Номер провадження: 22-ц/785/9468/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Саратського районного суду Одеської
області від 06 жовтня 2014року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів за договором
позики, -

встановила:

23 квітня 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів за договором
позики.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав,
що він позичив відповідачу ОСОБА_5
гроші в сумі 100000 доларів США, що
підтверджується розпискою від 29 грудня
2011р, яку відповідач написав власноруч.
Відповідач зобов'язався повернути
гроші за першою вимогою, але на
письмове звернення від 20 квітня 2013р.
про погашення боргу, відповідач гроші
не повернув.

Позивач ОСОБА_2 просив стягнути гроші
як з відповідача ОСОБА_5 так і з його
дружини ОСОБА_3, оскільки вважав, що
отриманні в борг гроші стали об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_3, та в цей же день на
вказані грошові кошти ОСОБА_5 і ОСОБА_3
придбали нерухоме майно.

Відповідачі позов не визнали та у
травні 2013р. ОСОБА_5 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання розписки недійсною,
посилаючись на те, що розписку про
отримання від позивача ОСОБА_2 100000
доларів США він дійсно написав
власноруч 29 грудня 2011р., але
вищевказані гроші він не отримував
взагалі, вважає, що розписка не є
договором позики, оскільки немає
необхідних реквізитів, що письмову
вимогу від позивача про повернення
грошей він також не отримував (том 1
а.с.46-47).

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013року
позов ОСОБА_2 був задоволений частково.

Суд стягнув з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_2 грошові кошти за
договором позики від 29 грудня 2011року на
загальну суму 799300грн. У задоволені
зустрічного позову ОСОБА_5 було
відмовлено (том 1 а.с.142-144).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 16 жовтня 2013р. рішення суду
від 29 серпня 2013р.було залишено без змін
(том 1 а.с.177-181).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 29 січня 2014р. було скасовано
рішення Саратського районного суду від
29 серпня 2013р. і ухвалу апеляційного
суду від 16 жовтня 2013р. в частині
вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів за договором
позики з направленням справи в цієї
частині на новий судовий розгляд.

Рішення суду першої інстанції і ухвалу
суду апеляційної інстанції в частині
вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів за договором
позики і зустрічного позову ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною
залишено без змін ( том 1 а.с.220-222).

При новому розгляді справи позивач
ОСОБА_2 і його представник позов
підтримали та просили стягнути з
ОСОБА_3 також суму боргу, посилаючись на
те, що 100000 доларів США, отримані 29
грудня 2011р. відповідачем ОСОБА_5 за
договором позики, були використані
останнім в інтересах сім'ї, оскільки в
цей день ОСОБА_3 за вказані кошти купила
у ОСОБА_6 садовий будинок та земельну
ділянку площею 0,0200 га, розташовані за
адресою АДРЕСА_1. У зв'язку з чим позивач
та його представники вважають, що з
моменту отримання відповідачем
зазначених коштів вони стали об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, відповідачів по справі.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5, їх
представник ОСОБА_7 позов не визнали,
просили відмовити у його задоволенні,
посилаючись на те, що приблизно з 2009р. в
їх сім'ї склались напружені відносини,
з того часу вони разом не проживають,
спільне господарство не ведуть, шлюбні
відносини фактично припинили. ОСОБА_3
зазначила, що їй не було відомо про
укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
договору позики грошових коштів, вона
не надавала своєї згоди на укладення
цього договору і жодних коштів від
ОСОБА_5 не отримувала, а садовий будинок
і земельну ділянку вона придбала у
ОСОБА_6 за власні кошти, які 27 грудня
2011р. отримала в борг у свого батька
ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_5 стверджував, що на
укладення договору позики від 29грудня
2011р. з позивачем ОСОБА_2 його дружина
ОСОБА_3 не надавала йому ні усної, ні
письмової згоди, а садовий будинок та
земельну ділянку ОСОБА_3 придбала за
власні кошти.

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 06 жовтня 2014р. у
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів за договором
позики було відмовлено (том 3 а.с.161-162).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення його позову і
до ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд в
порушені вимог процесуального і
матеріального права необґрунтовано і
безпідставно відмовив йому у
задоволені позову (том 3 а.с.180-185).

Справа розглянута у відсутності ОСОБА_2
і його представника ОСОБА_9, які були
належним чином сповіщені про слухання
справи в судовому засіданні
апеляційної інстанції (а.с.196, 204).

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, представника ОСОБА_3,
вивчивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановлені фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів в їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовивши у задоволені позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що на відповідачку ОСОБА_3 не
може бути покладено обов'язок за
договором позики, який ОСОБА_5 уклав 29
грудня 2011р. з позивачем ОСОБА_2,
оскільки вона не надавала письмової
згоди на укладання даного договору і
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів того, що договір
позики був укладений ОСОБА_5 в
інтересах сім'ї, а одержані ним за
договором позики гроші в сумі 100000
доларів США, він використав на потреби
сім'ї, а саме на придбання нерухомості
на ім'я ОСОБА_3

Зазначені висновки суду першої
інстанції відповідають вимогам
матеріального та процесуального права
і зроблені при повному з'ясуванні всіх
обставин справи.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідач ОСОБА_5 добровільно не
повертав гроші в сумі 100000 доларів США
позивачу ОСОБА_2, який був змушений
звернутися до суду з відповідним
позовом.

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013року
позов ОСОБА_2 був задоволений частково.

Суд стягнув з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_2 грошові кошти за
договором позики від 29 грудня 2011року на
загальну суму 799300грн. (том 1 а.с.142-144).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 16 жовтня 2013р. рішення суду
від 29 серпня 2013р.було залишено без змін
(том 1 а.с.177-181).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 29 січня 2014р. було скасовано
рішення Саратського районного суду від
29 серпня 2013р. і ухвалу апеляційного
суду від 16 жовтня 2013р. в частині
вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів за договором
позики з направленням справи в цієї
частині на новий судовий розгляд.

Рішення суду першої інстанції і ухвалу
суду апеляційної інстанції в частині
вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів за договором
позики і зустрічного позову ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною
було залишено без змін ( том 1 а.с.220-222).

При цьому Вищий Спеціалізований
суд України вказав, що суди дійшли
передчасно висновку про задоволення
позову ОСОБА_2 про солідарне стягнення
з подружжя розміру позики, оскільки в
матеріалах справи відсутні дані, що
отримані ОСОБА_5 грошові кошти були
витрачені в інтересах сім'ї, не
з'ясовано чи надавала ОСОБА_3 у
письмовий формі згоду на укладення
договору позики, а також інші дані про
використання отриманих коштів, що дало
б підстави зробити висновки про їх
спрямування в інтересах подружжя на
настання солідарної відповідальності
подружжя за договором позики,
укладеного одним з них.

При новому розгляді справи суд
першої інстанції, відмовивши у
задоволені позову ОСОБА_2 про стягнення
боргу із ОСОБА_3, прийшов до висновку, що
на відповідачку ОСОБА_3 не може бути
покладено обов'язок за договором
позики, який ОСОБА_5 уклав 29 грудня 2011р.
з позивачем ОСОБА_2, оскільки вона не
надавала письмової згоди на укладання
даного договору і позивач не надав суду
належних та допустимих доказів того, що
договір позики був укладений ОСОБА_5 в
інтересах сім'ї, а одержані ним за
договором позики гроші в сумі 100000
доларів США, він використав на потреби
сім'ї, а саме на придбання нерухомості
на ім'я ОСОБА_3

За встановлених обставин, які
підтверджуються матеріалами справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відому у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Такі висновки суду відповідають
встановленим обставинам справи, до
яких суд дійшов з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Рішення суду є законним і
обґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2
доводи висновків суду не спростовують.

Дійсно ОСОБА_5 отримав в борг від ОСОБА_2
кошти в сумі 100000доларів США, що
підтверджується відповідною
розпискою. Але у розписці відсутні
посилання, що ОСОБА_5 отримав гроші в
борг за згодою дружини ОСОБА_3, та
зобов'язується повернути гроші разом з
дружиною. Крім того з тексту розписки
не вбачається, що кошти позичались на
придання будинку, який є спільним
сумісним майном подружжя, та в
інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не
надавала письмової згоди на отримання
чоловіком в борг грошей від ОСОБА_2

Суд першої інстанції ретельно
перевірив обставини придбання ОСОБА_3
нерухомості та встановив, що вказану
нерухомість вона придбала за особисті
кошти.

Судом обґрунтовано не прийняті до
уваги покази допитаної у якості свідка
ОСОБА_6, яка продала вказані об'єкти
нерухомості та пояснила, що вона нібито
отримала від ОСОБА_5 гроші в сумі 100000
доларів США, оскільки вказані
пояснення свідка спростовуються
договором купівлі-продажу об'єктів
нерухомості, які продані ОСОБА_6 і нею
отримані гроші в національній валюті -
гривнях, і сума отриманих нею грошей в
гривнях значно перевищує суму коштів,
отриманих ОСОБА_5 в борг від ОСОБА_2 в
розміру значно вищому чим 100000 доларів
США.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої та
апеляційної інстанції відповідних та
допустимих доказів відносно того, що
отримані від нього ОСОБА_5 в борг гроші,
були внесені саме на придбавання
нерухомості.

Згідно до вимог ст.ст.61, 65 СК України,
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, які були одержані за цим
договором, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. При укладенні
договору одним із подружжя вважається,
що він діє за згодою другого з подружжя.
Для укладення одним із подружжя
договорів стосовно цінного майна згода
другого з подружжя має бути подана
письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Тобто обов'язок повернути борг може
бути покладений на відповідача ОСОБА_10
лише за умови, що вона надавала
письмову згоду на отримання грошей в
борг та гроші, отримані по договору
позики, були витрачені в інтересах
сім'ї.

Оскільки ОСОБА_3 не надавала письмову
згоду на отримання боргу та позивач не
надав суду доказів використання
грошей, отриманих по договору позики
саме в інтересах сім'ї, то і підстав для
покладення на ОСОБА_3 обов'язку
повернути борг, судова колегія не
вбачає.

Відповідно ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень. Суд, згідно
ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих судом сторонами
доказів.

Відповідно до ст.ст. 57- 60 ЦПК України
кожна сторона, за допомогою належних та
допустимих доказів, зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судова колегія, врахувавши зазначені
вимоги закону, належним чином
перевіривши доводи і заперечення
сторін, надані ними докази щодо
обставин отримання грошей в борг саме
ОСОБА_5, проаналізувавши належні
докази, дійшла висновку, що отриманні
кошти ні є спільним майном подружжя.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
права і порушення норм процесуального
права, які передбачені ЦПК України як
підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Саратського районного суду
Одеської області від 06 жовтня 2014року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П.Сидоренко

Судді:
С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра