АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/5201/14-ц
Провадження № 22-ц/792/2163/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Хмельницький

колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого судді:
Харчука В.М.,

суддів: Кізюн О.Ю.,

Переверзєвої
Н.І.

при секретарі: Дубовій М.В.

з участю: позивача та
представників сторін

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/2163/14
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою
її представником ОСОБА_3 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду від
18 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів,
заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, судова колегія,

В С Т А Н О
В И Л А :

рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 18 вересня 2014 року позовні
вимоги позивача задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 67 323 гривень неповернутих
коштів, 9 021,34 гривень інфляційних втрат,
2 075,03 гривень 3% річних за користування
коштами, 1 608,40 гривень сплаченого
судового збору за розгляд справи судом.

В апеляційній скарзі на рішення
Хмельницького міськрайонного суду від
18 вересня 2014 року, поданій її
представником ОСОБА_3, ОСОБА_2
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
- ст.ст. 387, 389 України.

Апелянт посилається на те,
що позивачем суду подано
віндикаційний позов, який не може бути
вирішений у заявлений позивачем
спосіб, так як віндикація не може
застосовуватись до грошових
правовідносин щодо повернення коштів.

Подані суду в процесі
розгляду справи змінені позовні вимоги
щодо стягнення коштів за участі
відповідача не розглядались,
відповідач з ними

________________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції - Сарбей
О.Ф. Справа № 22-ц/792/2163/14

Доповідач - Харчук В.М.
Категорія № 59

не ознайомлювалась.

Тому апелянт просить
скасувати рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 18 вересня 2014
року, ухвалити нове рішення,
розглянувши справу по суті.

Судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
апелянта задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 57, 59,
60, 61, ч. 1, ст.ст. 64, 213, 308 ЦПК України суд
вирішує цивільний спір на засадах
змагальності та диспозитивності, в
межах та на підставах, визначених
позивачем у позовній заяві та на
підставі наданих сторонами на
підтвердження чи спростування
позовних вимог належних і допустимих
доказів.

Кожна сторона доказами
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів та інше.

Судове рішення повинне бути
законним і обгрунтованим. Законним є

рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
належними і допустимими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

Обставини, визнані
учасниками судового процесу,
доказуванню не підлягають.

Під час ухвалення рішення
суд вирішує такі питання: 1) чи мали
місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 4) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу апелянта і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відповідно до ст.ст. 655, ч. 1 ст. 662, ч.
1 ст. 691, ч. 1 ст. 692, ч. 1 ст. 1000, ч. 1 ст. 1004, ч.
1, п. 3) ст. 1006, ч.ч. 1 та 3 ст. 237, ч.ч. 1 та 3 ст.
244, ч. 1 ст. 1212, ч. 2 ст. 1214, ч.ч. 1 та 2 ст. 536,
ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором
купівлі-продажу продавець передає
покупцю у власність продане майно, а
покупець сплачує за це майно
обумовлену договором грошову суму.

Продавець вчиняє правочин
(договір купівлі-продажу майна)
особисто чи через представника.

Представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов»язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на
підставі договору, закону та з інших
підстав, передбачених законом.

Представництво, яке
ґрунтується на договорі, може
здійснюватись за довіреністю -
письмовим документом, який видається
однією особою іншій для представництва
перед третіми особами.

Представництво здійснюється
на підставі укладеного договору
доручення, за яким повірений
зобов»язується вчинити від імені та за
рахунок довірителя певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов»язки довірителя.

Повірений зобов»язаний
вчиняти дії відповідно до змісту
даного йому доручення.

Повірений зобов»язаний
негайно передати довірителю все
одержане у зв»язку з виконанням
доручення.

Особа, яка набула майно або
зберегла його в себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави, зобов»язана
повернути потерпілому це майно. Особа
зобов»язана повернути майно і тоді,
коли підстава, на якій воно набуте,
згодом відпала. Ці правила регулюють і
відносини щодо набуття коштів (грошей),
як особливого майна.

У разі безпідставного одержання
чи збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами.

Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Боржник, який прострочив
грошове зобов»язання, на вимогу
кредитора зобов»язаний сплатити всю
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Задовольняючи позовні
вимоги позивача та стягуючи із ОСОБА_2
на користь ОСОБА_4 безпідставно
утримувані нею кошти, 3% річних за
користування ними та інфляційні
втрати, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є
співвласниками по 1/2 частині кожен
земельної ділянки площею 0,04 га за
адресою АДРЕСА_1 нормативною вартістю 32
648 гривень, а ОСОБА_4 являється, крім
того, власником жилого будинку з
надвірними будівлями за цією ж адресою
ринковою вартістю 50 999 гривень.

На підставі виданої ОСОБА_4
довіреності ОСОБА_2 продала 27 серпня 2013
року будинок та земельну ділянку гр.
ОСОБА_6, отримала від покупця кошти за
продане майно в сумі 50 999 гривень за
будинок та 32 648 гривень за земельну
ділянку.

Зазначені кошти всупереч вимогам
закону привласнила і належну ОСОБА_4
його частку в сумі 67 323 гривень
(вартість будинку та 12 частини
земельної ділянки) останньому не
передала.

Внаслідок таких неправомірних
дій ОСОБА_2 та внаслідок інфляційних
процесів кошти знецінились на суму 9
021,34 гривень. Крім того, ОСОБА_2 весь час
з моменту продажу майна користувалась
належними ОСОБА_4 коштами, тому
відповідно до вимог законодавства
повинна сплатити 3% річних від суми
невиконаних зобов»язань по передачі
коштів за договором доручення
(довіреністю).

ОСОБА_4 також сплатив судовий збір
за розгляд справи судом, який в розмірі
1608,40 гривень підлягає стягненню із
відповідача на користь позивача
відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України.

Такі висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на встановлених
обставинах справи та нормах права, які
їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 в
спадщину за заповітом від матері
ОСОБА_7 та відповідно до укладеного між
спадкоємцями договору про розподіл
спадкового майна перейшов у власність
жилий будинок з надвірними будівлями
АДРЕСА_1, а також половина земельної
ділянки для його обслуговування площею
0,04 га за цією ж адресою.

Половина цієї ж земельної ділянки
за умовами заповіту та договору про
розподіл спадкового майна перейшла у
власність ОСОБА_2.

Спадкоємці у встановленому
законом порядку оформили свої спадкові
права та зареєстрували право власності
на спадкове майно.

05 січня 2012 року ОСОБА_4 видав
ОСОБА_2 довіреність на право продажу та
обміну належного йому жилого будинку з
надвірними будівлями та 1/2 частини
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

27 серпня 2013 року ОСОБА_2 від імені
довірителя ОСОБА_4 продала належний
ОСОБА_4 жилий будинок з надвірними
будівлями за 50 999 гривень гр. ОСОБА_6,
отримала від покупця зазначені кошти.

27 серпня 2013 року ОСОБА_2 від свого
імені та від імені ОСОБА_4 продала гр.
ОСОБА_6 і земельну ділянку за цією ж
адресою для обслуговування будинку і
надвірних будівель площею 0,04 га за 32 648
гривень.

Кошти за продане майно ОСОБА_2 від
покупця повністю отримала, ці кошти
привласнила і всупереч приписам ч. 1 ст.
1000, ч. 1 ст. 1004, ч. 1, п. 3) ст. 1006 ЦК України
власнику проданого майна ОСОБА_4 в сумі
67 323 гривень негайно не передала,
порушила свої зобов»язання за
договором доручення (довіреністю).

З дня отримання коштів 27 серпня 2013
року ОСОБА_2 користувалась по вересень
2014 року цими грішми ОСОБА_4, тому
зобов»язана відповідно до приписів
ст.ст. 536 та 625 ЦК України сплатити
останньому 3% річних в сумі 2 075,03
гривень та інфляційні втрати в сумі 9
021,34 гривень відповідно до наданого
розрахунку.

Наведені обставини щодо права
власності ОСОБА_4 на будинок з
надвірними будівлями та 12 частину
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1;
щодо видачі ОСОБА_4 довіреності на
право продажу належного йому майна гр.
ОСОБА_2; щодо укладення останньою
договорів купівлі-продажу будинку та
земельної ділянки гр. ОСОБА_6 та
отримання нею від покупця коштів за
продане майно в сумі 50 999 гривень та 32 648
гривень фактично визнаються сторонами
і доказуванню не підлягають. Крім того,
позивачем суду надано незасвідчені
ксерокопії договорів купівлі-продажу
будинку і земельної ділянки,
довіреності та інших документів, зміст
та факт наявності яких сторони визнали.

Отримані та привласнені
повіреним кошти за продане майно
підлягають стягненню з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 на підставі ч. 1 ст. 1212,
ч. 2 ст. 1214 ЦК України як безпідставно
набуте у власність чи володіння ОСОБА_2
та збережене нею майно.

Апеляційний суд не бере до уваги
заперечень відповідача в тій частині,
що кошти нею довірителю передані, так
як ці заперечення жодними належними і
допустимими доказами не
підтверджуються.

Апеляційний суд не бере до уваги і
доводів апеляційної скарги апелянта в
тій частині, що позивачем заявлено
віндикаційний позов, який не може бути
задоволений в грошовому виразі.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_4 під час розгляду
справи змінив позовні вимоги в сторону
їх зменшення і просив стягнути з
відповідача отримані повіреним кошти
за договором купівлі-продажу будинку
та ? частини земельної ділянки в
розмірі 67 323 гривень, 3% річних та
інфляційні втрати. Ці змінені позовні
вимоги судом прийняті, копія позовної
заяви вручена у встановленому порядку
відповідачу і представником
відповідача на неї подані заперечення
(а.с.52-57).

Правовідносини між сторонами
регулюються нормами зобов»язального
права щодо купівлі-продажу майна та
отримання за продане майно коштів, щодо
зобов»язань сторін за договором
доручення та щодо стягнення із
відповідача безпідставно отриманого і
збереженого майна (коштів). Ці норми
матеріального права застосовані як
судом першої, так і судом апеляційної
інстанції. Доводи апеляційної скарги
апелянта не грунтуються на нормах
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи, дослідив
належні і допустимі докази, які їх
підтверджують, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення, підстави
до скасування якого в межах доводів
апеляційної скарги апелянта відсутні.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,

У Х В А Л И
Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її
представником ОСОБА_3 відхилити,
рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 18 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: (підпис)
судді: (підписи)

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
В.М. Харчук