Номер провадження 2/754/2464/14
Справа №754/2246/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2014
м. Київ

Деснянський районний суд міста
Києва у складі: головуючого судді
Петріщевої І.В., при секретарі судового
засідання Сивенко В.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Відділ
державної реєстрації актів цивільного
стану Деснянського районного
управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3,
про визнання шлюбу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеною
заявою, в якій просить визнати шлюб,
зареєстрований 14 жовтня 1993 року у Бюро
записів громадянського стану м.
Потсдам (група радянських військ в
Германії), недійсним.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що
після укладення шлюбу виявилося що
відповідач не мав наміру на створення
повноцінної сім'ї, уклав його тому, що
того вимагали відповідні умови,
зазначивши, що відповідач знав той
факт, що позивачка на той час
перебувала в іншому шлюбі. Протягом
тривалого часу подружнє життя не
склалось, оскільки наміру на його
створення не було, вважає, що сім'я, як
така, не створилась, пояснивши, що крім
проживання під одним дахом, у сторін
нічого спільного не було, господарство
вона вела сама, відповідач жив за її
рахунок та тимчасові заробітки, у 2013
році цей шлюб було розірвано. Позивач
доповнила позовну заяву, пояснивши, що
при укладанні шлюбу були допущені такі
порушення умов його укладання, що він
вважається недійсним уже в силу цих
порушень і без рішення суду,
зазначивши, що згодом сторони, звиклись
із ситуацією та продовжували
проживати, при чому кожен своїм життям,
та виникли обставини які, створили для
неї ряд проблем, що стало предметом
розгляду в суді, зокрема це стосується
придбаного нею за ці роки майна та інше,
на що зараз, після розірвання шлюбу
претендує відповідач, користуючись
наявністю, хоч і фіктивного, але ж
шлюбу. Вважає, що у зв'язку з тим, що
даний шлюб порушує її законні права та
інтереси, він має бути визнаний
недійсним, відповідно до ст. 44
Сімейного кодексу України, з моменту
його реєстрації, посилаючись на ст.ст.
25, 42, 44 Сімейного кодексу України.

У судовому засіданні позивач,
представник позивача підтримали
позовні вимоги, надавши письмові
пояснення, зазначивши, що у 1994 році
позивач розірвала шлюб з громадянином
ОСОБА_3, та сторони змирившись із
ситуацією продовжували проживати, але
кожен своїм життям, розірвавши свій
шлюб у 2013 році, посилаючись на ст.ст. 15-17,
45 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
який діяв на час укладення шлюбу.
Просив суд визнати шлюб недійсним,
зазначивши, що сторони наміру на
створення повноцінної сім'ї не мали,
уклали його тому, що того вимагали
відповідні умови, вважає, що, оскільки
відповідач знав, що на той час
позивачка перебувала в іншому шлюбі з
ОСОБА_3, укладеному в 1987 році, для
визнання шлюбу недійсним достатньо
самого факту перебування одної із
сторін у зареєстрованому шлюбі.
Зазначив, що недійсність другого шлюбу,
є безумовним та беззастережним і не
може залежати від бажання сторін
зберегти чи анулювати той чи інший
шлюб, та не має значення, чи свідомо
обидва із подружжя (чи один із нього)
порушили вимоги законодавства, чи
добросовісно помилялися. У зв'язку з
тим, що цей шлюб, який було розірвано у
2013 році, порушує законні права та
інтереси позивачки, укладений з
порушенням вимог чинного
законодавства, вважає, що він має бути
визнаний недійсним відповідно до ст. 48
Кодексу про шлюб та сім'ю України, з
моменту його реєстрації.

У судовому засіданні відповідач та
його представник позовні вимоги не
визнали, надавши письмові заперечення,
зазначив що, твердження позивачки що
після укладення шлюбу виявилося, що
відповідач наміру на створення
повноцінної сім'ї не мав, а уклав його
тому, що того вимагали відповідні
умови, не відповідає дійсності,
працюючи в групі радянських військ в
Німеччині, відповідач познайомився з
позивачкою, з нею у нього склалися
добрі відносини, тому вона вирішила
розірвати шлюб зі своїм чоловіком та
укласти шлюб з ним, у 1993 року
повідомивши, що її чоловік ОСОБА_3 був у
відпустці в м. Севастополі та оформив
розірвання їх шлюбу у відділ РАГС,
оскільки спільних дітей у них не було,
після цього відповідач переїхав до
позивачки в гуртожиток, та вони стали
проживати разом, подавши заяву про
реєстрацію шлюбу да РАГС у м. Потсдам і
14 жовтня 1993 року зареєстрували шлюб.
Після закінчення контракту сторони
повернулися до м. Севастополя, де жили
разом з батьками позивачки, а через
деякий час придбали власну квартиру. В
2003 році відповідач знайшов роботу в м.
Києві, сторони вирішили переїхати жити
та працювати в м. Київ, та в 2006 році, у
зв'язку з тим, що робота приносила
значний прибуток, вирішили продати
квартиру в м. Севастополі та купити
квартиру в м. Києві. В 2012 році
відповідач дізнався про те, що
позивачка мала позашлюбні відносини з
іншим чоловіком, у зв'язку з чим сторони
вирішили шлюб розірвати. Про те, що
свідоцтво про розірвання шлюбу між
позивачкою та її колишнім чоловіком -
ОСОБА_3 датовано березнем 1994 року, тобто
пізніше ніж сторони уклали шлюб, він
дізнався тільки з позовної заяви
позивачки, додатково зазначивши, що
правовідносини виникли до набрання
чинності Сімейного Кодексу України,
тому слід керуватися положеннями
Кодексу про шлюб та сім'ю Української PCP
в редакції від 20.06.1969 року, у ст. 46 якого
передбачено, що шлюб не може бути
визнаний недійсним, якщо на час
розгляду судом справи відпали ті
обставини, які в силу закону були
перешкодою для його укладення, тобто в
укладенні нового шлюбу, шлюб
вважається дійсним з моменту, коли
відпали обставини, які чинили перепони
вважати його дійсним, тому, оскільки
реєстрація розірвання шлюбу в органах
РАГСу між позивачкою та ОСОБА_3
відбулася 09 березня 1994 року, з цієї дати
її шлюб з відповідачем, вважається
дійсним.

Третя особа Відділ державної
реєстрації актів цивільного стану
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві, у судове засідання
не з'явилась, звернувшись до суду з
заявою, в якій просить слухати справу
за відсутності представника.

Третя особа ОСОБА_3, залучений до участі
у справі, у судове засідання не
з'явився, звернувшись до суду з заявою,
в якій просить слухати справу за його
відсутності, звернувшись до суду з
листом, завіреним нотаріусом від 17.07.2014
року, пояснивши, що дійсно перебував у
шлюбі з ОСОБА_1, який був зареєстрований
18 квітня 1987 року відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Керченського
міського управління юстиції в
Автономній Республіці Крим, який був
розірваний за їх згодою 09 березня 1994
року відділом реєстрації актів
цивільного стану Гагарінського району
м. Севастополя, дітей у шлюбі не мають,
майнові претензії до позивачки
відсутні (а.с. 71).

Дослідивши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, письмові докази, суд
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Суд встановив, що 18 квітня 1987 року
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Керченського
міського управління юстиції в
Автономній Республіці Крим, був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 і
ОСОБА_1, прізвище якої після державної
реєстрації шлюбу: "ОСОБА_1", актовий
запис № 226, що підтверджується витягом
із Державного реєстру актів цивільного
стану громадян про шлюб та
підтвердження шлюбного прізвища (а.с.
50).

09 березня 1994 року Відділом реєстрації
актів цивільного стану Гагарінського
району м. Севастополя, шлюб між ОСОБА_3 і
ОСОБА_1 був розірваний, прізвища після
розірвання шлюбу: "ОСОБА_3", актовий
запис №173, що підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 6).

14 жовтня 1993 року Бюро записів актів
цивільного стану м. Потсдам
зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, актовий запис №187, прізвища
після укладення шлюбу: "ОСОБА_2", що
підтверджується копією свідоцтва про
укладення шлюбу (а.с. 5).

09 січня 2013 року Відділом реєстрації
актів цивільного стану Деснянського
районного управління юстиції у м.
Києві, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був
розірваний, актовий запис № 8, прізвища
після розірвання шлюбу: "ОСОБА_2", що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с. 4).

З копії трудової книжки ОСОБА_2
вбачаються відомості про прийом,
переведення та звільнення його з
роботи (а.с. 30-36).

З копії довідки ГУ Міндоходів у м. Києві
від 24.03.2014 року №1008/3/26-52-18-05-47 вбачаються
відомості про суми доходів ОСОБА_2 не
пов'язаних з веденням господарської
діяльності за 2008р. ( а.с. 37).

Заслухавши пояснення сторін, які
беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
суд приходить до висновку, що позовна
заява не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Визнання шлюбу недійсним
провадиться в судовому порядку.

Прирозгляді судом справ про
визнання шлюбу недійсним, за наявності
одних підстав суд зобов'язаний, а за
наявності інших, суд може визнати шлюб
недійсним.

Таким чином, вирішуючи справу,
судам слід брати до уваги те, наскільки
цим шлюбом порушено права та інтереси
особи, тривалість спільного проживання
подружжя, характер їх взаємин, а також
інші обставини, що мають істотне
значення.

Правовідносини, що виникли між
сторонами, регулюються вимогами
Кодексу про шлюб та сім'ю Української PCP
в редакції від 20.06.1969 року, чинному на
той час.

Згідно частини 1 ст. 45 КпШС УPCP,
діючого на час укладення шлюбу, шлюб
може бути визнаний недійсним в разі
порушення умов, встановлених статтями
15 - 17 цього Кодексу, а також в разі
реєстрації шлюбу без наміру створити
сім'ю (фіктивний шлюб).

Згідно статті 46 КпШС УPCP шлюб не
може бути визнаний недійсним, якщо на
час розгляду судом справи відпали ті
обставини, які в силу закону були
перешкодою до його укладення. Шлюб
вважається дійсним з моменту, коли
відпали ці обставини.

Кодекс про шлюб та сім'ю Української PCP
в редакції від 20.06.1969 року містить
вичерпний перелік обставин, які можуть
бути підставами для визнання шлюбу
недійсним у судовому порядку.

Перелік таких підстав наводиться в
ст.ст. 15-17, 45 КпШС УPCP і не підлягає
розширеному тлумаченню.

Відповідно ст. 15 КпШС УPCP для укладення
шлюбу необхідна взаємна згода осіб,
які одружуються, і досягнення ними
шлюбного віку.

Відповідно ст. 16 КпШС УPCP шлюбний вік
встановлюється у 18 років для чоловіків
і в 17 років для жінок. Державна
адміністрація районів, районів міст
Києва і Севастополя, виконавчі
комітети міських і районних у містах
Рад можуть у виняткових випадках
знижувати шлюбний вік. (Стаття 16 із
змінами, внесеними згідно з Указами ПВР
N 783-10від 01.09.80, N 1813-12 від 14.11.91, Законом
N 2488-12 від 23.06.92).

Відповідно ст. 17 КпШС УPCP не
допускається укладення шлюбу: між
особами, з яких хоча б одна перебуває
вже в іншому шлюбі; між родичами по
прямій висхідній і низхідній лінії,
між повнорідними і неповнорідними
братами й сестрами, а також між
усиновителями і усиновленими; між
особами, з яких хоча б одна визнана
судом недієздатною внаслідок душевної
хвороби або недоумства.

В обґрунтування своїх доводів щодо
недійсності шлюбу, позивач посилався
на те, що шлюб між сторонами був
зареєстрований без наміру відповідача
створити повноцінну сім'ю, а тому, що
того вимагали відповідні умови, однак
ці умови не наводить, доказів суду про
те, відповідач зареєстрував шлюб з
позивачкою без наміру створити сім'ю,
позивач не надав.

Не було надано і доказів про те, що
відповідач знав той факт, що позивачка
на той час перебувала в іншому шлюбі.

Доводи позивача щодо недійсності
шлюбу спростовуються доказами, що
зібрані по справі.

За час знаходження у шлюбові сторони
не звертались до суду з позовом про
розірвання шлюбу, або про визнання його
недійсним, якщо вважали би, що з боку
відповідача не було волевиявлення на
створення повноцінної сім'ї та мав
місце фіктивний шлюб.

Суд бере до уваги, що шлюб між сторонами
був зареєстрований в жовтні 1993 року, з
позовом про визнання шлюбу недійсним
позивач звернувся в лютому 2014р., майже
через 20 років, після часу реєстрації
шлюбу та через рік після розірвання
даного шлюбу, який 09 січня 2013 року був
розірваний Відділом реєстрації актів
цивільного стану Деснянського
районного управління юстиції у м.
Києві.

Суд вважає, що з 09 березня 1994 року, коли
Відділом реєстрації актів цивільного
цивільного стану Гагарінського району
м. Севастополя, шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1
був розірваний, обставини, які в силу
закону були перешкодою до його
укладення, відпали, що має істотне
значення при вирішенні даної справи.

Суд звертає увагу, що одночасно з даним
спором, у Деснянському районному суді
м. Києва розглядається справа за
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на частину
майна, придбаного під час шлюбу та
розподіл майна подружжя.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку про те, що твердження
позивача, що шлюб є недійсним, не
відповідає фактичним обставинам
справи та вимогам закону, позивач
переконливих доказів про це суду не
надав.

Таким чином, вирішуючи дану справу суд
також бере до уваги те, наскільки цим
шлюбом порушено права та інтереси осіб,
які беруть участь у справі, тривалість
спільного проживання подружжя,
характер їх взаємин, а також те, що
обставини, які в силу закону були
перешкодою до його укладення, відпали
на час розгляду судом даної справи, що
має істотне значення.

Давши оцінку вказаним вище обставинам,
суд дійшов висновку, що відсутні
правові підстави для визнання
недійсним шлюбу, який був
зареєстрований 14 жовтня 1993 року у Бюро
записів громадянського стану м.
Потсдам (група радянських військ в
Германії) між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши зібрані у справі
докази, суд приходить до
обгрунтованого висновку, що позовні
вимоги не ґрунтуються на вимогах
закону, обставини справи не
підтверджені певними засобами
доказування, а тому позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 15-17, 45, 46 КпШС
УРСР України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1
про визнання шлюбу недійсним
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Суддя
Петріщева І.В.