Справа № 1003/133/2012 Головуючий у І
інстанції Протасова О.М,Провадження №
22-ц/780/4859/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Савченка С.І., Журби С.О.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 червня 2014 року у справі за
поданням старшого державного
виконавця міського відділу Державної
виконавчої служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції про
тимчасове обмеження у праві виїзду
громадянина України за кордон ,-

встановила:

В травні 2014 року до суду надійшло
подання старшого державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції про тимчасове
обмеження права виїзду за межі України
ОСОБА_1 з вилученням паспортного
документа з посиланням на необхідність
його застосування в зв'язку з ухиленням
боржника від добровільного виконання
своїх зобов'язань покладених рішенням
суду.

Ухвалою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 червня 2014 року подання
задоволено.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування ухвали суду та
постановлення нової ухвали про відмову
в задоволенні подання, посилаючись на
порушення судом першої інстанції
процесуального права, неповного
з'ясування судом обставин справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню із таких підстав.

Постановляючи ухвалу про обмеження
ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,
суд першої інстанції виходив із того,
що боржник ухиляється від виконання
своїх зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, так як вони
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника-фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Так, пунктом 2 ст. 6 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" передбачено,
як підставу для тимчасового обмеження
у праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець має право у разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника-фізичної особи за межі
України.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 15.04.2013 року з ОСОБА_1 стягнуто на
користь ПАТ "Державний ощадний банк
України" заборгованість за кредитним
договором у розмірі 2843225,30 грн., у
зв'язку з чим відкрите виконавче
провадження ВП №42771090.

Як вбачається зі справи, рухомого
майна за боржником не зареєстровано, за
ним враховується 76/100 частин квартири
АДРЕСА_1, а 20.09.2012 р. ним отримано паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон.

Згідно з поданням державного
виконавця, боржник від виконання свого
обов'язку по виконанню рішення суду
ухиляється.

Заборгованість по вказаному
виконавчому листі на час постановлення
ухвали залишається непогашеною, ОСОБА_1
не вчиняє дій, спрямованих на
добровільне виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку про
задоволення подання державного
виконавця.

Проте, з такими висновками не
погоджується колегія суддів з
наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 377-1 ЦПК вирішення
питання про тимчасове обмеження
конституційного права за поданням
державного виконавця за відсутності
останнього не є виправданим, оскільки
саме він зобов'язаний довести суду з
наданням відповідних матеріалів
виконавчого провадження необхідність
обмеження конституційного права
боржника у виконавчому провадженні.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови "доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань є оціночним поняттям.
Теоретично їх невиконання може бути
зумовлене об'єктивними причинами,
наприклад, внаслідок відсутності
майна, роботи, незадовільного
фінансового стану, тривалого
відрядження, важкої хвороби тощо. Однак
воно може мати й принципово інше
походження, суб'єктивне, коли боржник
свідомо ухиляється від виконання - має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником
з метою належного виконання
зобов'язання заходів визначається
судом.

Мотивування судового рішення про
обмеження права лише двома складовими:
наявністю статусу боржника у
виконавчому провадженні та
непогашенням боргу в добровільному
порядку, що зумовлюють "необхідність у
тимчасовому обмеженні права на виїзд
за межі України з метою забезпечення
повного та своєчасного виконання
виконавчих документів" не відповідає
вимогам законодавства .

Саме невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець в
постанові про відкриття виконавчого
провадження, не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника
від виконання покладених на нього
рішенням обов'язків у виконавчому
провадженні може свідчити невиконання
ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6
ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання
від вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення; надання
у строк, встановлений державним
виконавцем, достовірних відомостей про
свої доходи та майно, у тому числі про
майно, яким він володіє спільно з
іншими особами, про рахунки у банках чи
інших фінансових установах; своєчасна
явка за викликом державного виконавця;
письмове повідомлення державному
виконавцю про майно, що перебуває в
заставі або в інших осіб, а також про
кошти та майно, належні боржникові від
інших осіб.

Оскільки суд при поставленні ухвали не
з'ясував обставин, що мають значення
для вирішення спору, порушив порядок її
постановлення, ухвалу суду не можна
вважати законною та обґрунтованою,
вона підлягає скасуванню з передачею
питання на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції, оскільки
встановлені порушення процесуального
права перешкоджають суду апеляційної
інстанції дослідити нові докази, чи
обставини які не були предметом
розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді справи слід
врахувати наведене, більш повно
з'ясувати обставини справи, права та
обов'язки сторін та вирішити спір
відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Ухвалу Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 червня 2014 року скасувати, питання
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не
підлягає.

Головуючий

Судді :