АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/6210/13-ц 22-ц/774/1784/К/14
Справа № 211/6210/13-ц
Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/1784/К/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 18 червня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, приватного підприємства «Токо
Паритет» про визнання дійсним договору
відступлення права вимоги та стягнення
заборгованості,-

В С Т А Н О
В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3
про визнання дійсним договору
відступлення права вимоги та стягнення
заборгованості. Уточнивши позовні
вимоги, в останній їх редакції позивач
просив суд визнати дійсним договір
відступлення права вимоги, укладений
25.06.2013 року між позивачем та ПП «Токо
Паритет» та стягнути з ПП «Токо
Паритет» на користь позивача борг у
сумі 3000 грн., 300 грн. вступного внеску в
статутний фонд приватного
підприємства, 750 грн. дебіторської
заборгованості ПАТ «Констар» та
судовий збір.

Рішенням Саксаганського районного
суду м.Кривого Рогу від 18 червня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «Токо
Паритет» відмовлено.

Додатковим рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 06
листопада 2014 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання дійсним договору
відступлення прав вимоги від 25.06.2013
року та стягнення заборгованості.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що
судом застосовано норми права, які не
регулюють спірні правовідносини,
зокрема, ст.1077 ЦК України, яка
стосується договору факторингу, в той
час, як договір відступлення права
вимоги від 25.06.2013 року, укладений між
позивачем та відповідачем ПП «Токо
Паритет», підписаний на підставі
ст.ст.512-519 ЦК України.

Також судом, на думку апелянта, не дано
належної правової оцінки фактичним
обставинам справи та наявним у ній
письмовим доказам, не взято до уваги, що
визнання дійсним договору
відступлення права вимоги позивачу
необхідно для заміни сторони стягувача
у виконавчому провадженні про
стягнення боргу з ПАТ «Констар» на
користь ПП «Токо Паритет».

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не
оспорюється, що згідно квитанції від 20
липня 2010 року та 24 квітня 2012 року про
сплату внесків до статутного фонду у
загальній сумі 300 грн., позивач ОСОБА_2
вніс у статутний капітал ПП «Токо
Паритет» зазначену суму коштів.

Відповідно до розписки від 25.06.2013 року
відповідач ОСОБА_3 отримав суму
грошових коштів у розмірі 3000 грн. та
зобов'язався повернути зазначену суму
до 01.08.2013 року.

25 червня 2013 року між ПП «Токо Паритет»
та ОСОБА_2 було укладено договір
відступлення права вимоги, згідно умов
якого позивач стає кредитором боржника
ПАТ «Криворізький турбінний завод
«Констар» за договором № 01/10-151-у від
05.10.2010 року на суму 125925,12 грн. Сума
відступлення права вимоги новому
кредитору складає 28000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2
посилався на те, що ним було передано
відповідачу ОСОБА_3 у борг 3000 грн., про
що складено розписку. Крім того,
позивачем було передано відповідачу
ОСОБА_3 свою частку у ПП «Токо Паритет»,
однак 300 грн. вступного внеску йому не
повернули, також не перерахували
дебіторську заборгованість у сумі 750
грн., у зв'язку з чим між позивачем та
відповідачем ПП «Токо Паритет» було
укладено договір про відступлення
права вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх недоведеності, необгрунтованості та
відсутності правових підстав для їх
задоволення.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
не відповідає.

Положеннями статті 309 ЦПК України
передбачено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є, зокрема, порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Положеннями статті 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 1049 ЦК України передбачено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_3, як фізична особа,
отримав у борг 3000 грн., які зобов'язався
повернути до 01.08.2013 року, однак це
зобов'язання не виконав.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
правових підстав для стягнення з
відповідача ОСОБА_3 на користь позивача
ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 3000 грн. з
тих підстав, що у розписці не зазначено
особу, якій відповідач повинен
повернути кошти, оскільки оригінал
зазначеної розписки було пред'явлено
до суду саме позивачем ОСОБА_2

У зв'язку з чим, доводи апеляційної
скарги в цій частині заслуговують на
увагу.

Як вбачається з матеріалів справи,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання дійсним
договору відступлення права вимоги,
суд першої інстанції керувався ст.1077 ЦК
України, яка регулює правовідносини, що
виникають з договору факторингу.

Однак, на думку колегії суддів, такий
висновок суду першої інстанції є
помилковим, оскільки положеннями ч.1
ст.1077 ЦК України встановлено, що за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). В той час, як матеріалами
справи не встановлено сплати позивачем
ОСОБА_4 відповідачу ПП «Токо Паритет»
грошових коштів за відступлення права
вимоги згідно договору від 25.06.2013 року,
у зв'язку з чим, укладений 25.06.2013 року
договір не може регулюватися нормами
матеріального права, якими обумовлено
договір факторингу. Розписка, написана
відповідачем ОСОБА_3 про отримання ним
3000 грн. не може бути підтвердженням
оплати переходу права вимоги, оскільки
складена ним як фізичною особою, а не в
якості директора ПП «Токо Паритет».

Відповідно до ч. 1ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Положеннями статей 10,60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем ОСОБА_2 не надано суду
належних та допустимих доказів того, що
договір відступлення права вимоги,
укладений 25.06.2013 року між ним та ПП
«Токо Паритет» ос порений або не
визнаний однією зі сторін договору.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання договору відступлення права
вимоги дійсним, позивач посилався на
те, що підставою для звернення його із
зазначеним позовом є невизнання його
державною виконавчою службою та не
заміна його у виконавчому провадженні,
де стягувачем є ПП «Токо Паритет», а
боржником - ПАТ «Констар».

Положеннями ст.378 ЦПК України
передбачений порядок заміни сторони у
виконавчому провадженні.

Однак, позивачем позов з інших підстав
не заявлено.

Подача на адресу апеляційного суду
Дніпропетровської області заяви про
зміну предмету позову не може бути
розглянута апеляційним судом, оскільки
відповідно до положень ст.27 ЦПК
України, право на зміну підстав та
предмету позову надано позивачу до
початку розгляду справи по суті, а не
на стадії апеляційного розгляду.

У зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_2
до ПП «Токо Паритет» про визнання
дійсним договору відступлення права
вимоги не підлягають задоволенню.

Також, на думку колегії суддів, не
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_2 про стягнення з ПП «Токо
Паритет» на його користь внеску до
статутного фонду підприємства у сумі 300
грн. та 750 грн. дебіторської
заборгованості, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази на
підтвердження підстав для стягнення
дебіторської заборгованості у сумі 750
грн. та 300 грн. внеску до статутного
фонду підприємства відповідача.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309
ЦПК України- скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
боргу у сумі 3000 грн., в іншій частині
позову необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню
судовий збір у сумі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 18 червня 2014 року та
додаткове рішення Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 06
листопада 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного
підприємства «Токо Паритет» про
визнання дійсним договору
відступлення права вимоги та стягнення
заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
борг у сумі 3000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у сумі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: