У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді:
- Максимчук З.М.,

суддів:
- Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання
- Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
заочне рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області від
23 серпня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки,

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Дубровицького
районного суду від 23 серпня 2013 року
позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів, а саме домоволодіння, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
складається з житлового будинку
загальною площею 81,8 кв.м., літньої
кухні, двох погребів /льохів/, двох
сараїв, вбиральні та огорожі/ загальна
вартість предмета іпотеки за згодою
сторін складає 104409,00 грн./ та належить
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу серія ВЕО № 568739 від
16.05.2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дубровицького районного
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого за № 2069 для
задоволення вимог банку в розмірі 20108,95
доларів США, що згідно курсу НБУ на
21.08.2012 року становить 160730,87 гривень / сто
шістдесят тисяч сімсот тридцять
гривень 87 коп./.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції частково, в частині
звернення стягнення на ? частку
домоволодіння. ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу.

Зазначає, що задовольняючи позов,
суд першої інстанції вважав, що
власником будинковолодіння на
підставі договору купівлі-продажу від
16.05.2007 року є лише ОСОБА_6 в той час, коли
житловий будинок по АДРЕСА_1, на який
судом звернуто стягнення, набуто
подружжям під час шлюбу у 2007 році і є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, так як шлюб було
зареєстровано між нею і ОСОБА_6 02.09.2000
року, розірвано в 2012 році. Враховуючи,
що визначений

________________________________________________________________________
________

Справа № 1706/1444/12
Головуючий у 1 інстанції - Отупор
К.М.

Провадження № 22-ц/787/1889/2014
Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

позивачем у позовній заяві відповідач
ОСОБА_6 був лише одним із співвласників
житлового будинку і він мав на праві
власності лише ? невизначену ідеальну
частку у праві власності на це майно, то
з цих підстав позов позивача до ОСОБА_6
одноосібно не міг бути задоволений у
повному обсязі. Суд в порушення ст.33 ЦПК
України не залучив ОСОБА_4 до участі в
справі як співвідповідача.

Покликаючись на ч.2 ст.39 Закону
України «Про іпотеку» доводить, що
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд за
заявою іпотекодержателя виносить
рішення про виселення мешканців за
наявності підстав, передбачених
законом, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення. Питання про виселення
дитини не вирішувалось, однак
стягнення на житловий будинок було
звернуто, чим порушено імперативні
норми закону щодо змісту рішення в цій
справі і кола обставин, які потребують
вирішенню та встановленню, а також
порушено права та інтереси дитини.

Просить скасувати заочне рішення
в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів на ? частку
домоволодіння / житлового будинку
разом із господарськими будівлями та
спорудами/ що знаходиться по АДРЕСА_1
Рівненської області і ухвалити в цій
частині нове рішення по суті позовних
вимог, яким у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом проведення прилюдних торгів, а
саме на ? частку домоволодіння, яке
знаходиться по АДРЕСА_1 Рівненської
області відмовити.

У поданих на апеляційну скаргу
запереченнях ОСОБА_6 зазначає, що
вважає заочне рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області від
23 серпня 2013 року законним та
обгрунтованим, адже суд при ухваленні
судового рішення виконав всі вимоги
цивільного судочинства, ухвалив його з
дотриманням норм законодавства
України. Просить в задоволенні
апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
сторони, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване
судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
відповідач в порушення вимог
кредитного договору вартість кредиту
не сплатив, порушивши тим самим не
тільки свої обов»язки, але і законні
права та інтереси банку, позовні вимоги
позивача є правомірними.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Судом установлено, що відповідно
до укладеного договору від 18 травня 2007
року № 014/53-05/60570 між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» і ОСОБА_6 останній отримав
кредит у розмірі 17170,00 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12,85% на рік на суму
залишку за кредитом з кінцевим
поверненням 17.05.2027 року. В
забезпечення виконання зобов»язань за
кредитним договором з відповідачем
21.05.2007 року був укладений договір
іпотеки № 014/53-05/60570-і, відповідно до
якого відповідач надав в іпотеку
нерухоме майно, а саме домоволодіння,
яке розташоване по АДРЕСА_1.

У зв»язку з порушенням
зобов»язань за кредитним договором,
відповідач станом на 21.08.2012 року мав
заборгованість 20108,95 доларів США., а
саме заборгованість по тілу кредиту
складала 16074,19 доларів США, прострочені
відсотки за користування кредитом
складали 1859,35 доларів США, пеня за
порушення строків повернення суми
кредиту в розмірі 0,5 % від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочки, що складала 2175,41 доларів
США.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК
України в разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержавтель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39
Закону України "Про іпотеку" у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

При цьому рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд може
встановити спосіб реалізації предмета
іпотеки: або шляхом проведення
прилюдних торгів, або шляхом
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 Закону України "Про
іпотеку".

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в Постанові №14 Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про
судове рішення в судовій справі» при
ухваленні рішення вийти за межі
позовних вимог з власної ініціативи
суд має право лише в випадках, прямо
передбачених законодавством.

Отже, при зверненні до суду з метою
захисту права, свобод чи інтересів
позивачем самостійно обирається
спосіб захисту права, який повинен
відповідати положенням чинного
законодавства України та умовам
договору, з якого виникають спірні
правовідносини.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою ст. ст. 9,109 ЖК України, ст.ст.
39-40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. При цьому
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається,
що письмову вимогу про звільнення
будинку банк відповідачу не направляв,
з відповідною вимогою до суду не
звертався, а тому доводи апеляційної
скарги про порушення судом першої
інстанції прав та інтересів
неповнолітньої дитини тим, що питання
про виселення дитини при розгляді
справи не вирішувалось, є
неспроможними.

Основний довід апеляційної
скарги полягає в тому, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не врахував, що будинок був придбаний
подружжям під час шлюбу і ОСОБА_4 є
співвласником майна на яке судом
звернуто стягнення, в порушення норм
ст.33 ЦПК України не залучив її до участі
в справі як співвідповідача.

Проте, такий довід апеляційної
скарги не знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

Відповідно до ст.578 ЦК України
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
усіх співвласників. Як вбачається з
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 16.05.2007 року п.9 відповідач
при придбанні цього майна діяв за
згодою своєї дружини.

Співвласник нерухомого майна має
право передавати в іпотеку свою частку
в спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її у
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об»єкт
нерухомості. Із тексту договору
іпотеки від 21.05.2007 року випливає, що
предмет іпотеки належить іпотекодавцю
на праві приватної власності на
підставі Договору купівлі-продажу від
16.05.2007 року /а.с.11/, тобто частки в натурі
між подружжям виділені не були.

Відповідно до ст.65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і /або/
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово, нотаріально
засвідчена.

З матеріалів справи вбачається що
договір купівлі продажу житлового
будинку, договір іпотеки нотаріально
посвідчені. Відомостей про незгоду
ОСОБА_4 про укладення вищенаведених
договорів її чоловіком ОСОБА_6
матеріали справи не містять.

За таких обставин доводи
апеляційної скарги про порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права не заслуговують
на увагу.

Набрання чинності Законом
України "Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті", не є підставою для скасування
судового рішення, оскільки в судовому
засіданні колегії суддів апеляційного
суду встановлено, що у позичальника
ОСОБА_6 і ОСОБА_4 у власності
знаходиться інше нерухоме житлове
майно, що розташоване по АДРЕСА_2.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

В задоволенні апеляційної скарги
ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення Дубровицького районного
суду Рівненської області від 23 серпня
2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
З.М.Максимчук

Судді:
Н.М.Ковальчук

А.М.Шеремет