Справа №339/54/14-ц
Болехівський міський суд
Івано-Франківської області в складі:
головуючого - судді Головенко О.С.
секретаря судового засідання Латик
з участю представника позивача
адвоката ОСОБА_1, прокурора Назарчук
відповідачки ОСОБА_2 , її
представника адвоката ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:
нотаріус Долинської районної
державної нотаріальної контори ОСОБА_6
про визнання договору дарування
Звернувшись до суду із вказаним
позовом, ОСОБА_4 обгрунтовує свої
вимоги тим, що після смерті свого
батька ОСОБА_7 , який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він як спадкоємець
за законом успадкував
будинковолодіння в АДРЕСА_1, в якому
проживав разом зі своєю сім"єю:
дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_8
21.03.2006 року відносно нього порушено
кримінальну справу за ч.2 ст.194, ст..15, ч.2
ст.194 КК України та пред"явлено
обвинувачення в тому, що він 01.10.2005
року незаконно проник до житла та
іншого володіння фермера ОСОБА_9, а
06.11.2005 року з метою помсти голові
Болехівського міського суду ОСОБА_10
умисно вчинив підпал будівлі.
Постановою Рожнятівського районного
суду від 20.09.2006 року на підставі судово
-психіатричної експертизи
встановлено, що він страждає психічним
захворюванням шизофренією та
встановлено ІІ групу інвалідності,
злочини вчинені ним в стані
неосудності, до нього застосовано
примусові заходи медичного характеру
та госпіталізовано до психіатричного
закладу з посиленим наглядом, зокрема
з 28.02.2008 року по 28.11.2013 року він
перебував на стаціонарному лікуванні
в Обласній психіатричній лікарні №2.
За час перебування на лікуванні його
дружина розірвала шлюб і на даний час
проживає з іншим чоловіком в будинку,
який він успадкував.
Після закінчення лікування він
змушений проживати в своїх родичів, так
як дружина вигнала його з будинку та
погрожує написати заяву в міліцію ніби
то він вчиняє над нею насильство, щоб
його позбавили волі.
А в грудні 2013 року йому стало відомо,
що 02.09.2005 року державним нотаріусом
Долинської районної державної
нотаріальної контори ОСОБА_6
посвідчено договір дарування,
відповідно до якого він подарував
своїй колишній дружині ОСОБА_5
вказаний житловий булинок з
господарським спорудами, який
успадкував від батька .
вищевказаного договору дарування він
страждав психічними захворюваннями,
внаслідок чого не усвідомлював своїх
дій та взагалі не пам"ятає, що він
звертався до нотаріуса про вчинення
ним цього правочину, а тому просить
визнати договір дарування недійсним,
поновивши йому процесуальні строки
звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав з наведених вище
підстав. Прокурор, здійснюючи
представництво позивача в порядку ст. 45
ЦПК України, просив позовні вимоги
задовільнити, оскільки позивач на час
вчинення оспорюваного договору
страждав тяжким психічним
захворюванням і за висновком
комісійної експертизи він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
Відповідачка, заперечуючи позовним
вимогам, вказувала, що її колишній
чоловік був нормальною людиною, вони
одружилися , в них народився син і на
той час чоловік не вживав спиртне,
працював на роботі, дбав про сім"ю.
Коли виповнилось синові 5 років,
відповідач став вживати алкоголь, вів
себе агресивно, вона з сином вимушена
тікати з будинку, так як він обзивав їх
нецензурними словами та намагався
бити. Одного разу наніс кулаком удар
в ділянку зубів, внаслідок чого вони
пошкодились. Вона зверталась усно в
міліцію, де її пояснили, що це
відносини між чоловіком і жінкою, і
вони самі мають це вирішити. А вже на
наступний день він просив пробачення
і заради того, щоб син мав батька,
вона прощала йому. Після смерті свого
батька позивач змінився, в
нетверезому стані дебоширив, внаслідок
адмінвідповідальності у вигляді
арешту. Позивач неодноразово їй
говорив, що хоче переписати будинок на
неї, бо в стані алкогольного сп'яніння
може щось вчинити, що буде підставою
для відбирання у нього будинку. Вона
пропонувала переписати будинок на
сина, проте він говорив, що син цього не
заслуговує. Коли вони прийшли в
нотаріальну контору, нотаріус
роз"яснила, що в разі укладення
договору дарування він втратить
право власності на будинковолодіння.
Приймаючи спадщину після смерті
батька, ОСОБА_4 ходив сам оформляти
документи, а після дарування
будинковолодіння в ОБТІ для реєстрації
вона зверталась сама. Про факт підпалу
позивачем майна голови суду ОСОБА_10,
яка проживала по сусідству, їй відомо,
вважає, що це він вчинив під впливом
алкогольного сп'яніння , а також через
те, що мав образи на голову суду. В
місця примусового лікування ОСОБА_4
вона не їздила та не провідувала.
Коли був поранений, вона його
провідувала та допомогала . Оскільки на
час вчинення договору він був в
нормальному психічному стані, тверезим
та адекватним, розумів значення своїх
дій, то просила в позові відмовити.
Після повернення з лікування, позивач
деякий час проживав в будинку, вони
уклали договір оренди житла, але через
неправомірну поведінку син його
вигнав . На даний час вона запечує щодо
проживання позивача у будинку.
Третя особа ОСОБА_6, державний
нотаріус Долинської нотаріальної
контори, позовних вимог не визнала та
пояснила, що до неї для укладення
договору дарування прийшли дві
сторони, обидвоє були дієздатні та
вчинили цей правочин добровільно та
без примусу. ОСОБА_4 сказав, що може
напитись, а тому хоче переписати хату
дружині. При складанні договору
дарування вона роз"яснила, що в разі
укладення договору дарування він
втратить право власності на
будинковолодіння. Він не був в стані
алкогольного сп"яніння, коли
укладався договір дарування і без
паспорта позивача вона не могла
оформити договір дарування.
Свідок ОСОБА_8, син позивача, пояснив,
що коли він ще був малий, то пам'ятає, що
батько не вживав спиртне. Почав пити за
рік до смерті дідуся, алкоголь впливав
на нього негативно, йому тоді не можна
було нічого сказати, міг вдарити. .
Батько любив дебоширити та боявся, щоб
хтось не забрав у нього будинок, а тому
сказав матері , що перепише на матір,
так як він, син, на це не заслуговує. На
той час батько був в нормальному стані
, а тепер прикидається, що несповна
розуму. За життя дід, коли батько
випивав, часто сварився з ним. На
похороні дідуся батько відреагував
на його смерть, як кожна людина: плакав,
переймався. Він їздив по місцю
лікування батька в с.Підмихайля, щоб
провідати його, батько розмовляв з ним
та впізнавав його, поводив себе
нормально та адекватно. ісля лікування
вони надали йому одну кімнату в будинку
, де було все необхідне для проживання.
Проте батько прожив тиждень та осінню
минулого року (2013р.) в жовтні- листопаді
місяці почав буянити та вимагав, щоб
віддати йому хату, став дебоширити,
тому він вигнав його з будинку. Зараз
батько проживає в с.Оболоня
Долинського району в своїх родичів.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_4 її
племінник. Після смерті батька, він
приїхав до них з претензіями, був
випивший , виговорював якісь
нісенітниці, говорив, що ходить на
дискотеку з ланцюгами та хоче бити
міліціонерів. Зі слів рідного брата
стало відомо, що з ним щось сталось, і
він "поїхав" , через що його вигнали з
роботи. В лютому місяці, після смерті
батька, в родині було весілля, на якому
ОСОБА_4 хотів битися, не тримав себе в
рамках, його успокоювали. Відповідачка
говорила, що він поїхав головою і йому
нічого вже не допоможе. Також говорила,
що він їх б"є, випиває, бігає з сокирою,
його треба було лікувати, але
відповідачка цього не захотіла. Коли
приїздила провідувати позивача в
м.Івано-Франківськ та с.Підмихайлля її
не допустили, казали, що він у тяжкому
стані. З 13 листопада 2014року проживає у
неї. Відповідачка скористалась тим, що
він хворий та переписала хату на себе.
Свідок ОСОБА_16 пояснила, що позивач
є її племінником і після смерті
батька став пити та вести себе
неадекватно, хоч до того часу він з
дружиною жили добре. На той час він
приїжджав до них, і вона чула, як він
хвалився, що всіх б"є , в тому числі і
працівників міліції. Коли вона разом
з чоловіком відвідали відповідачку,
то вона повідомила, що позивача
забрали у м. Івано-Франківськ, так як
він дебоширив та показала, що в
кімнаті він побив вікна, скло в
серванті, бігав за нею з сокирою, при
цьому сказала, що він здурів та
помішався. Говорила також, що в СІЗО
бився з хлопцями, які сиділи з ним в
камері, а тому його перевели в одиночну
камеру. Вважає, що таке не могло бути,
щоб він подарував хату дружині. На
даний час він живе у її сестри.
Свідок ОСОБА_13 пояснив, що мати
позивача була його двоюрідною сестрою.
Віктор на той період ходив в
нетверезому стані з ланцюгами, їздив
кіньми по клумбах, хвалився, що всіх
б'є, навіть працівників міліції.
Свідок ОСОБА_14, завідуючий хірургічним
відділом Долинської ЦРЛ, пояснив, що
проводив лікування позивача з приводу
вогнепального поранення, це було дуже
давно, а тому мало що пам"ятає. Згідно
записів амбулаторної картки ОСОБА_4
вбачається, що з 09.11.2005 року по 17.11.2005
року останній знаходився на
стаціонарному лікуванні в
хірургічному відділенні Болехівської
міської лікарні з приводу
вогнепального поранення. Записи в
амбулаторній картці проведені ним. З
18.11.2005р по 24.11.2005 року ОСОБА_4 В
знаходився на амбулаторному лікуванні
, де 2 рази в тиждень приходив на прийом,
а також йому робились перев"язки, він
був трохи збуджений, що було притаманно
для його хвороби. Достеменно не
памятає про поранення, оскільки
пройшло 9 років. В записах лікаря не
відображено про те, що перебуваючи у
хірургічному відділенні, він лікувався
з приводу психічної недуги. Особисто
він лікував позивача з приводу
поранення , його психомоторний стан не
потребував консультації психіатра чи
лікування. Чи мав ОСОБА_4 психічну
недугу не може сказати, так як такого
обстеження він не проводив , він не є
лікарем психіатром і може ствердити
тільки про вогнепальне поранення.
Оскільки він живе в м.Болехові, то чув
зі слів людей, що ОСОБА_4 вів себе
неадекватно . З практики, якщо людина
веде себе агресивно, то лікарі
викликають працівників міліції.
Позивач вказує, що при його лікування в
хірургічному відділі були працівники
міліції, але він цього не пам'ятає..
Заслухавши пояснення сторін, свідків,
вивчивши матеріали справи та давши їм
правову оцінку, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог з наступних
Судом встановлено, що 01 липня 2005року
позивач, як спадкоємець за законом,
успадкував після смерті батька ОСОБА_7
будинковолодіння в АДРЕСА_2 , в якому
проживав разом із своєю дружиною
ОСОБА_5 та сином ОСОБА_8 (а.с.8).
З матеріалів справи та пояснень
свідків стверджується, що в 2005році його
поведінка змінилася: позивач став
зловживати алкогольними напоями, на
протязі 2005року він чотири рази
притягався до адміністративної
відповідальності за порушення
громадського порядку, а 01 жовтня
2005року він незаконно проник до житла
та володіння фермера ОСОБА_9
пошкодивши майна (вікна та двері) на
суму 1066грн., в подальшому 06 листопада
2005року з метою помсти голові
Болезхівського міського суду ОСОБА_10
умисно вчини підпал будівлі
фермерського господарства, належного
її чоловіку -ОСОБА_9, знищивши будівлю
Порушену по цих фактах кримінальну
справу за ч.1 ст162, ч.2 ст.378. 15, ч.2 ст.378 КК
щодо ОСОБА_4 20вересня 2006року
постановою Рожнятівського районного
суду закрито , оскільки згідно
стаціонарної судово-психіатричної
експертизи встановлено, що ці
суспільні- небезпечні діяння він
вчинив в період, коли страждав
хронічним психічним захворюванням,
шизофренією, внаслідок чого не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними. До нього застосовані
примусові заходи медичного характеру -
госпіталізація до психіатричного
закладу з посиленим наглядом.
Окрім того на протязі лютого 2008року
по листопад 2013року він періодично
перебував на стаціонарному лікуванні
в Облпсихлікарні №2 та йому
встановлена 11 група інвалідності по
психзахворюванню (а.с.5,6,16,90, ).
За цей період його дружина ОСОБА_5
розірвавши з ним шлюб, вдруге
одружилася, змінила прізвище в зв'язку
з одруженням на ОСОБА_2 (а.с.79) та
продовжувала проживати з новоствореню
сім'єю у вказаному будинку, а з
позивачем вона в листопаді 2012року
уклала договір оренди під житло однієї
кімнати в будинку по АДРЕСА_1 в
м.Болехові. ( а.с. 37), як власник всього
Встановлено, що відповідач набула
право власності на спірне
будинковолодіння на підставі договору
дарування, укладеного 02 листопада
2005року між нею та позивачем,
посвідченого нотаріусом
Долинської районної державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 за № 744.
Згодом відповідач зареєструвала право
власності на спірне житло в державному
реєстрі прав на нерухоме майно 10. 10.2005
року на своє ім'я (а.с.224).
Після укладення цього договору
відповідач, відбувши тривале лікування
в психіатричній лікарні, був
позбавлений права проживати в даному
будинку, незважаючи на укладений
договір оренди, оскільки, як ствердив
його син ОСОБА_8, він вигнав батька з
будинку , а сама відповідачка в судових
засіданнях була категорично проти
проживання позивача в будинку і в
подальшому він став проживати в своїх
Позивач, оспорюючи вказаний договір
покликався на те, що він не пам'ятає
факту укладення цього договору,
оскільки хворів на той час психічним
захворюванням і не міг усвідомлювати
Статтею 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином, відсутність в особи на
момент вчинення правочину необхідного
обсягу цивільної дієздатності є
підставою для недійсності такого
Згідно ст. 30 ЦК України
цивільну дієздатність має фізична
особа, яка усвідомлює значення своїх
дій та може керувати ними. Цивільною
дієздатністю фізичної особи є її
здатність своїми діями набувати для
себе цивільних прав і самостійно їх
здійснювати, а також здатність своїми
діями створювати для себе цивільні
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність у разі їх
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК
України, з підстав якої заявлено позов,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
такого стану на момент укладання
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
Таким чином, лише за таких умов, коли
фізична особа, яка є дієздатною у
момент вчинення правочину, перебувала
у такому стані, що не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, суд може визнати такий
Йдеться про тимчасовий стан, при якому
особа внаслідок функціональних
розладів психіки, порушення
фізіологічних процесів в організмі або
інших хворобливих явищ не може
розуміти значення своїх дій або
керувати ними, тому правочин, укладений
в такому стані, не відображає
справжньої волі особи щодо
встановлення, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.
Відповідно правове значення для
визнання угоди недійсною має
неспроможність через нервове
потрясіння, фізичну травму, глибоке
алкогольне або наркотичне сп'яніння,
тощо, дієздатного громадянина розуміти
значення своїх дій або керувати ними
саме в момент укладення угоди.
Отже, підставою для визнання угоди
недійсною за правилами ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент
укладення угоди розуміти значення
своїх дій або керувати ними.
Згідно до положень ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом ( судами ) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт,що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до постанови судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 у
порядку перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з
вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України,
висновок експертизи має бути
категоричним та не може ґрунтуватись
на припущеннях.

Для визначення психічного стану
позивача на момент укладення
оспорюваного договору дарування судом
призначалася судово-психіатрична
експертиза.

Так, комісійною експертизою,
проведеною трьома експертами
Львівської обласної клінічної
психіатричної лікарні встановлено,
що на час укладення договору
дарування житлового будинку 02.09.2005
року ОСОБА_4 страждав тяжким
психічним розладом у вигляді простої
шизофренії психопатоподібний варіант
та чітко зазначено, що за своїм
психічним станом він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, про що складено акт
судово-психіатричного експерта № 472.

При цьому, експерти , досліджуючи дані
з матеріалів цивільної та
кримінальних справ, медичної
документації, ксерокопії історії
хвороби ОСОБА_4 в 2005 році з приводу
вогнепального поранення кінцівок, які
містилися в матеріалах кримінальної
справи , зазначили, що психічні розлади
у ОСОБА_4 у вигляді неадекватної
поведінки з'явилися на початку 2005року
та досягли психотичного рівня, тому в
результаті проведеної стаціонарної
судово-психіатричної експертизи
26.07.2006року у ОСОБА_4 діагностовано
шизофренію простої форми,
психопатоподібний варіант. За
інкриміновані дії він був визнаний
неосудним та потребував застосування
примусових заходів медичного
характеру. В подальшому захворювання
ОСОБА_4 набуло прогредієнтного
характеру. Він багаторазово лікувався
в психіатричній лікарні та визнаний
інвалідом 2 групи по психічному
захворюванню. На даний час у нього
наявні ознаки вираженого дефекту
особистості за шизофренічним типом. (
а.с.133-134).

Як зазначено в роз'ясненні в.о.
завідуючого судово-психіатричним
відділенням установи, де проводилася
експертиза, проста шизофренія
відноситься до тяжких прогредієнтних
(прогресуючих) психічних розладів з
порушенням у всіх сферах психічної
діяльності- мислення. Воля, інтелект,
пам'ять, який позбавляє особу здатності
адекватно усвідомлювати оточуючу
дійсність, свій психічний стан і
поведінку (а.с.199).

У висловлених Верховним Судом України
правових позиціях у Постанові
Верховного Суду України від 29 лютого 2012
року, прийнятій у справі №6-9цс12, які за
змістом ст. 360-7 ЦПК України є
обов»язковими для всіх судів
України, зазначено про те, що суди
першої інстанції мають
враховувати, що хоча висновок
експертизи є лише одним із доказів у
справі і йому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами
(стаття 212 ЦПК України), будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатна особа в конкретний
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Суд також досліджував інші докази на
підтвердження чи спростування
доводів позивача про те, що в момент
його укладення він не розумів значення
своїх дій і не міг керувати ними.

Так, судом опитані свідки, які
стверджували про те, що позивач в
2005році змінив свою поведінку через
вживання алкоголю та поводився
неадекватно . А матеріали кримінальної
справи, досліджені судом, свідчать теж
про неправомірні дії позивача щодо
порушення громадського порядку та
вчинення суспільно-небезпечних діянь.

Окрім того, сама відповідачка, даючи
пояснення в судових засіданнях по
розгляду кримінальної справи, як
законний представник позивача,
вказувала, що вона боялася свого
чоловіка в зв'язку з тим, що він
дебоширив вдома, зокрема вказувала : «
з висновком судо-психіатричної
експертизи я згідна, тобто з висновком
погоджуюся, оскільки у мого чоловіка
поведінка була дійсно неадекватною» (
а.с.98).

Що ж стосується пояснення свідка
ОСОБА_15, то він стверджував , що
проводив лікування позивача з приводу
вогнепального поранення в 2005році, але
про те чи хворів позивач на психічне
захворювання він не може сказати,
оскільки не є компетентним .

Таким чином, висновок експертизи
узгоджується з іншими доказами та з
урахуванням усіх обставин справи у
суду відсутні підстави для сумніву в
об'єктивності проведеної
судово-психіатричної посмертної
експертизи, на чому так наполягала
відповідачка. Окрім того, зазначений
висновок містить повні і зрозумілі
відповіді на поставлені питання щодо
психічного стану позивача на час
укладення оспорюваного правочину.
Будь-яких належних та допустимих
доказів щодо невідповідності змісту
дослідження висновку експерта,
суперечності їх дійсним обставинам
справи відповідачем не наведено,
аналогічно як і доказів на
спростування висновку експертів, як
того вимагають положення ЦПК України.

Зазначені доводи дають підстави
вважати , що вказаний правочин,
вчинений позивачем в стані, коли він не
усвідомлював значення своїх дій , не
відповідав його інтересам та
порушував його законних прав на житло,
так як в подальшому він, як інвалід 2
групи психічного захворювання, був
позбавлений права на житло.

За наведених підстав слід визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку від 02 вересня 2005року, укладений
між сторонами .

Що стосується доводів, заявлених в
позовній заяві про поновлення
позивачу процесуальних строків
звернення до суду , то суд прийшов до
наступного.

Як зазначено в ст. 257 ЦК загальна
позовна давність, тобто строк в межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого права- три
роки.

Зазначений в п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України
спеціальний строк позовної давності в
один рік, до даного спору не
застосовується , оскільки ця стаття
застосовуються до вимог про розірвання
договору дарування, а не до вимог, які
заявлені позивачем про визнання
його недійсним.

За правилами ч.1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дн, я коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Оскільки судом встановлено, що
позивач вчинив договір дарування в
стані коли не міг розуміти значення
своїх дій , то про наявність цього
правочину він дізнався в листопаді
2012року коли відповідачка, як новий
власний будинку, уклала з ним договір
оренди . А поданий ним позов в лютому
2014року, тобто в межах строку позовної
давності.

Окрім того, як вбачається з ч. 3 ст. 267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

З матеріалів даної справи не вбачаться
того, що відповідач та його
представник заявляли суду про
застосування строків позовної
давності.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд, з врахуванням того, що
позивач в силу закону, як інвалід 2
групи, звільнений від оплати судового
збору, вважає за необхідне у
відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України
стягнути з відповідача на користь
держави судовий збір за подання
позову .

На підставі вищевикладеного, ст. ст.225,
261, 263 ЦК України, з урахуванням
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11,
15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218,
293, 294 ЦПК України, суд, -

р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування
житлового будинку від 02 вересня 2005року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений нотаріусом Долинської
районної державної нотаріальної
контори ОСОБА_6 , зареєстрований в
реєстрі під №744.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в сумі 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його прого-лошення до Апеляційного
суду Івано-Франківської області через
Болехівський міський суд .

Якщо особи, які брали участь в справі
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення, то вони
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Головенко О.С

09.12.2014