АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5430/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Городецький Д.І. Доповідач -
Кочкова Н.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Максюти
Ж.І., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 про
захист прав споживача, встановлення
фактів, які мають юридичне значення,
визнання дійсним документу, визнання
незаконною вимоги, стягнення сум
невикористаних грошових коштів, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
в серпні 2006 року відбулось засідання
кредитного комітету
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
(далі АКБ «Укрсоцбанк») щодо надання
йому, ОСОБА_2, а також ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 кредиту для
придбання майнового комплексу -
туристичної бази «Стасла», яка
розташована в с. Лазурне Скадовського
району Херсонської області. Кредитним
комітетом наданий дозвіл на надання
кредиту вказаним особам, але за умови
внесення кожним із них у банк грошових
коштів в розмірі 30 % вартості
нерухомого майна, яке оцінено у 60 000
Євро (станом на 23 серпня 2006 року - 3 600 000
грн.), 30% - відповідно 1 080 000 грн., які
визначені як резервний вклад на той
випадок, якщо власники майна не будуть
мати коштів на виконання зобов'язань за
кредитним договором. 23 серпня 2006 року
між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк»
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»)
був укладений кредитний договір № 157-6,
у відповідності до якого Банк надав
йому кредит на суму 82 380 Євро для
придбання туристичної бази. 23 серпня 2006
року близько 15-00 години він прийшов до
Новомосковського відділення АКБ
«Укрсоцбанк», щоб покласти на поточний
рахунок частину коштів від 30% вартості
туристичної бази, а саме 702 107,74 грн. та 6
000 доларів США. Працівники банку
повідомили, що комп'ютери не працюють, а
старший бухгалтер відділення ОСОБА_8
запропонувала йому прийняти зазначені
грошові кошти. Старший касир ОСОБА_9 в
присутності старшого бухгалтера
відділення ОСОБА_8 прийняла кошти, на
підтвердження чого надали документ про
отримання грошових коштів, підписаний
ними та посвідчений штампом і печаткою
банку.

28 вересня 2007 року він звернувся до
банку з заявою про списання грошових
коштів з резервного рахунку для
погашення заборгованості за кредитом,
але 23 жовтня 2007 року отримав лист банку,
в якому банк заперечує наявність
грошових коштів на рахунку та не визнає
розписку касовим документом. У
відповідності до п.2.7 кредитного
договору, позичальник доручає банку
здійснювати договірне списання з
рахунків Позичальника сум, що
підлягають сплаті за кредитом. Але,
відповідач не зарахував внесені ним
грошові кошти на поточний рахунок,
ухилився від виконання п.2.7 кредитного
договору № 1/57-6 від 23 серпня 2006 року та
не зарахував зазначені грошові суми на
погашення заборгованості з поточного
мультивалютного рахунку НОМЕР_1. 15
липня 2008 року позивач отримав
повідомлення від ПАТ «Укрсоцбанк» про
порушення ним зобов'язань за кредитним
договором № 1/57-6 від 23 серпня 2006 року.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив визнати дійсним документ,
виданий на його ім'я 23 серпня 2006 року
працівниками АКБ «Укрсоцбанк» старшим
бухгалтером ОСОБА_8 та старшим касиром
ОСОБА_9 на суму 702 107,74 грн., 6 000 доларів
США та 6 000 грн.; визнати факт отримання 23
серпня 2006 року АКБ «Укрсоцбанк» від
нього - ОСОБА_2 грошових коштів на суму
702 107,74 грн., 6 000 доларів США, 6 000 грн.;
визнати юридичний факт часткового
виконання ним, ОСОБА_2 основного
зобов'язання за договором кредиту №
1/57-6 від 23 серпня 2006 року; визнати
незаконним повідомлення ПАТ
«Укрсоцбанк» від 15 липня 2008 року про
порушення ним, ОСОБА_2, основного
зобов'язання за договором кредиту №
1/57-6 від 23 серпня 2006 року; стягнути з ПАТ
«Укрсоцбанк» на його користь суму
невикористаних грошових коштів: 702 107,74
грн., 6 000 доларів США, а також пеню 225 018,81
грн.; суми інфляційних - 100 927,55 грн.; 3%
річних - 95 430,80 грн. (а.с.1-2, 32-36, 92-96, 112-113).

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовлено (а.с.159-163).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи і
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
(а.с. 168-169).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 серпня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк») і позивачем ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір № 157-6,
відповідно до якого банк надав, а
ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 82 380 євро
для придбання нерухомого майна (а.с.20-21).
Пунктом 1.1. кредитного договору
визначений порядок погашення суми
заборгованості - до 10 числа кожного
місяця по 667 євро. Пунктом 2.7.
Позичальник (ОСОБА_2) доручає Кредитору
(Банку) здійснювати договірне списання
коштів з рахунків Позичальника
(ОСОБА_2): п.2.7.1. в останній день кожного
періоду, зазначеного п.1.1 Договору, сум,
що підлягають сплаті за кредитом, а у
разі, якщо на рахунках позичальника
будуть відсутні грошові кошти, в день
надходження грошових коштів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо визнання дійсним документу
(розписки в отриманні коштів), визнання
факту отримання АКБ «Укрсоцбанк»
грошових коштів, визнання факту
часткового виконання основного
зобов'язання за кредитним договором,
суд першої інстанції виходив із того,
що зазначені обставини можуть
розглядатися як докази в разі
виникнення спору про наявність
заборгованості ОСОБА_2 за кредитним
договором і окремому встановленню як
юридичні факти не підлягають, як і
вимоги про визнання незаконним
повідомлення банку про порушення
позивачем зобов'язань за кредитним
договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення на його
користь сум не невикористаних грошових
коштів, пені, суми інфляційних та 3%
річних з простроченої суми, суд першої
інстанції посилався на ст.ст. 10,60 ЦПК
України та виходив із того, що
позивачем не надано доказів того, що
банком був відкритий рахунок, на який
вносилися грошові кошти, які зазначені
в розписці працівників банку. А
посилання позивача на ст. 1212 ЦК Україну
як на підставу для задоволення
позовних вимог щодо повернення коштів,
які набуті без достатньої правової
підстави, не заслуговує на увагу,
оскільки до зазначених правовідносин
вказана норма права не може бути
застосована. Позивачем не наданий
договір відкриття банківського
рахунку, що позбавляє можливості
встановити наявність чи відсутність
порушення зобов'язань з боку банку.

Вказані висновки зроблені без
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1, 3 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом, крім того ч.1
ст.11 ЦПК України встановлено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. А
згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 1067 ЦК України, договір
банківського рахунку укладається для
відкриття клієнтові або визначеній ним
особі рахунка у банку на умовах,
погоджених сторонами. Банк
зобов'язаний укласти договір
банківського рахунка з клієнтом, який
звернувся з пропозицією відкрити
рахунок на оголошених банком умовах, що
відповідають закону та банківським
правилам. Банк не має права відмовити у
відкритті рахунку, вчинення
відповідних операцій за яким
передбачено законом, установчими
документами банку та наданою йому
ліцензією, крім випадків, коли банк не
має можливості прийняти на банківське
обслуговування, або якщо така відмова
допускається законом або банківськими
правилами.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач як на доказ факту отримання
грошових коштів банком посилався на
розписку, видану ст. касиром ОСОБА_9 та
ст. бухгалтером ОСОБА_8 (а.с. 37). Однак, із
тексту вказаної розписки вбачається,
що грошові кошти у сумі 702 107,74 грн., 6000
доларів, 6000 гривень були прийняті ст.
касиром ОСОБА_9, внизу розписки мається
запис «за Вестерн Юніон (перевод)».
Жодного посилання на номер рахунку або
номер договору по відкриттю рахунку на
який, зі слів позивача, повинна була
бути зарахована вказана сума, розписка
не містить.

Наданий позивачем апеляційному суду
договір банківського вкладу від 23
серпня 2006 року № 6270, із якого
вбачається, що банк зобов'язується
відкрити клієнту поточний рахунок
НОМЕР_1, на якому здійснюються операції
в іноземній валюті (євро) (а.с.213), - не
спростовує правильність висновків
суду 1 інстанції, оскільки із
матеріалів справи вбачається, що на
вказаний рахунок 23 серпня 2006 року
ОСОБА_2 було внесено готівкою 82380Євро, і
ця ж сума отримана позивачем готівкою 28
серпня 2006 року, і ці кошти є кредитними
коштами, отриманими позивачем згідно
із договором кредиту № 1/57-6 від 23.08.2006
(а.с.148, 217-219).

Посилання позивача на Закон України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» також не
спростовують правильності висновків
суду щодо відсутності договору про
відкриття банківського рахунку, а
відтак посилання позивача на вказаний
закон як на підставу задоволення
вимоги про повернення грошових коштів
та пені за їх несвоєчасне повернення є
безпідставним.

Доводи апелянта про те, що суд не взяв
до уваги його пояснення, - протирічать
ч.2 ст. 57 ЦПК України, оскільки позивач
не був допитаний судом у якості свідка,
тому його пояснення не являються
доказами по справі.

Посилання на описки, допущені у рішенні
суду, не являються підставою для його
скасування, оскільки можуть бути
виправлені судом згідно із ст. 219 ЦПК
України.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, в основному,
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
тому ці доводи не мають правового
значення для вирішення спору і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені, їм дана належна правова
оцінка, доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду, тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуюча:
Кочкова Н.О.

Судді
Максюта Ж.І.

Каратаєва Л.О.