РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський
міськрайонний суд Запорізької області

у складі:
головуючого - судді Ліхтанської Н.П.

при
секретарі: Мельник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Бердянську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди ,

В
С Т А Н О В И В :

Як видно з позовної заяви, у період з 25
березня 2008 року по 10 листопада 2010 року
позивач був обраний на посаду міського
голови м. Бердянська. Одним з найбільш
активних опонентів позивача була
відповідач ОСОБА_2, яка втягнула його у
довготривалу суперечку між собою та
ОСОБА_3 за приміщення ресторану
"ІНФОРМАЦІЯ_1". Користуючись одночасним
знайомством позивача з ОСОБА_3 та нею,
остання намагалася з допомогою
позивача отримати спірне приміщення.
Відповідачка хотіла вести з допомогою
позивача у якості посередника
переговори, а дізнавшись, що за ОСОБА_3
зареєстровано право власності на
приміщення ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" на
підставі рішення виконкому
Бердянської міської ради за підписом
позивача, відповідач почала
звинувачувати позивача у вимаганні
грошей та вчиненні посадового злочину.
Відповідач ОСОБА_2 публічно
звинувачувала позивача у вимаганні у
неї грошей шляхом скликання
прес-конференцій за участю депутатів
міської ради та журналістів місцевих
ЗМІ. За результатами прес-конференцій
в газеті "Город" щоразу публікувалися
статті, в яких переповідалися
звинувачення ОСОБА_2 Також
відповідачка за допомогою
прес-конференцій не тільки поширювала
стосовно позивача неправдиву
інформацію стосовно вимагання у неї
грошей, а й повідомляла про хід
розгляду її заяви правоохоронними
органами про нібито вчинення позивачем
злочину. Відповідач неодноразово
приходила до позивача на прийом в
кабінет міського голови, в бесідах вона
висувала пропозиції та задавала
питання таким чином, щоб розмова була
схожа на домовленість в отриманні
хабара за вирішення питання стосовно
права власності на приміщення
ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1". Відповідач
ОСОБА_2 таємно за допомогою власного
диктофону робила записи таких розмов, а
потім окремі діалоги використовувала в
якості доказів своїх звинувачень, такі
публічні звинувачення негативно
вплинули на репутацію позивача, як
публічної особи та громадського діяча.

За допомогою публічних висловлювань на
прес-конференціях з подальшим
публікуванням відповідач ОСОБА_2
поширила неправдиву інформацію про те,
що мер міста Бердянська - ОСОБА_1,
позивач по справі, вимагав у неї гроші
за нібито оформлення документів на
приміщення ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" та
сприяння в підприємницькій діяльності.

Вперше розповсюдження негативної
інформації розпочалося 23 грудня 2008

року, коли ОСОБА_2 скликала
прес-конференцію і публічно заявила, що
позивач. вимагав у неї гроші за
"залишення її у спокої", також вона
звинувачувала позивача - міського
голову ОСОБА_1 в вимаганні та здирстві
і що позивач вимагав від неї 1 млн.
доларів США. По результатам
конференції була стаття 24 грудня 2008
року в газеті "Город" № 100. Подібну
прес-конференцію з тими ж самими
звинуваченнями відносно позивача
ОСОБА_2 скликала 18 лютого 2009 року. По
результатам якої була надрукована
стаття в тій же газеті "Город" НОМЕР_1
від ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також відповідач на прес-конференціях
публічно розповсюдила частини аудіо
записів їхніх з нею розмов, зроблених
таємно диктофоном, що також свідчить
про порушення прав позивача.
Вищезазначені обставини викликали у
позивача труднощі на роботі й особисті
моральні страждання, оскільки він
постійно мусив виправдовуватися та
доводити свою невинуватість. Оскільки
відповідно до постанови про закриття
кримінальної справи від 22.12.2011року було
встановлено, що в діях позивача не було
складу жодного зі злочинів, в яких його
публічно обвинувачувала відповідач
ОСОБА_2, позивач просить визнати
недостовірною інформацію,
розповсюджену відповідачем на своїх
прес-конференціях 23.12.2008року та
18.02.2009року щодо обвинувачення його у
кримінальних злочинах, а саме
вимаганні, хабарництві та перевищенні
владних повноважень та визнати цю
інформацію такою, що ганьбить його,
ОСОБА_1, гідність, честь та ділову
репутацію, а також позивач просить
стягнути з відповідача 1 000 000грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не
з»явилися. В своїй заяві від 13.08.2014р.
позивач підтримав позов у повному
обсязі і просить справу розглянути без
нього..

Відповідач ОСОБА_2, представник
відповідача ОСОБА_5 в судовому
засіданні і в запереченнях позов не
визнали і зазначили, що ніяких
прес-конференцій відповідач не
проводила, позивач 07.10.2013року
звернувся з позовною заявою до суду, де
зазначає що його права були порушені
23.12.2008 року та 18.02.2009 року. Згідно зі ст.
257 ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки. А
згідно п. 2). ч.2 ст.258 ЦК України
передбачений спеціальний термін
позовної давності в один рік для
спростування недостовірної
інформації, поміщеної у засобах
масової інформації. У відповідності до
п.4ст.267 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. У своїй позовній
заяві ОСОБА_1 не ставить питання про
поновлення строку позовної давності,
не наводить причини, чому він його
пропустив. А отже в його позовних
вимогах повинно бути відмовлено. Також
позивач звертався 30.01.2009року до суду з
позовом до ТОВ «Гармата- Азов» про
захист честі, гідності та ділової
репутації. Справу було закрито, в
зв'язку з відмовою відповідача від
позову. Також відповідач зазначила, що
ніяких прес-конференцій вона не
проводила, а позивач у позові зазначив,
що на нібито скликаних
прес-конференціях ОСОБА_2 повинна бути
присутня преса, однак позивач в своїй
позовній заяві не зазначив, які
представники СМІ були там присутні, хто
з місцевих депутатів та в який час і в
якому місці були проведені ці
прес-конференції . Окрім того позивач
посилається на те, що ОСОБА_2 публічно
розповсюджувала проти нього аудіо
запис, який його компрометує, та
сприяла написанню статті у газеті,
вказані твердження окрім слів позивача
нічим не підтверджуються, що є
порушенням ст..60 ЦПК України.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_2
безпідставно звинуватила його у

різних кримінальних злочинах і в
підтвердження своїх вимог посилається
на постанову про закриття кримінальної
справи, де зазначено що відносно ОСОБА_1
закрита кримінальна справа в зв'язку не
доведеністю. В цій же постанові
зазначено, що відносно ОСОБА_1
25.01.2011року була порушена кримінальна
справа за ознаками ч.І ст.14, ч.З ст.368 КК
України, на підставі заяви ОСОБА_2 Тобто
на час порушення кримінальної справи,
органи досудового слідства знайшли
поводи та підстави в порядку ст..94,97 КПК
України (1961р). для порушення вказаної
кримінальної справи. Тобто інформація
ОСОБА_2 на той час була достовірної, та
знайшла своє підтвердження. Однак в
ході розслідування вступило в силу
рішення Конституційного суду України
від 20.10.2011року по справі 1-31/2011, де
зазначено, що звинувачення не може
ґрунтуватися на доказах отриманих
незаконним шляхом, а тому аудіо запис,
який був зроблений ОСОБА_2, не може бути
доказом у звинуваченні ОСОБА_1 у
вчиненні злочинів. На підставі даного
твердження і була закрита відносно
ОСОБА_1 кримінальна справа, в зв'язку з
недоведеністю вини у вчиненні злочину.
Дійсно, аудіо запис, який був отриманий
ОСОБА_2, не може служити доказом у
кримінальній справі, однак він був
зроблений до прийняття рішення
Конституційного суду, і вважався
достовірним та підставою для порушення
кримінальної справи. Також в
матеріалах справи відсутні оригінали
документів, також вони не були надані
до суду для їх дослідження, а надані до
позовної заяви копії не завірені
належним чином.

Розглянувши матеріали справи і
вислухавши пояснення учасників
процесу, суд вважає позов не
обгрунтованим і не підлягаючим
задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. З Конституції України
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Згідно ч.І ст. 201 ЦК України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є: здоров'я,
життя, честь, гідність і ділова
репутація.

Згідно ст. 32 Конституції Україна:
ч. 1 - Ніхто не може зазнавати втручання
в його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України.

Ч.4 ст. 32 Конституції України
передбачає, що кожному гарантується
судовий захист права спростувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім"ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Ч. 1 ст. 277 ЦК України передбачає,
що фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та членів її сім"ї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування
цієї інформації.

Частина 6 цієї статті передбачає,
що фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено у друкованих або
інших засобах масової інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування недостовірної
інформації у тому ж засобі масової
інформації в порядку встановленому
законом.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Відповідно до положень ст..119 ЦПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги; зазначення
доказів, що підтверджують кожну
обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування.

Статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
додаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому
засіданні , позивач 07.10.2013року
звернувся з позовною заявою до суду, де
зазначив, що його права були порушені
23.12.2008року та 18.02.2009 року, коли
відповідач ОСОБА_2 скликала
прес-конференції і публічно заявила, що
позивач. вимагав у неї гроші за
"залишення її у спокої", також вона
звинувачувала позивача - міського
голову ОСОБА_1 в вимаганні та здирстві
і що позивач вимагав від неї 1 млн.
доларів США. Також відповідач на
прес-конференціях публічно
розповсюдила частини аудіо записів
розмов позивача з нею, зроблених таємно
диктофоном, що також свідчить про
порушення прав позивача і такі
обставини викликали у позивача
труднощі на роботі й особисті моральні
страждання, оскільки він постійно
мусив виправдовуватися та доводити
свою невинуватість. Проте до позовної
заяви позивачем не було надано ніяких
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог, позивач в своїй
позовній заяві не зазначив, які
представники СМІ були там присутні, хто
з місцевих депутатів та в який час і в
якому місці були проведені ці
прес-конференції та чим це
підтверджується. Позивач також не
ставить питання про поновлення строку
позовної давності.

В підтвердження своїх вимог
посилається на постанову про закриття
кримінальної справи від 22.12.2011р., де
зазначено що відносно ОСОБА_1 закрита
кримінальна справа в зв'язку не
доведеністю. В цій же постанові
зазначено, що відносно ОСОБА_1
25.01.2011року була порушена кримінальна
справа за ознаками ч.І ст.14, ч.З ст.368 КК
України, на підставі заяви ОСОБА_2 Тобто
на час порушення кримінальної справи,
органи досудового слідства знайшли
поводи та підстави в порядку ст..94,97 КПК
України (1961р). для порушення вказаної
кримінальної справи. Тобто інформація
ОСОБА_2 на той час була достовірної, та
знайшла своє підтвердження. Однак в
ході розслідування вступило в силу
рішення Конституційного суду України
від 20.10.2011року по справі 1-31/2011, де
зазначено, що звинувачення не може
ґрунтуватися на доказах отриманих
незаконним шляхом, а тому аудіо запис,
який був зроблений ОСОБА_2, не може бути
доказом у звинуваченні ОСОБА_1 у
вчиненні злочинів, тому і була закрита
відносно ОСОБА_1 кримінальна справа, в
зв'язку з недоведеністю вини у вчиненні
злочину.

Згідно зі ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

А згідно п. 2). ч.2 ст.258 ЦК України
передбачений спеціальний термін
позовної давності в один рік для
спростування недостовірної
інформації, поміщеної у засобах
масової інформації.

У відповідності до п.4ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що в судовому
засіданні не було доведено, що порушена
честь, гідність та ділова репутація
позивача, не було доведено спричинення
моральної шкоди позивачу діями
відповідача, не ставилося питання про
поновлення строку позовної давності,
суд приходить до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
позову

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст.10, 11,212-215 ЦПК України,
ст.3, 32,55 Конституції Україна , ст..ст. 23,
201,257,258,267, 277 ЦК України, суд

В И Р
І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької
області.

Апеляційна скарга на рішення
подається протягом 10 днів з дня
оголошення рішення, а особами
відсутніми у судовому засіданні з дня
отримання копії рішення.

Суддя: Н. П. Ліхтанська