Справа № 207/551/2012 Провадження №
22-ц/772/2650/2014Головуючий в суді першої
інстанції Димбіцький Ю. В.Категорія 28
Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Вінницької
області в складі головуючого судді
Сала Т.Б., суддів Денишенко Т.О., Зайцева
А.Ю., при секретарі Руденко О.М., за
участю представника ПАТ «Жива»,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Жива» на рішення Іллінецького
районного суду Вінницької області від
16 липня 2014 року ухвалене у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до
Іллінецької міської ради Іллінецького
району Вінницької області, Приватного
акціонерного товариства «Жива» про
відшкодування вартості ремонту та про
визнання права власності, -

встановила:

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3 в якому просив
стягнути з останнього на його користь
150 000 грн. - вартість капітального
ремонту орендованих приміщень.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_2
зазначив, що згідно договору оренди
від 1 січня 2008 року орендодавець ОСОБА_3
передав йому у тимчасове користування
на умовах оренди на строк два роки два
приміщення площами 1374,60 кв. м і 148,50 кв. м,
що розташовані в м. Іллінці
Іллінецького району Вінницької
області, із визначеною орендною платою
в 350 грн. на місяць для здійснення
підприємницької діяльності. Пізніше
договір оренди пролонгувався. Вказані
приміщення, 1962 і 1974 років забудови На
момент їх передачі були у
напівзруйнованому стані. В силу п.5.1
договору оренди позивач зобов'язувався
здійснити капітальний і поточний
ремонти об'єктів оренди за власний
рахунок впродовж строку оренди.

На реалізацію такого договірного
зобов'язання, він за власний рахунок
здійснив капітальний ремонт обох
орендованих приміщень, вартість
ремонту за попередніми його оцінками
складала 150 000 грн.

В квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2
з вимогою про дострокове розірвання
договору оренди, про стягнення боргу за
договором оренди.

В ході розгляду справи в якості
співвідповідача по справі залучено
Іллінецьку міську раду Іллінецького
району Вінницької області.

Також в якості співвідповідача
залучено Приватне акціонерне
товариство «Жива».

19 червня 2014 року ухвалою Іллінецького
районного суду Вінницької області, за
заявою ОСОБА_3, залишено без розгляду
його позовну заяву.

Цією ж ухвалою залишено без розгляду
позовну заяву ОСОБА_2 ( за заявою його
представника) в частині позовних вимог
до ОСОБА_3.

В провадженні суду залишились позовні
вимоги ОСОБА_2 до Іллінецької міської
ради, ПАТ «Жива» про відшкодування
вартості ремонту.

В липні 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про
збільшення позовних вимог та, просив
визнати за ним право власності на
частини двох окремих виробничих
будівель за літ «Д» з прибудовами та за
літ «Е» відповідно до висновку
будівельно-технічної експертизи від
11.06.2013 р. розташованих по АДРЕСА_1.

Нові позовні вимоги мотивовані тим, що
вартість ремонтно-будівельних робіт
за кошти ОСОБА_2 орендованих будівель
значно перевищує вартість орендованих
приміщень до здійснення капітального
ремонту, що в силу ст. 332 ЦК України, є
підставою визнання на ним права
власності на ці будівлі.

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 16 липня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
частини двох окремих виробничих
будівель за літ «Д» з прибудовами «д»,
«д1», «д2», «д3» і «д4» загальною площею
784,10 кв. м. та за літ «Е», загальною
площею 695,10кв.м., розташованих по
АДРЕСА_1 у порядку його набуття за
бажанням ОСОБА_2 на перероблену ним в
силу договору оренди від 01.01.2008 року
чужу річ і створення нової речі,
вартість переробки і створення якої
істотно перевищує вартість матеріалу.

Не погодившись з таким рішенням суду
ПАТ «Жива» подало апеляційну скаргу, в
якій просить рішення скасувати, а
провадження у справі закрити.

Скаржник посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає
оскаржуване рішення суду незаконним.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 будучи орендарем об'єктів
нерухомості за договором оренди від 01
січня 2008 року, укладеного між ним та
ОСОБА_3, поніс витрати на
ремонтно-будівельні роботи цих
об'єктів.

Висновком судової-будівельної
експертизи встановлено дійсна
вартість двох окремих виробничих
будівель за літ. «Д» з прибудовами та за
літ. «Е», яка становить 250700 грн., а
вартість проведених орендарем після
01.01.2008 року ремонтно-будівельних робіт
цих будівель може складати 394409 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про правомірність переобладнання
ОСОБА_2, як добросовісним орендарем,
чужої речі і фактичного створення ним
нової речі, вартість переробки і
створення якої істотно перевищує
вартість матеріалу, що в свою чергу є
підставою для визнання за ОСОБА_2 права
власності.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право
володіння виникає на підставі договору
з власником або особою, якій майно було
передане власником, а також на інших
підставах, встановлених законом.

Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права (ст. 761 ЦК України).

Отже, лише власник нерухомого майна або
особа, якій майно було передано
власником може бути орендодавцем цього
майна.

Як встановлено судом, 01.01.2008 року між
ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_2 був укладений
договір, предметом якого є тимчасове
користування приміщеннями площею 1523,1
м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

При розгляді даної цивільної справи не
встановлено, що на момент укладення
договору, ОСОБА_3 був власником
приміщень, зазначених у Договорі.

Також не встановлено інших правових
підстав для передачі ОСОБА_3 в найм
вказаних приміщень.

Навпаки, відповідно до повідомлення
Гайсинського міжрайонного БТІ, на
об'єкти нерухомості за вищевказаною
адресою, які надавались в оренду,
станом на 03.07.2012 року право власності не
зареєстровано.

В статті 11 ЦК України зазначено, що
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як передбачено ч. 2 ст. 203 ЦКУ, особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

ОСОБА_3, не маючи правових підстав
розпоряджатись вказаним нерухомим
майном, не мав необхідний обсяг
цивільної дієздатності, а тому в силу ч.
2 ст. 215 ЦК України, даний договір оренди
є нікчемним.

В частині першій статті 216 ЦК України,
зазначено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Отже, суд першої інстанції, мотивуючи
своє рішення, безпідставно посилався
на зазначений договір оренди від 01.01.2008
року, і як наслідок, прийшов до
неправильного висновку, що ОСОБА_2 є
орендарем.

Крім цього, колегією суддів
встановлено, що будь-яких договорів
оренди (найму) об'єктів нерухомості, в
т.ч. об'єктів, на які просить визнати
право власності позивач, між ВАТ
«Заготівельник», правонаступником
якого є ПрАТ «Жива» (зі слів
представника ПрАТ «Жива») та ОСОБА_2 не
укладалось.

Не укладались такого роду договори і
між ОСОБА_2 та Іллінецькою міською
радою.

Колегія суддів, стверджуючи про
нікчемність вищевказаного договору
оренди, приймаючи до уваги те, що
нікчемний договір не створює юридичних
наслідків, прийшов до висновку, що
ОСОБА_2, в силу закону, не являвся
орендарем, а отже, спірні
правовідносини не можуть регулюватись
нормами права, які регламентують
порядок найму (оренди), в т. ч.
нерухомого майна.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
керувався ст. 332 ЦК України.

Статтею 332 ЦКУ регулюється питання
набуття права власності на перероблену
річ. Об'єкт, на який набувається право
власності в результаті переробки,
визнається новою річчю.

Виникнення права власності на нову річ
- новостворене нерухоме майно,
урегульовано ч. 2 ст. 331 ЦК, в якій
зазначено, що право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будівлі, споруди) виникає у момент
завершення будівництва даного об'єкта.

У разі якщо законом або договором
передбачено, що право власності на
нерухоме майно виникає з моменту
прийняття його до експлуатації або
державної реєстрації, то право
власності на дане майно виникає з
моменту прийняття до експлуатації або
державної реєстрації

Правова позиція ВСУ (справа N 6-11500св09).

Враховуючи, що ОСОБА_2 без будь-яких
правових підстав вчиняв будівельні
роботи, внаслідок яких були створені
нові речі - об'єкти нерухомості, можна
стверджувати, що ОСОБА_2 фактично
здійснив самочинне будівництво
будівлі «Д» з прибудовами та будівлі
«Е».

Даний факт також підтверджується тим,
що об'єкти на які просить визнати право
власності позивач, ОСОБА_2 ні за
вказаним договором оренди, ні на
підставі інших юридичних актів, не
передавались.

Суд першої інстанції, визнавши за
ОСОБА_2 право власності на ці об'єкти,
фактично виконав функцію, яка належить
до компетенції органів місцевого
самоврядування, узаконивши самовільне
переобладнане (самочинно збудоване)
нерухоме майно.

Позиція суду першої інстанції з
приводу презумпції дійсності
правочину - договору оренди, є
неправильною, оскільки, в силу ч. 2 ст. 215
ЦК України, визнання нікчемного
правочину недійсним судом не
вимагається.

Суд першої інстанції зробив висновок,
що ОСОБА_2, будучи добросовісним
орендарем, не знаючи і не усвідомлюючи
про недобросовісність орендодавця
ОСОБА_3, зробив капітальний ремонт
об'єктів нерухомості, вартість якого
перевищує вартість матеріалу, а тому
правомірно вимагає визнання за ним
права власності.

З даною позицією колегія суддів не
погоджується, оскільки дана мотивація
суду першої інстанції не обгрунтована
нормами права, якими б встановлювалось
поняття «добросовісний орендар» зі
всіма відповідними наслідками. Відтак,
позиція суду першої інстанції не може
бути підставою для визнання за ОСОБА_2
права власності на ці об'єкти.

Позовні вимоги про стягнення з
відповідачів - Іллінецької міської
ради та ПрАТ «Жива» вартості
капітального ремонту об'єктів
нерухомості не підлягають задоволенню,
оскільки будь яких договірних
стосунків між ОСОБА_2 та вказаними
відповідачами з приводу об'єктів
нерухомості, які розташовані в АДРЕСА_1,
не було.

Отже, суд першої інстанції при
вирішенні даного спору неправильно
застосував норми матеріального права,
що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги щодо
закриття провадження у справі не
підлягають задоволенню, оскільки
відсутні правові підстави для такої
процесуальної дії.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Жива»
задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду
Вінницької області від 16 липня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
Іллінецької міської ради Іллінецького
району Вінницької області, Приватного
акціонерного товариства «Жива» про
відшкодування вартості ремонту та про
визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

Згідно з оригіналом: