У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О., Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_6 та
її малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - Служба у справах дітей
Виконавчого комітету Ковельської
міської ради Волинської області, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 23 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк «Надра»
(далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до
суду з позовом, у якому зазначало, що 16
вересня 2008 року між ним та ОСОБА_6
укладено кредитний договір № 895407/ФО/5,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у розмірі 63 651,64 доларів
США зі сплатою 14,59 % річних строком до 16
вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 16
вересня 2008 року між сторонами укладено
договір іпотеки, відповідно до умов
якого відповідачка передала в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 30 липня 2010 року стягнуто
солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 522 864 грн 87 коп.

Постановою старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Ковельського
міськрайонного управління юстиції від
01 листопада 2012 року відкрито
виконавче провадження за примусовим
виконанням рішення суду для погашення
боргу на користь ПАТ «КБ «Надра» за
кредитним договором № 895407/ФО/5 у
розмірі 522 864 грн 87 коп.

Вказувало, що з часу відкриття
виконавчого провадження і на час
звернення до суду з позовом
заборгованість відповідача за
кредитним договором не погашалась.
Крім того, 27 січня 2014 року на ім'я
відповідачів направлені письмові
вимоги про їх добровільне виселення,
які залишились без виконання.

На погашення заборгованості за
кредитним договором просило звернути
стягнення на предмет іпотеки −?
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
виселити ОСОБА_8 та її малолітніх дітей:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, із вказаної квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області

від 23 травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 23 червня 2014 року, позов
задоволено. Звернуто стягнення на
предмет іпотеки −? двокімнатну
квартиру № 18, загальною площею 45,9 кв. м,
житловою площею 25,6 кв. м, що знаходиться
по АДРЕСА_1, відповідно до
договору іпотеки від 16 вересня 2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, укладеного між ВАТ «КБ
«Надра» та ОСОБА_8, −? на погашення
заборгованості за кредитним договором
від 16 вересня 2007 року № 895407/ФО/5 у
розмірі 879 415 грн 92 коп. (110 023,26 доларів
США), шляхом проведення прилюдних
торгів та встановлення початкової ціни
реалізації заставного майна
відповідно до експертної оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності під час здійснення
виконавчого провадження на підставі
Закону України «Про виконавче
провадження». Виселено ОСОБА_8 та її
малолітніх дітей: ОСОБА_7, 2005 року
народження, та ОСОБА_8, 2007 року
народження, з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житла. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не
дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 16
вересня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством комерційним
банком «Надра», правонаступником якого
є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладено
кредитний договір № 895407/ФО/5, згідно з
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 63 651,64 доларів США зі сплатою
14,59 % річних строком до 16 вересня 2028 року
(а. с. 5−?9).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 16
вересня 2008 року між банком та ОСОБА_6
укладено договір іпотеки, відповідно
до умов якого відповідачка передала в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а. с.
14−?16).

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 липня 2010
року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 заборгованість за кредитним
договором розмірі 522 864 грн 87 коп.
(а. с. 32−?33).

Звертаючись до суду з позовом, банк
зазначав, що відповідачка після
ухвалення судового рішення
продовжувала ухилятись від виконання
зобов'язань з повернення кредиту,
рішення суду про стягнення
заборгованості не виконане, у зв'язку з
чим заборгованість за кредитним
договором станом на 01 листопада 2013 року
склала 879 415 грн 92 коп. (а. с. 31).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання −? звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 5 договору іпотеки
іпоткодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки у випадку
невиконання або неналежного виконання
зобов'язання в цілому або в тій чи іншій
його частини, а також у випадку
порушення іпотекодавцем будь-яких
зобов'язань за цим договором або
будь-яких гарантій та запевнень,
наданих іпотекодержателю за цим
договором. Звернення стягнення на
предмет іпотеки відбувається на
підставі: рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса, домовленості сторін
на передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки на
виконання кредитного договору у
порядку, встановленому ст. 37 Закону;
права позивача від свого імені продати
предмет іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку, встановленому ст. 38 Закону.
Іпотекодежатель має право на свій
розсуд вибрати умови та порядок
звернення стягнення на предмет іпотеки
у межах, передбачених договором.

Відповідно до ст. 40 Закону передбачено,
що звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення
стягнення на передане в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх громадян, що мешкають у
ньому, за винятками, встановленими
законом. Після прийняття кредитором
рішення про звернення стягнення на
передане в іпотеку житлове приміщення
всі громадяни, що мешкають у ньому,
зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

24 січня 2014 року на адресу відповідачки
була направлена вимога про добровільне
виселення з квартири (а. с. 20).

Оскільки кредитний договір від 16
вересня 2008 року укладено на придбання
відповідачкою спірної квартири
АДРЕСА_1, яка відповідно до договору
купівлі-продажу придбана у день
укладення кредитного договору та
договору іпотеки, суди дійшли
правильних висновків, що на момент
укладення договору іпотеки малолітні
діти відповідачки у спірній квартирі
не проживали, право користування цією
квартирою не мали, тому згода органів
опіки та піклування, передбачена
Законами України «Про охорону
дитинства», «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» на укладення
договору іпотеки, не вимагалася.

07 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
заставу», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами −?
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та
250 кв. м для житлового будинку.
Іпотекодавець чи позичальник не
відноситься до категорії осіб, які є
суб'єктами Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції».

При розгляді справи суд апеляційної
інстанції правильно зазначив, що він
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Однак при розгляді будь-якої цивільної
справи суд має враховувати, що
відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані
враховувати не тільки буквальне
текстове вираження норми права, але
тлумачити і застосовувати вказану
норму у контексті тих завдань та
очікувань, які стали підставою для
прийняття конкретного нормативного
акта.

Підставою для прийняття Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» стала втрата значних коштів
громадянами України внаслідок різких
курсових коливань на валютному ринку
України, знецінення національної
валюти. У пояснювальній записці до
проекту зазначеного закону
вказувалося, що через знецінення
національної валюти десятки тисяч
людей не мають можливості
обслуговувати кредитні зобов'язання за
споживчими кредитами в іноземній
валюті. Банки та інші фінансові
установи масово звертають стягнення і
примусово вилучають у таких боржників
рухоме і нерухоме майно. В тому числі,
викидаючи людей із неповнолітніми
дітьми з житла на вулицю і забираючи
засоби до існування. Це викликає гостре
незадоволення у людей і напруження у
суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з
метою підтримки громадян України, які
мають невиконані зобов'язання за
договорами споживчого кредиту в
іноземній валюті (валютних кредитів),
укладеними з фінансовими установами та
банками України шляхом встановлення
порядку і умов конвертації зобов'язань
за кредитними договорами в іноземній
валюті в національну валюту України та
пропонувалося мінімалізувати
негативні наслідки інфляції
національної валюти для громадян
України та убезпечити зазначених
громадян від виникнення скрутної
фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як
зазначалося у пояснювальній записці, є
забезпечення конституційних прав
громадян та відновлення довіри до
банків та інших фінансових установ,
вжиття оперативних заходів та
мінімалізації можливих збитків
громадян при виконанні своїх кредитних
зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» можна зробити висновок, що вони
містять як норми матеріального права,
так є і процесуальними нормами, які
необхідно застосовувати судам на
будь-якій стадії розгляду справи,
враховуючи, що саме поняття
«мораторій» є відстроченням виконання
зобов'язань, що встановлюються на
певний термін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Тобто, встановивши галузь або інститут
права, що регулюють спірні
правовідносини, суд має перейти до
конкретного правозастосування -
визначити ту норму права, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин, з
урахуванням змісту вказаної норми,
наявність її офіційного тлумачення, а
також дію норми права у часі, просторі
та за колом осіб.

Набрання чинності Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» після
прийняття рішення судом першої
інстанції не позбавляє права, а
зобов'язує суд апеляційної інстанції
застосувати його норми при перегляді
рішення суду першої інстанції, як і не
виключає того, що суд має застосовувати
цей закон за наявності критеріїв,
викладених у ст. 1 цього Закону.

Матеріали цивільної справи містять
докази того, що відповідачка отримала
кредит в іноземній валюті на придбання
житла, загальна площа такого
нерухомого житла не перевищує 140 кв. м,
це житло використовується як місце
постійного проживання позичальниці і
зазначене житлове приміщення передане
банку в іпотеку (а. с. 5−?6, 14−?15, 26).

Разом з тим матеріали справи не містять
доказів, чи має ОСОБА_6 інше нерухоме
житлове майно у власності та чи не є
ОСОБА_6 суб'єктом Закону України «Про
засади запобігання і протидії
корупції».

Суд апеляційної інстанції неправильно
витлумачив та не застосував норми
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», не виконав
обов'язків, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК
України щодо роз'яснення стороні
необхідності надання належних доказів,
оскільки суд зобов'язаний сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, з урахуванням того, що
у даному конкретному спорі
відповідачка ОСОБА_6 є слабшою
стороною, порівняно з позивачем.

За таких обставин суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
зробити висновок про застосування чи
незастосування Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», що тягне
за собою необхідність скасування
ухвали суду апеляційної інстанції та
передачі справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 23 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Волинської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: А.О. Леванчук А.В.
Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська