Ухвала

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Коротуна В.М.,

Дем'яносова М.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Луганське
комунальне землевпорядне
підприємство, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
визнання права власності, та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, відшкодування
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 18 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду Луганської
області від 9 квітня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, обґрунтувавши
свої вимоги тим, що вона є власником
будинку

АДРЕСА_1, а відповідач є власником
будинку АДРЕСА_2 за вказаною адресою,
який межує з будинком позивача.

У 2007 році ОСОБА_3 вирішила
приватизувати земельну ділянку, на
якій розташований її будинок, проте
оформлення документів стало
неможливим, оскільки ОСОБА_4 побудувала
капітальну огорожу на місці старої, чим
зменшила доступ до стіни будинку
позивача на 0,5 м і збільшила свою
земельну ділянку на 7 кв. м.

Вважала, що відповідач самовільно
встановила огорожу і чинить їй
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою та у її приватизації.

Посилаючись на наведене, просила
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою, знести самовільно збудовану
огорожу, встановити окремі огорожі
відповідно до плану земельної ділянки
та визнати за нею право власності на
земельну ділянку на якій розташований
будинок № АДРЕСА_1.

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом,
обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона
є власником будинку

АДРЕСА_2.

Зазначала, що її сусідка - ОСОБА_3
прибудувала будинок до її забору, який
межує між спірними земельними
ділянками, внаслідок чого площа
земельної ділянки відповідача
збільшилась на 22 кв. м, крім цього, з
даху прибудованого до забору будинку
стікає дощова вода, що позбавляє її
можливості користуватись воротами та
руйнує фундамент її будинку.

Вказувала, що відповідач встановила
стовп, який завдає тиск на її огорожу і
чинить перешкоди у нормальному
користуванні воротами, вважала, що
такими діями відповідача їй було
завдано моральну шкоду, яку вона
оцінила у 5 тис. грн.

Просила зобов'язати відповідача
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, встановити
водовідвід, перенести стовп та
стягнути з відповідача на свою користь
витрати на правову допомогу у розмірі

2 тис. грн та моральну шкоду у розмірі 5
тис. грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 18 грудня

2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 9 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання ОСОБА_4 знести
огорожу та встановлення межових
знаків, і в цій частині ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні
ОСОБА_3 земельною ділянкою за адресою:
АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_4 перенести
встановлену нею огорожу між земельними
ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на
відстань 60 см від жилого будинку №
АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

У задоволенні позовних вимог про
встановлення межових знаків
відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
зустрічні позовні вимоги і відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою ОСОБА_3, зобов'язав
ОСОБА_4 перенести встановлену нею
огорожу на відстань

60 см від будинку № АДРЕСА_1, виходячи з
того, що відстань менше 1 м від стіни
будинку до огорожі не відповідає
вимогам ДБН, та вважав, що

відстань між будинками могла
зменшитись в результаті облицювання
стін будинку цеглою і шлакоблоком.

Проте погодитись з висновком
апеляційного суду не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником будинку

АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, а відповідач ОСОБА_4 є
власником будинку № АДРЕСА_2 за
вказаною адресою.

Сторони є сусідами та користувачами
спірних земельних ділянок, які є
суміжними, на яких розташовані вказані
будинки.

Згідно висновку експерта судової
будівельно-технічної експертизи від 28
жовтня 2010 року № 1827/23 встановлено, що з
копії плану будівельного кварталу від
25 січня 1957 року № 911, а також з технічної
документації домоволодінь № АДРЕСА_1
та № АДРЕСА_2 не вбачається відомостей
про відстань огорожі між будинками,
тому визначити відстань розташування
огорожі є неможливим. Також
встановлено, що при натурному
дослідженні відстань від житлового
будинку № АДРЕСА_1 з боку будинку №
АДРЕСА_2 складає 1,18 м, тобто існує
незначне відступлення від схеми ЛКЗП,
наявної в матеріалах технічної
інвентаризації, в якій вказана
відстань - 1,20 м. Встановлено, що будинок

№ АДРЕСА_1 з боку будинку № АДРЕСА_2 не
обладнаний водовідводом, і зазначено
що стовп бетонної огорожі,
встановлений ОСОБА_3 знаходиться в
робочому стані у вертикальному
положенні та передає вертикальне
навантаження на власну основу від
власної ваги і не зачіпає огорожу.
Також, з висновку вбачається, що
матеріали інвентаризаційних справ
будівельного кварталу не містять в
собі прив'язок розташування будівель
до межі між земельними ділянками, тому
неможливо встановити правильність
розташування огорожі та водовідводу
атмосферних опадів.

Відповідно ст. 103 Земельного кодексу
України, яка визначає зміст
добросусідства, власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей.

Згідно ст. 96 Земельного кодексу України
землекористувачі зобов'язані не
порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів, дотримуватись
правил добросусідства та обмежень,
пов'язаних з встановленням земельних
сервітутів та охоронних зон.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно відмовив в позові
ОСОБА_3 та зустрічному позові ОСОБА_4
оскільки, згідно висновку експерта,
встановити чи правильно розташовано
огорожу між суміжними земельними
ділянками неможливо, клопотання про
проведення повторної експертизи в
порядку передбаченим ст. 150 ЦПК України
сторонами не заявлялось, тому суд
правильно оцінив висновок судової
будівельно-технічної експертизи як
належний і допустимий доказ.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції і у
тому, що зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_4 про зобов'язання встановити
водовідвід та перенести стовп не
підлягають задоволенню, оскільки
доводи про порушення її прав
спростовуються висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 28
жовтня 2010 року № 1827/23.

Отже, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позову

ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_4, оскільки
матеріали справи не містять жодних
доказів того, що порушені права
землекористувачів, при цьому, усі
питання визначені у висновку
експертизи були предметом дослідження
під час якого використовувались
матеріали цивільної та інвентарної
справ та підтверджуються поясненнями
експертів-спеціалістів.

Оскільки на час ухвалення рішення
судом першої інстанції було досліджено
усі надані сторонами докази, їм дано
відповідну правову оцінку та зроблено
висновки, що відповідають обставинам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається.

Тому, рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Луганської області від 9 квітня 2014 року
скасувати, рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 18
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: В.І.
Амелін В.М. Дем'яносов В.М. Коротун
О.В. Ступак