У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на земельну ділянку та виділ частки з
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 11 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 16 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначала, що
згідно з рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 1 квітня

2013 року між нею та відповідачем
проведено в натурі поділ будинку
АДРЕСА_1 й виділено відповідачу 65/100
частин вказаного будинку, а їй - 35/100
частин.

Посилаючись на те, що після поділу
будинку ОСОБА_4 чинить перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, на
якій розташовано жилий будинок,
намагаючись користуватися всією
земельною ділянкою, чим порушує її
права, ОСОБА_3 просила позов
задовольнити та встановити порядок
користування спірною земельною
ділянкою.

ОСОБА_4 у червні 2013 року звернувся до
суду з позовом до

ОСОБА_3 про визнання права власності на
земельну ділянку та виділ частки з
майна.

Позовні вимоги мотивував тим, що йому
на праві власності належить 65/100 частин
будинку АДРЕСА_1 й, відповідно, така ж
частка земельної ділянки, на якій
розташовано вказаний будинок, проте

ОСОБА_3 не визнає його право на земельну
ділянку й перешкоджає у користуванні
нею.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 12 серпня 2013
року вказані позови об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 11 червня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 16 липня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_4 безстроковий
земельний сервітут на частину
земельної ділянки, яка розташована по
АДРЕСА_1, що визначена у варіанті № 2
поділу земельної ділянки між
співвласниками висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 31
січня 2014 року та позначена зеленим
кольором, площею 348,2 кв. м, зеленим
заштрихованим кольором, площею 6,5 кв. м
та жовтим кольором навколо колодязя,
яка обмежена лініями поділу: від т. В до
т. В-1 - 3,56 м, від т. В-1 до т. О-1 - по контуру
приміщень житлового будинку, від т. О-1
до т. О - 2, 65 м, від т. О до т. 1 - 0,40 м, від

т. 1 до т. 2 - 3 м, від т. 2 до т. 3 - 3 м, від т. 3
до т. 4 - 3 м, від т. 4 до т. В - визначається
в натурі при з'єднанні точок.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
земельну ділянку площею 123,42 кв. м, що
розташована по АДРЕСА_1, зображену
зеленим кольором згідно з
планом-схемою № 3 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
2064/12-23, № 411/13-23, № 412/13-23 від 25 лютого 2013
року.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині
виділення в натурі належних йому 65/100
частин спірної земельної ділянки
залишено без розгляду.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 11 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 16 липня 2014 року
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову

ОСОБА_3 ізадовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги сторін, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із необхідності визнати за
ОСОБА_4 право власності лише на частину
земельної ділянки, на якій розташовані
належні йому на праві власності
будівлі і споруди, а на частину
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування будівель встановити
безстроковий земельний сервітут.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно з рішенням
Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області від 1 квітня 2013 року
між сторонами у справі проведено поділ
в натурі будинку АДРЕСА_1 та виділено
ОСОБА_4 65/100 частин будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель і споруд, а ОСОБА_3 - 35/100 частин
будинку, та стягнуто з відповідача на
користь позивача 6 829 грн. компенсації
за перевищення ідеальної частки.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено,
що правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЗК України
землекористувачі зобов'язані, зокрема,
дотримуватися правил добросусідства
та обмежень, пов'язаних із
встановленням земельних сервітутів та
охоронних зон.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України передбачено,
що якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст. 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року і - згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Пунктом 19 вказаної постанови
передбачено, що у справах за позовом
учасників спільної власності на землю
про встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком і здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги

санітарних правил і правил
протипожежної безпеки. В разі
неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним із
учасників спільної власності про
встановлення порядку користування
спільною земельною ділянкою суд може
залишити в спільному користуванні лише
ділянки, роздільне користування якими
встановити неможливо.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що до ОСОБА_4 із
набуттям права власності на 65/100 частин
будинку перейшла і частина земельної
ділянки, необхідна для обслуговування
вказаної частини будинку.

З огляду на викладене, колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не дав належної оцінки
обставинам справи та доводам
відповідача, крім того, судом не
враховано, що з переходом права
власності на будівлю, переходить і
право користування земельною ділянкою,
й безпідставно зменшив розмір
земельної ділянки, яка має належати
ОСОБА_4 відповідно до його частки у
праві власності на будинок.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Однак, суд першої інстанції,
встановлюючи земельний сервітут, не
врахував, що сторонами такі вимоги
заявлені не були й безпідставно
застосував до спірних правовідносин
норми ст. ст. 401 - 404 ЦК України,

ст. ст. 98 - 102 ЗК України, чим вийшов за
межі позовних вимог.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК
України на зазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не перевірив законність ухваленого
рішення в межах заявлених вимог та не
усунув у межах своїх повноважень
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин, колегія суддів
вважає, що ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 11 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 16 липня 2014
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на земельну ділянку та виділ частки з
майна передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.І.
Мартинюк

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник