Справа № 275/745/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року

Брусилівський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Грищенка М.В.,

при секретарі - Дубчак Н.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Брусилів Житомирської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за борговою розпискою, мотивуючи
тим, що 18 червня 2014 року ОСОБА_3 позичив
у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 37000,00
гривень. Письмовий договір не
укладався, проте відповідач написав
власноручно розписку, згідно з якою
зобов'язувався повернути гроші до 10
липня 2014 року. Незважаючи на
неодноразові вимоги зі сторони
позивача щодо повернення грошей після
зазначеного у розписці терміну,
відповідач позивачеві гроші не
повернув до даного часу, що змусило
позивача звертатися для захисту своїх
прав та інтересів до суду.

Посилаючись на ст.ст. 11, 509, 526, 530, 625,
1046, 1047, 1049, ЦК України, ст.ст.3, 118-120 ЦПК
України позивач просить стягнути з
відповідача на його користь суму боргу
в розмірі 37000,00 гривень та судові
витрати.

В судовому засіданні позивач,
представник позивача позовні вимоги
підтримали повністю з підстав,
зазначених в позовній заяві, просили
позов задовольнити і стягнути з
відповідача 37000,0 гривень як суму
заборгованості за договором позики та
відшкодувати з відповідача понесені
витрати по оплаті судового збору.

Позивач ОСОБА_1 підтвердив у судовому
засіданні, що в червні 2014 року позичив
ОСОБА_3 37000 гривень з умовою повернення
до 10 липня 2014 року, особисто передав
йому гроші і він написав розписку. До
цього часу борг не повернутий. Позивач
заперечив, що ОСОБА_3 працював у нього
продавцем. Привозив йому товар як
приватному підприємцю і він з ним
розраховувався за товар.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав,
в заперечення позову пояснив, що
працював у позивача продавцем. При
звільненні позивач сказав, що у нього е
недостача і змусив написати розписку,
погрожуючи йому та його сім'ї. До
міліції відразу не звертався.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, відповідача,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
та оцінивши докази, суд вважає, що
позов підлягає задоволенню повністю,
виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 18 червня 2014 року
відповідач ОСОБА_3 особисто написав та
підписав розписку, за змістом якої він
позичив у ОСОБА_1 37000 гривень і
зобов'язується повернути всю суму
позики до 10 липня 2014 року.

Частиною 1 та 2 ст. 202 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
розписка є формою укладання договору
позики. Вказана норма також передбачає
і можливість укладання іншого
документа, який посвідчує передання
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Судом встановлено та не
заперечується відповідачем ОСОБА_3 те,
що він власноручно написав та підписав
розписку 18 червня 2014 року про позику
грошей у позивача ОСОБА_1 у сумі 37000грн.
та на умовах, зазначених у розписці.

Отже, власноручно написана
відповідачем розписка є правочином,
укладеним в письмовій формі, який має
ознаки договору позики, так як
відображає вже вчинену дію щодо
отримання грошових коштів.

Окрім того, у правовому висновку
про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України, який міститься в постанові
Верховного Суду України від 02 липня 2014
року у справі № 6-79цс14, який згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх судів України, вказано, що за своєю
суттю розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики після отримання
коштів, підтверджуючи як факт
укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, і може не співпадати з
датою складання розписки, яка
посвідчує цей факт, однак у будь-якому
разі складанню розписки має передувати
факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в
момент передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає.

Встановлено, що оригінал боргової
розписки знаходився у позивача, відтак,
відповідач не виконав перед ним свій
обов"язок щодо повернення коштів.

Суд констатує, що даний договір
позики не є нікчемним в силу закону та
не оспорювався відповідачем в судовому
порядку, а відтак відповідно до ст. 204 ЦК
України є правомірним та створює для
сторін відповідні правові наслідки.

Заперечення відповідача ОСОБА_3 про
те, що розписка була написана ним під
тиском та погрозами, не заслуговують на
увагу, оскільки згідно з висновками за
результатми розгляду його звернення з
цього приводу до Брусилівського РВ
УМВС України в Житомирській області в
діях ОСОБА_1 відсутні ознаки складу
злочину.

У разі укладення договору позики на
позичальника покладається
зобов'язання повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором, при цьому
позичальнику надається право оспорити
договір позики у зв'язку з тим, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця, як
зазначено у частині першій статті 1049 ЦК
України та частині першій статті 1051 ЦК
України.

Однак, за правилом статті 1051 ЦК
України при оспорюванні позичальником
договору позики з підстави, що грошові
кошти не були ним одержані від
позикодавця, якщо договір позики
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
отримані позичальником.

Відповідачем не надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що він працював у
позивача продавцем та що у нього була
виявлена недостача, на суму якої він
був примушений під тиском та погрозами
позивача написати боргову розписку.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України
суд розглянув справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі наданих
сторонами доказів і дійшов висновку
про обгрунтованість позовних вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача боргу за договором позики в
сумі 37000,00 гривень

Вирішуючи питання стосовно розподілу
судових витрат, у відповідності до
положень ст. 88 ЦПК України, та
враховуючи результат вирішення справи,
суд вважає необхідним стягнути з
відповідача на користь позивача у
рахунок повернення витрат зі сплати
судового збору 370,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,60,79,88, 209,212-215
ЦПК України, на підставі ст.ст.525, 526, 625,
1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд,

В
И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за борговою розпискою
задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
37000,00 гривень (тридцять сім тисяч
гривень 00 копійок) як суму боргу за
позиковим зобов'язанням.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
370,00 гривень на відшкодування судових
витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Житомирської області через
Брусилівський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні під час проголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя М. В. Грищенко