Справа №345/2394/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2014 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд
Івано-Франківської області в складі

головуючого судді
Юрчака Л.Б.

при секретарі
Танчук М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ПрАТ «Лукор» про
поновлення на роботі та виплату
середньомісячної заробітної плати за
час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулувся до суду з
вищевказаним позовом посилаючись на
те, що з 28.11.1974 він був прийнятий на
роботу слюсарем по ремонту
технологічного обладнання четвертого
розряду у дробильний цех Калуського
хіміко-металургійого комбінату. З того
часу працював на різних посадах
фактично на одному виробництві. 31.01.2001
року його було переведено на роботу до
ЗАТ «Лукор». З 28.04.2009 року переведений
слюсарем з експлуатації та ремонту
газового устаткування п»ятого розряду
у відділення газопостачання цеху
енергозабезпечення. 21.05.2014 року
звільнений з роботи у зв»язку з
ліквідацією підприємства ПрАТ «Лукор».
Звільнення з роботи вважає незаконним,
тому що ліквідації на підприємстві не
відбулося, а відбулася реорганізація і
йому не запропонували подати заяву про
перевід в ТОВ «Карпатнафтохім». Ряд
працівників, які працювали з ним на
посаді слюсаря по експлуатації та
ремонту газового устаткування п'ятого
розряду та мали менший стаж роботи на
даному робочому місці перейшли до ТОВ
«Карпатнафтохім», яке перебуває в
системі ВАТ «Лукойл», як і їхнє
підприємство.

Крім того, при звільненні його з роботи
і залишенні інших працівників за його
посадою не було враховано, що він мав
вищу кваліфікацію . Також, на час
звільнення з роботи розивач мав 35 днів
невикористаної відпустки, а тому
написав заяву про надання йому
відпустки відповідно до ст. 3 Закону
України « Про відпустки» та ст.. 80 КЗпП
України. Відпустка позивачу так і не
була надана, хоч відповідно до ст. 3
Закону України «Про відпустки» це є
обов'язком адміністрації, а тому датою
його звільнення мало би бути 24.06.2014 р.
Більше того, він не отримав відповіді
на цю заяву. Ним було подано повторну
заяву 04.06.2014 р., на яку також не отримав
відповіді. Зважаючи на те, що в цілому
вважає звільнення незаконним,
звернувся з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач і його
представник позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала, пояснивши,
що позивача було звільнено з роботи з
дотриманням норм трудового
законодавства, а тому його вимоги є
безпідставними.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
його представника, а також
представника відповідача, допитавши
свідків, перевіривши матеріали справи,
прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

17.01.2014 р. на позачергових
загальних зборах акціонерів ПрАТ
«ЛУКОР» акціонерами прийнято рішення
припинити діяльність ПрАТ «ЛУКОР»
шляхом добровільної ліквідації, що
стверджується протоколом № 15
позачергових загальних зборів
акціонерів ПрАТ «ЛУКОР» від 17.01.2014р.( а.с
26-29), в результаті чого були внесені
відповідні зміни до ЄДРЮОФОП про
перебування ПрАТ «ЛУКОР» в стані
припинення, за рішенням засновників(
а.с 30).

Наказом №4 від 20.01.2014р. «Про
ліквідацію ПрАТ «ЛУКОР»

припинено діяльність ПрАТ «ЛУКОР» з
31.03.2014р. ( а.с.31-34). Наказом №39 від 01.04.2014р.
«Про зміни в штатному розкладі
Товариства» виведено з 1 квітня 2014 року
із штатного розкладу в повному складі
наступні структурні підрозділи: цех
водопостачання та каналізації, цех
нейтралізації та очищення промислових
стічних вод, цех енергопостачання (цех
місця роботи позивача).

Згідно з ст. 49-2 Кодексів законів про
працю України про наступне звільнення
з роботи позивач був належним чином
повідомлений особисто не пізніше ніж
за два місяці до звільнення - 11.02.2014 р. В
попередженні про звільнення позивач
підписуватися відмовився, про що було
складено Акт від 11.02.2014р., на якому він
підписався ( а.с.35-37).

Розпорядженням №147-к від 20 травня 2014 р.
позивача було звільнено з роботи з 21
травня 2014 року згідно п.1 ст.40 КЗпП
України, в зв'язку з ліквідацією
підприємства та виплачено компенсацію
за 35 днів невикористаної відпустки, як
це передбачено ст.. 83 КЗпП України ( а.с.
13 ).

Згідно ст. 43-1 КЗпП України при
ліквідації підприємства розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
проводиться без попередньої згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації. Не
застосовуються при ліквідації
підприємства також норми ст. 42 КЗпП
України щодо переважного права на
залишення на роботі при вивільненні
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці.
Проведення конкурсу серед
претендентів на скорочення з даного
робочого місця адміністрацією і
профкомом підприємства не передбачено
жодним нормативним актом.

Позивач двічі звертався до керівництва
з заявами про перенесення відпустки
31.03.2014р. та 12.05.2014р. ( а.с. 38-39). Відповідно
йому були оформлені відпустки з 03.04.2014р.
по 19.04.2014р. та з 12.05.2014р. по 19.05.2014р.

Вже після звільнення позивача, 10.06.20114р.
на адресу відповідача надійшла заява
від 04.06.2014р. з проханням внести зміни в
розпорядження про звільнення з роботи,
надати відпустку 35 днів та звільнити в
останній день відпустки, внісши
відповідні зміни в трудову книжку (
а.с.41 ). Розглянувши заяву позивача, з
метою врегулювання спору ,
відповідачем надіслало йому листа №262
від 16.06.2014р. ( а.с. 42 ), де запропоновано
надати копію заяви про надання
невикористаної відпустки з наступним
звільненням з роботи та докази її
надання адміністрації ПрАТ «ЛУКОР».

Посилання позивача на те, що він на час
звільнення мав 35 днів невикористаної
відпустки, а тому звертався із заявою
про надання йому відпустки відповідно
до ст.. 3 Закону України «Про відпустку»
та ст..80 КЗпП України є безпідставними і
жодним доказом не підтвердженими у
судовому засіданні. Зокрема, така заява
на ім'я керівництва або на адресу
Товариства не надходила, що
підтверджується витягом з журналу
вихідної документації ПрАТ «ЛУКОР» (
а.с. 44-53).

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні
пояснила, що працює інспектором
відділу кадрів ПрАТ «Лукор». Позивача
було звільнено з роботи, як і інших
працівників, у зв»язку з ліквідацією
підприємства. Двічі він звертався про
перенесення відпустки і йому такі
відпустки надавалися. Із заявою про
надання 35 днів невикористаної
відпустки позивач не звертався.

Аналогічні пояснення у судовому
засіданні дала свідок ОСОБА_3, яка
працює секретарем-референтом
генерального директора ПрАТ «Лукор».

Згідно ст..60 ЦПК України кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Позивачем у
судовому засіданні не надано жодних
доказів, які обґрунтовують його вимоги.
А відтак, його позовні вимоги не
підлягають до задоволення у зв»язку з
їх безпідставністю.

На підставі наведеного та керуючись 40,
42, 43-1, 49-2, 83 КЗпП України, 213-215 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ
«Лукор» про поновлення на роботі на
посаді слюсаря з експлуатації та
ремонту газового устаткування п»ятого
розряду цеху електропостачання та
виплату середньомісячної заробітної
плати за час вимушеного прогулу -
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Івано-Франківської області через
Калуський міськрайонний суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції.

СУДДЯ