У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П., Карпенко
С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання договору іпотеки припиненим,
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання права наступного
іпотекодержателя, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, поданою в інтересах
ОСОБА_6, на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 16
квітня 2014 року та рішення апеляційного
суду Харківської області від 28
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 26 листопада 2008 року між нею та
ОСОБА_5 укладено договір позики на суму
20 400 доларів США, з поверненням
зазначеного боргу частинами, але не
пізніше 26 листопада 2009 року. На
забезпечення виконання умов
зазначеного договору 26 листопада 2008
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено
договір поруки. З метою додаткового
забезпечення виконання своїх
зобов'язань за договором позики у той
же день між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки, предметом якого є
належна ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1.
ОСОБА_6, як поручитель, здійснила повне
погашення боргу перед позичальником.
Рішенням суду, що набрало законної
сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_6 суму боргу, проценти, три
відсотки річних та штраф. Посилаючись
на те, що зобов'язання за договором
позики виконані, просила визнати
припиненим договір іпотеки квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, 26 листопада 2008 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір
позики на суму 20 400 доларів США.
Посилаючись на те, що борг за договором
позики був погашений нею як
поручителем, просила суд визнати за нею
право наступного після ОСОБА_5
іпотекодержателя на предмет іпотеки з
проведенням державної реєстрації її
права іпотекодержателя у
встановленому законом порядку.

Ухвалою Комінтернівського суду м.
Харкова від 19 березня 2014 року зазначені
позови було об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено,
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим договір іпотеки
квартири АДРЕСА_1, запис про обтяження
зазначеної квартири виключено з
Державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 28 травня 2014
року рішення районного суду скасовано
в частині задоволення позову ОСОБА_4
про виключення з державного реєстру
заборон відчуження нерухомого майна
запису про обтяження (заборона на
нерухоме майно) квартири АДРЕСА_1 та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 в цій
частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги, а у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовити в повному обсязі, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
іпотеку» відступлення прав за
іпотечним договором здійснюється без
необхідності отримання згоди
іпотекодавця, якщо інше не встановлено
іпотечним договором, і за умови, що
одночасно здійснюється відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.
Якщо не буде доведено інше,
відступлення прав за іпотечним
договором свідчить про відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за
іпотечним договором підлягає
нотаріальному посвідченню. Відомості
про таке відступлення підлягають
державній реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач скористалась своїм
правом та звернулась до суду з позовом
до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за
договором позики. Доказів про
перешкоди в укладенні договору
відступлення прав за іпотечним
договором у встановленій законом формі
ОСОБА_6 суду не надала.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про
припинення іпотеки, суди виходили з
того, що припинилось забезпечене
іпотекою основне зобов'язання, яке було
виконано належним чином. Скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині виключення запису про
обтяження з Державного реєстру заборон
відчуження нерухомого майна та
відмовляючи в задоволенні позову в цій
частині, апеляційний суд правильно
виходив із того, що такі дії вчиняються
виключно державним реєстратором і не
входять до компетенції суду.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судом попередньої
інстанції правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судове рішення
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року
в нескасованій при апеляційному
перегляді частині та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 28 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко