельна ділянка
перебуває за межами сел.Коцюбинське,
яке не має генерального плану, а отже
селищна рада не мала права нею
розпоряджатися. Крім того, спірна
ділянка відповідно до рішення РМ УРСР
№ 673 від 20 червня 1956 року перебуває у
постійному користуванні КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» і відноситься до земель
лісогосподарського призначення, що
стверджується проектом організації
лісового господарства і таксаційними
описами ділянки. Отже, дана ділянка
лісового фонду передана у власність
відповідача без її вилучення у
встановленому порядку у КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» та без зміни її
цільового призначення. Крім того, при
передачі ділянки у власність ОСОБА_1
проект землеустрою не проходив
державну експертизу, що є порушенням
ст.9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації».

Зазначав, що в послідуючому
ОСОБА_1 провів відчуження спірної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу від 9 жовтня 2009 року
відповідачу ОСОБА_2, у зв'язку із чим на
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922207,
зроблено відмітку про перехід права
власності на ділянку до ОСОБА_2 Вважає,
що укладений між відповідачами договір
купівлі-продажу на підставі ст.228 ЦК
України є нікчемним правочином, бо
порушує публічний порядок, а відтак не
потребує визнання його недійсним, а
тому державний акт із відміткою про
перехід права власності слід визнати
недійсним, як отриманий з порушенням
вимог чинного законодавства.

У зв'язку з наведеним, просив визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо
передачі у власність ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку по АДРЕСА_1,
визнати недійсним виданий ОСОБА_1
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922093 із
відміткою про перехід права власності
на ділянку до ОСОБА_2 та скасувати його
державну реєстрацію, а також просив
визнати за державою право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 9 липня 2014 року
позов прокурора задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_1 земельної ділянки
площею 0,1500 га. В решті позову
відмовлено. Крім того, судовим рішенням
скасовано заходи забезпечення позову.

Заступник прокурора Київської області
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову прокурора і
ухвалити нове, яким вимоги задоволити
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального права. Зокрема
зазначає, що суд невірно відмовив у
визнанні недійсним виданого ОСОБА_1
державного акту. Також посилався, що
укладений між відповідачами ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 договір купівлі-продажу згідно
ст.228 ЦК України порушує публічний
порядок і є нікчемним.

Учасники справи належним чином
повідомлені про час розгляду справи, що
стверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення судових
повісток (відповідач ОСОБА_2 згідно ч.5
ст.74 ЦПК України) до суду не з'явилися,
їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК
України не перешкоджає розгляду
справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов частково і
визнаючи недійсним рішення селищної
ради, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що на
момент прийняття Коцюбинською
селищною радою рішення від 25 грудня 2008
року щодо передачі у власність ОСОБА_1
земельної ділянки площею 0,1500 га межі
сел.Коцюбинське у встановленому
законом порядку визначені не були,
генеральний план населеного пункту
відсутній. Отже, селищною радою не було
з'ясовано чи знаходиться виділена
земельна ділянка в межах селища, а
відтак розпоряджатися цією ділянкою
рада не мала права, що у свою чергу
відповідно до ст.152 ЗК України є
підставою для визнання недійсними
оспорюваного рішення ради.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані із позбавленням права
володіння земельною ділянко. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель комунальної власності у межах
норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.122 сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України
рішення про встановлення, зміну меж
сіл, селищ, які входять до складу
відповідного району, приймаються
районною радою за поданням відповідних
сільських, селищних рад. Рішення про
встановлення і зміну меж сіл, селищ, які
не входять до складу відповідного
району, або у разі, якщо районна рада
не утворена, приймаються Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими радами за
поданням відповідних сільських,
селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
одиниць посвідчуються державним актом
України.

Відповідно до ч. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених
пунктів, здійснюють відповідні
сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні
органи виконавчої влади.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 25 грудня 2008 року
затверджено проект землеустрою та
передано у власність ОСОБА_1 земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування будинку площею 0,1500 га
по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення
ОСОБА_1 30 січня 2009 року видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 922093 (кадастровий
номер :01:040:0057).

Також судом встановлено, що на час
передачі Коцюбинської селищною радою у
власність ОСОБА_1 спірної земельної
ділянки межі селища Коцюбинське
Київської області у встановленому
законом порядку не установлювалися,
проект встановлення меж не розроблявся
і не затверджувався, державний акт,
який би визначав межі селища, та
генеральний план населеного пункту
відсутні.

За таких обставин суд обгрунтовано
задоволив вимоги прокурора про
визнання недійсним рішення про
передачу у власність ОСОБА_1 земельної
ділянки.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині відмови у визнанні недійсним
виданого на ім'я ОСОБА_1 державного акта
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922093 із відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_2, оскільки суд
у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Відмовляючи у позові в цій частині, суд
першої інстанції виходив з того, що при
відчуженні ОСОБА_1 земельної ділянки на
належному йому державному акті була
зроблена відмітка про перехід права
власності на ділянку за договором
купівлі-продажу до покупця ОСОБА_2 і
даний акт вже є правовстановлюючим
документом на земельну ділянку нового
власника. З огляду на те, що договір
купівлі-продажу не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним, то
відповідно і державний акт не підлягає
визнанню недійсним.

Такі висновки суду не грунтуються
на вимогах закону, оскільки відповідно
до ст.125, ч.2 ст. 126 ЗК України (у редакції
від 5 березня 2009 року, яка була чинною на
час укладення договору
купівлі-продажу) право власності на
земельну ділянку виникає з моменту
державної реєстрації цих прав та у
випадках набуття права власності на
земельну ділянку за цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки й посвідчується не державним
актом, а відповідною цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом.

Крім того, відповідно до ст.19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009
року, яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) підставою
для державної реєстрації права
власності на земельну ділянку є саме
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (ч.6 ст.126 ЗК України) не
змінює суті такого державного акта, як
недійсного.

Аналогічний правовий висновок зробив
Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 25
червня 2014 року при розгляді справи № 6-67
цс 14, предметом якої був спір про
визнання рішення і державного акту на
право приватної власності на землю (з
відміткою про перехід права власності)
недійсними за позовом прокурора. При
розгляді цієї справи Верховний Суд
України спростовуючи доводи заявника
вказав, що підставою для державної
реєстрації права власності на земельну
ділянку у спірних правовідносинах є
саме нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт, а відтак учинення
нотаріусом на державному акті відмітки
про відчуження земельної ділянки
іншому власнику не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у визнанні
недійсним державного акту ОСОБА_1 із
відміткою про відчуження ділянки
ОСОБА_2, не відповідає вимогам закону і
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про задоволення
вимог.

Також колегія суддів прийшла до
висновку про обгрунтованість скарги в
частині оскарження рішення про
скасування судом заходів забезпечення
позову, вжитих ухвалою Ірпінського
міського суду від 21 лютого 2013 року. Таке
рішення є передчасним і має
вирішуватися у встановленом узаконом
порядку шляхом подачі відповаідої
заяви.

В решті апеляційна скарга
прокурора не підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд
прийшов до правильного висновку про
необгрунтованість посилань прокурора
на нікчемність договору
купівлі-продажу від 9 жовтня 2009 року,
поскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Доводи апеляційної скарги
прокурора про те, що укладений між
відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу згідно ст.228 ЦК України
порушує публічний порядок і є
нікчемним необгрунтовані, поскільки
даний договір укладений між приватними
особами і його предметом є майно, що
перебуває у приватній власності
громадян.

За таких обставин посилання прокурора
на необхідність виключення із
мотивувальної частини рішення
вказівки на те, що даний договір не є
нікчемним безпідставні і в цій частині
колегія суддів залишає рішення без
змін як таке, що відповідає фактичним
обставинам і вимогам закону.

Колегія суддів не приймає до уваги і
доводи прокурора про необхідність
визнання права власності на спірну
земельну ділянку за державою на
підставі ст.392 ЦК України, як
необгрунтовані. Як випливає з
роз'яснення, яке міститься в пункті 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», позов про визнання права
власності на майно (ст.392 ЦК України) є
належним способом захисту, якщо
позивач вимагає залишення у нього
майна, відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.
З матеріалів справи вбачається, що
земельна ділянка вже вибула з
володіння власника у зазначений
спосіб, суд обґрунтовано відмовив у
позові, заявленому з підстав,
передбачених ст.392 ЦК України, оскільки
обраний позивачем спосіб захисту не є
належним способом захисту.

Також колегія суддів прийшла до
висновку про правильність рішення в
частині скасування судом заходів
забезпечення позову, вжитих ухвалою
Ірпінського міського суду від 23 травня
2013 року, поскільки спірна земельна
ділянка в даний час належить ОСОБА_2, у
задоволенні вимог до якого щодо
нікчемності правочину судом
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області
задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 9 липня 2014 року в
частині відмови у визнані недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922093
скасувати і в цій частині ухвалити нове
рішення.

Визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 кадастровий
номер :01:040:0057, серії ЯЖ № 922093,
виданий на ім'я ОСОБА_1 з відміткою про
відчуження земельної ділянки ОСОБА_2.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :