Справа № 2-3446/11
Провадження № 2/522/1050/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_3, про визнання права власності на підвальне приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, за участю третіх осіб - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_3, та просить визнати за ним право власності на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником квартири НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, загальною пл. 120, 7 кв. м. Під квартирою розташоване підвальне приміщення, яке позивач за власні кошти відремонтував, чим значно поліпшив стан даного підвального нежитлового допоміжного приміщення та стан будинку в цілому. Інші мешканці будинку надали свою згоду на користування позивачем вказаним підвальним приміщенням та не заперечували проти передання його йому у власність. Тому позивач вважає, що на підставі ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за ним повинно бути визнано право власності на спірне приміщення.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, та надав пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві.

Представник Одеської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог та вказав, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ було встановлено, що Одеська міська рада є власником всього жилого та нежилого фонду на відповідній території, в тому числі і спірного підвального приміщення. Тому вважає, що вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, є безпідставними.

ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні залишили питання про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 на розсуд суду.

Представник третьої особи - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні зазначив, що вважає вимоги ОСОБА_2 необґрунтованими, оскільки право власності на спірне підвальне приміщення належить територіальній громаді, однак право власності на вказане приміщення за ОМР не було зареєстроване, оскільки до 2004 року така реєстрація не була обов'язковою. Також зазначив, що право власності територіальної громади на спірне підвальне приміщення виникло на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - ОСОБА_1, за реєстровим №1888 (Т. 1, а. с. 7).

Під наведеною квартирою розташоване підвальне приміщення, загальною площею 136, 0 кв. м., технічна характеристика якого наводиться в технічному паспорті на нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_1, що знаходиться в матеріалах справи (Т. 1, а. с. 10-14).

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, тривалий час вказане підвальне приміщення перебувало в аварійному стані, підвал був захаращений сміттям. Тому, ОСОБА_2 запропонував іншим мешканцям будинку зробити ремонт у вказаному підвальному приміщенні, замінити вхідні двері та відремонтувати парадну даного будинку.

Натомість, мешканці будинку дали згоду на передачу ОСОБА_2 у власність підвального приміщення загальною пл. 136, 0 кв. м., що перебуває під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, та належить позивачу на праві приватної власності.

Вищевказаний факт підтверджується довідкою, посвідченою директором КП «ДЕЗ «Центральне», в якій зазначено, що жильці будинку АДРЕСА_1 не заперечують проти передання у власність позивачу спірного підвального приміщення (Т. 1, а. с. 20).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 з січня місяця 2007 року користується вказаним підвальним приміщенням зі згоди усіх співвласників даного будинку (10 квартир), зробив там ремонт та значно покращив стан вказаного підвального приміщення.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 «У справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень ст. ст. 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, горища, колясочні та ін. приміщення) передаються безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах багатоквартирних будинків).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартир у дво- або багатоквартирному житловому будинку належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року момент виникнення права власності на квартиру є й моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення.

Підтвердженням вищевикладеного є вимоги ст. 328 ЦК України, за якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, підвальне підсобне приміщення загальною площею 136, 0 кв. м. є спільною сумісною власністю мешканців будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Таким чином, позивач отримав згоду власників інших квартир у будинку АДРЕСА_1 на перехід до нього права власності на підвальне підсобне приміщення загальною пл. 136, 0 кв. м., що розташоване під квартирою НОМЕР_2, в цьому будинку, яка належить позивачу на праві приватної власності.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності.

Згідно ст. 41 Конституції України право власності набувається у порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані також у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Згідно свідоцтва про право власності від 19 квітня 2005 року виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради Територіальній громаді міста Одеси на праві комунальної власності належать нежилі підвальні приміщення по АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 14).

Твердження представника відповідача про те, що спірне підвальне приміщення є нежилим, а тому належить на праві власності Одеській міській раді на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ, спростовується відповідним висновком судової будівельно-технічної експертизи ОНДІСЕ №2460 від 07 жовтня 2014 року, з якого вбачається, що підвальне приміщення є допоміжним для житлового будинку АДРЕСА_1 (Т. 2, а. с. 82).

Правдивість вищевказаного висновку сумнівів у суду не викликає, тому бере його за основу при вирішенні спору.

Таким чином, зібранні у справі докази та їх належна оцінка вказують, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення, загальною пл. 136, 0 кв. м., що перебуває під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності тощо).

Таким чином, суд вважає, що вказане рішення є також підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

В забезпечення позовних вимог за заявою ОСОБА_2 ухвалою суду від 28 січня 2008 року був накладений арешт на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 та ч. 6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволені позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2008 року.

Керуючись п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 328, 369, 382 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 154, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_3, про визнання права власності на підвальне приміщення, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Рішення після набрання ним законної сили є підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Після набрання рішення законної сили скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2008 року у вигляді накладення арешту на підвальне приміщення НОМЕР_1, загальною площею 136, 0 кв. м., що знаходиться під квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Копію рішення суду після набрання ним законної сили направити для виконання до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.Б. Свячена