У х в а л а

ІМенем УКраїни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи: відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області, комунальне
підприємство «Білгород-Дністровське
БТІ», про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, скасування
державної реєстрації права власності
та поновлення реєстрації права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 9 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом.
Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла
їх мати ОСОБА_8 До спадкового майна
померлої входила квартира АДРЕСА_1.
Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 листопада 2004 року встановлено
факт прийняття спадщини після
останньої ОСОБА_5 і за ним визнано право
власності на спадкове майно, в тому
числі на спірну квартиру. Це рішення
суду було зареєстроване в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 12 квітня 2005 року
Білгород-Дністровським міжміським
бюро технічної інвентаризації. Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
9 червня 2008 року вказане рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 24 листопада 2004
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.
27 червня 2008 року ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області,
за клопотанням позивачів, були вжиті
заходи забезпечення позову та
накладено арешт на спірну квартиру.
Однак, 26 червня 2008 року за договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6
квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на
наведене, просили задовольнити позов.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 22 січня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 9 липня 2014 року рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 22 січня 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26
червня 2008 року, посвідчений приватним
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований у реєстрі за № 1444.

Скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3.
Скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_4.

Поновлено за ОСОБА_8 державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно, шляхом внесення відділом
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції до
державного реєстру прав власності на
нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_5,
житловою площею 32,0 кв. м, загальною
площею 58,7 кв. м, яка складається у
цілому з: 1 - коридор, 2 - житлова,
3 - кухня, 6 - санвузол (колишня 6 -
ванна), 7 - житлова, 8 - лоджія, 9 - балкон,
що належить їй на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 18 квітня
1997 року, посвідченого завідувачем
Білгород-Дністровської міської
державної нотаріальної контори
Одеської області Чухрай Т.Ю. та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-483.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просять оскаржуване рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_8, після смерті якої
відкрилася спадщина на квартиру
АДРЕСА_6.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 листопада 2004 року встановлено
факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_8 Ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 9 червня 2008
року вказане рішення скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції. 27 червня 2008 року
ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
вжито заходи забезпечення позову та
накладено арешт на спірну квартиру.

26 червня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_4.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що оспорюваним договором порушені
права позивачів, оскільки відчужена
квартира входить до складу спадщини,
яка відкрилась після смерті їх матері,
спадкоємцями якої вони є.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитися не можна.

В ухваленому апеляційним судом рішенні
відсутній висновок про те, що позивачі
прийняли спадщину, докази з цього
приводу не наведені.

Без здійснення спадкоємцями права на
спадкування відсутні підстави вважати,
що розпорядженням спадковим майном
іншим спадкоємцем порушуються їх
права.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про
визнання правочину недійсним може бути
заявлена як однією із сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено
загальні наслідки недійсності
правочину - недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України
передбачено, що загальні наслідки
недійсності правочину застосовуються,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів.

В обґрунтування вимог про визнання
оспорюваного правочину недійсним
позивачі вказували на те, що вважають
себе спадкоємцями після смерті ОСОБА_8,
укладений ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу порушує їх права на
спадкове майно, тому просили визнати
його недійсним.

Цивільним кодексом України
передбачено засади захисту права
власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України
власнику надано право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком правочину, укладеного з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна із
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. У зобов'язальних відносинах
захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. ст. 387,
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у набувача.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину. При цьому
юридично важливою обставиною є
доведення факту добросовісності чи
недобросовісності набувача майна.

Суд не звернув уваги на те, що позов
пред'явлено особами, які не були
сторонами договору і вважали себе
власниками майна, про визнання
недійсним відплатного договору,
укладеного особою, яка, на їх думку, не
мала права відчужувати вказане в
договорі майно.

У такому разі це майно не може бути
передане власнику в порядку
застосування загальних наслідків,
передбачених ст. 216 ЦК України.

Якщо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли
спадщину, то захист їх права як
власників майна набутого у спадщину
можливий із застуванням механізму
встановленого ст. 388 ЦК України, а не
шляхом визнання угоди про його
відчуження недійсною, оскільки вони не
були сторонами договору, а відтак не
можуть вимагати повернення їм майна у
зв'язку із визнанням угоди недійсною та
проведення реституції.

Таким чином, неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
рішення апеляційного суду не можна
визнати законним та обґрунтованим, в
зв'язку з чим воно підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 9 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник