УХВАЛА

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, виселення за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Чернігівської області від 5 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що з 10 березня 2000
року по 27 жовтня 2011 року ОСОБА_3
перебувала з відповідачем у шлюбі, а у
травні 2007 року отримала в дар 6/9 частин
будинку за адресою: АДРЕСА_1, де і
проживала разом з відповідачем та
дітьми. Власником іншої частини
будинку є ОСОБА_4 У жовтні 2011 року шлюб
між ОСОБА_3 та відповідачем розірвано.
Однак відповідач відмовився звільнити
вказаний будинок, який належить їм на
праві власності. Оскільки спільне
мешкання з відповідачем є неможливим
через його неправомірну поведінку,
просили визнати відповідача таким, що
втратив право користування спірним
будинок та виселити його з вказаного
житлового будинку.

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 16 квітня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 5 червня 2014
року рішення районного суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про виселення задоволено.
Виселено ОСОБА_5 з житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1. У решті рішення суду
залишено без змін. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити силі
рішення суду першої інстанції.

Отже, судове рішення оскаржується
тільки в частині виселення, тому в
іншій частині в касаційному порядку не
переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
відсутні докази застосування до
відповідача заходів запобігання та
громадського впливу, що є обов'язковою
умовою застосування ст. 116 ЖК УРСР. Крім
того, ОСОБА_5 постійно проживає у
будинку, жодних підстав для визнання
його таким, що втратив право
користування будинком не надано.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, судом вірно
визначено правовідносини сторін та
закон, який їх регулює.

Скасовуючи рішення суду в частині
позовних про виселення та
задовольняючи позов у цій частині, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що внаслідок неправомірної поведінки
відповідача до нього неодноразово
застосовувались заходи попередження
працівниками міліції. Оскільки вжиті
заходи позитивних результатів не дали,
ОСОБА_3 не має можливості проживати у
належному їй на праві власності
будинку.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі з 10
березня 2000 року по 27 жовтня 2011 року.

4 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
ОСОБА_7 було укладено договір дарування
частини будинку, за яким ОСОБА_3
отримала в дар 6/9 частин будинку
АДРЕСА_1. Власником іншої
1/3 частини цього будинку є ОСОБА_4

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї
власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених ч. 1
ст. 116 ЖК УРСР. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення
членів сім'ї власника житлового
будинку без надання іншого житлового
приміщення можливо, якщо вони
систематично руйнують чи псують
житлові приміщення або використовують
його не за призначенням або
систематично порушують правила
соціалістичного співжиття роблять
неможливими для інших проживання з
ними в одній квартирі чи в одному
будинку.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня
1985 року № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР
осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одному
житловому приміщенні, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися при повторному порушенні, якщо
раніше вжиті заходи попередження не
дали позитивних результатів. Маються
на увазі,зокрема, заходи попередження,
що застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товаристькими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Так, згідно висновку по результатам
перевірки по зверненню ОСОБА_3 від 17
травня 2013 року було проведено
перевірку, з ОСОБА_5 проведено
профілактичну бесіду, винесене
офіційне попередження про недопущення
ним антигромадської поведінки та
офіційне попередження про недопущення
ним антигромадської поведінки та
офіційне попередження про недопущення
вчинення насильства в сім'ї.

ОСОБА_3 11 червня 2013 року та 31 серпня 2013
року зверталась до органів міліції з
приводу зняття відповідачем
металопластикових вікон з будинку
АДРЕСА_1. За фактами, викладених у
заявах позивачки, їй було
рекомендовано звернутись до суду в
приватному порядку, оскільки наявний
цивільно-правовий спір.

За результатами перевірки по зверненню
ОСОБА_3 від 7 лютого 2014 року з
ОСОБА_5 у телефонному режимі була
проведена профілактична бесіда про
недопущення ним антигромадської
поведінки відносно ОСОБА_3 в
подальшому.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 притягувався до кримінальної
відповідальності за вчинення
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яким
його визнано винним та призначено
покарання, із застосуванням ст. 69 КК
України, у вигляді 60 годин громадських
робіт.

При цьому докази повторного
застосування до ОСОБА_5 заходів
запобігання та громадського впливу, що
є обов'язковою умовою застосування
ст. 116 ЖК України, відсутні.

Суд першої інстанції правильно
врахував наведене та вірно вважав, що
підстави для виселення відповідача
відсутні, оскільки позивачами не
доведено, що відповідач систематично
порушує правила співжиття, що робить
неможливим для інших спільне
проживання з ними в одному будинку,
систематичне руйнування та псування
жилого приміщення, що до відповідача
застосовувались будь-які заходи
запобігання чи громадського впливу.

Крім того, судом першої інстанції
враховано, що ОСОБА_4 не проживав у
спірному будинку, має постійне місце
проживання за іншою адресою, а з 1
червня 2013 року у спірному будинку не
проживає і ОСОБА_3 Доказів, що
відповідач чинить їм перешкоди у
користуванні спірним житловим
приміщенням, позивачами не надано.

Однак апеляційний суд, скасовуючи
правильне по суті рішення, вважав, що
ОСОБА_3 не має можливості проживати у
належному їй на праві власності
будинку через поведінку відповідача,
яка по відношенню до неї носить
антигромадський характер.

При цьому апеляційний суд, виселяючи
відповідача з будинку, не врахував, що
іншого житла він не має. Крім того, він
витрачав кошти на утримання спірного
будинку.

Також апеляційний суд не звернув увагу
на те, що ОСОБА_5 неодноразово звертався
до правоохоронних органів із заявами з
приводу отримання ним тілесних
ушкоджень від ОСОБА_3, внаслідок чого
остання отримала офіційне
попередження про неприпустимість
вчинення насильства в сім'ї.

Крім того, за заявою ОСОБА_5 з ОСОБА_3
проводилась профілактична бесіда
виховного характеру з метою кращого та
належного виховання дітей та
попереджено про адміністративну
відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 184
КУпАП.

Також апеляційний суд не звернув уваги
на те, що ОСОБА_3 у травні 2013 року за
власним бажанням разом з сином ОСОБА_8
переїхала до іншого чоловіка, з яким
постійно проживає у АДРЕСА_2.

Отже, висновки апеляційного суду про
те, що ОСОБА_3 не проживає у спірному
будинку через неправомірну поведінку
відповідача, є такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, апеляційний суд,
скасувавши законне та обґрунтоване
рішення суду, безпідставно задовольнив
позов особи, яка не мала права на
звернення до суду з таким позовом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 5 червня 2014
року скасувати, рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 16 квітня 2014 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко