22-ц/775/1399/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції:
Доповідач: Мальцева Є.Є.
17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів Баркова В.М., Ткаченко Т.Б.,
при секретарі Бєльченко Б.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації по заробітній
платі з компенсацією у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 07
У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, посилаючись па те,
що перебував в трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати (далі -
індексація), внаслідок чого порушені
його права на оплату праці, які мають
бути відновлені шляхом стягнення з
відповідача суми індексації та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати (далі - компенсація),
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди. Просив
стягнути з ПАТ «ММК ім.Ілліча» суму
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по грудень 2010 року, що
складає 4270,52 грн., середній заробіток за
час затримки виплати суми індексації
за період з 01.01.2011 року по 27.02.2014 року в
розмірі 165917,71 грн., за час розгляду
справи у суді по день постановлення
рішення та 1000 грн. у якості
відшкодування моральної шкоди. Також
просив стягнути на його користь
витрати на правову допомогу в сумі 609
грн..

У ході судового розгляду справи
позивач уточнив позовні вимоги та
просив стягнути на його користь суму
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по липень 2006 року, що
складає 1070,60 грн., а також середній
заробіток за час затримки виплати суми
індексації з моменту звільнення по
день постановления рішення суду. Іншу
позовні вимоги підтримав, просив
задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
було задоволено частково: стягнуто з
ПАТ "ММК ім.Ілліча" на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією заборгованості за період
з березня 2003 року по липень 2006 року
включно в сумі 1070,60 грн. з утриманням
ПАТ «ММК ім.Ілліча» з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
суму середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 2400 грн., 200 грн. на відшкодування
моральної шкоди, а також витрати на
правову допомогу в розмірі 13,40 грн.. В
решті відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить змінити рішення суду
від 07 липня 2014 року у частині стягнення
з відповідача відшкодувань за час
затримки розрахунку при звільненні, а
також в частині стягнення витрат на
правову допомогу в розмирі згідно з
наданою квитанцією. В решті рішення не
оскаржує.

Позивач ОСОБА_1 належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, про що свідчить повідомлення
про вручення поштового відправлення,
телефонограма на ім'я його
представника, зареєстрована в журналі
телефонограм за №470, до суду не явився,
про причини неявки не повідомив, заяву
про слухання справи за його
відсутність не надавав.

Заслухавши доповідь судді,
заперечення представника відповідача
ПАТ "ММК ім. Ілліча" Романенка А.В., який
просив апеляційну скаргу відхилити,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що позивач з 01.11.1982
року по 30.12.2010 року перебував у трудових
відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с. 7-8). За цей період
йому нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст.1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

З наданого представником ПАТ «ММК ім.
Ілліча» розрахунку індексації
заробітної плати ОСОБА_1 з компенсацією
за затримку його виплати, вбачається,
що за період з березня 2003 року по липень
2006 року сума нарахованої, але
невиплаченої індексації становить 527,04
грн., а сума компенсації - 543,56 грн.
Починаючи з серпня 2006 року позивачу
нараховувалась індексація
випереджаючим шляхом через підвищення
заробітної плати, внаслідок чого за
вказаний період відсутня
заборгованість з індексації та
компенсації.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 1070 гривень 60
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства, та не спростовано і не
оспорюється позивачем, тому саме ця
сума підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача.

Ці обставини підтверджуються
довідкою підприємства про розрахунок
суми індексації та компенсації, що
підлягає сплаті позивачу, наданою
ПАТ «ММК ім. Ілліча» на вимогу суду під
час розгляду справи, і не оспорюються
сторонами.

В апеляційній скарзі позивач
посилався на те, що судом невірно
визначена сума середнього заробітку,
яка підлягає стягненню з підприємства
на його користь, у зв'язку з затримкою
розрахунку.

Вказані доводи апеляційної скарги
олегія суддів вважає безпідставними,
враховуючи наступне.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення 30.12.2010 року ОСОБА_1
працював, що підтверджується наданим
відповідачем табелем робочого часу, і
тому підприємство повинно було
провести з ним повний розрахунок.
Проте, індексація заробітної плати
та компенсація за несвоєчасно
виплачену заробітну плату в сумі 1070,60
грн. в день звільнення позивачу
виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

Зі справи вбачається, що позивач був
звільнений з підприємства 30.12.2010 року,
але тільки 05 березня 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
суми середнього заробітку за час
затримки розрахунку, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
підлягала б виплаті заробітна плата за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 01 січня 2011 року по 07.07.2014 року
в сумі 178559,76 грн., з урахуванням 951
робочих днів.

Як правильно було встановлено судом,
позивач був звільнений 30 грудня 2010
року, цей день був для нього останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачем провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині. З
01 січня 2011 року по день ухвалення
оскаржуваного судового рішення 07.07.2014
року припадає 951 робочій день.

Згідно зі справою розмір
середньоденного заробітку позивача
складає 187,76 грн. (а.с.45).

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачу не були
виплачені усі належні йому при
звільненні суми, тому він має право на
стягнення на його користь середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день постановлення судом
рішення, визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення позивача відповідач не
провів з ним остаточний розрахунок та
не виплатив усі зазначені вище належні
позивачу на час звільнення суми.

Виходячи з розміру середньоденного
заробітку позивача за два останні
місяця перед звільненням в сумі 187,76
грн., розмір середнього заробітку з дня
звільнення на день постановлення
рішення складав би 178559,76 грн..

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивач
просив стягнути з підприємства
заборгованість по індексації і
компенсації заробітної плати в сумі
4270,52 грн з 01.03.2003 року по грудень 2010 року,
і зменшив позовні вимоги лише під час
розгляду справи, уточнивши їх у
відповідності до розрахунку
відповідача. Таким чином, при звернення
до суду з даним позовом, між сторонами
існував спір.

Виходячи з розміру частки задоволених
вимог про стягнення заборгованості зі
індексації і компенсації заробітної
плати, суми середнього заробітку 178559,76
грн за час затримки розрахунку, розмір
якої також залежить від того, що
позивач тривалий час не намагався
захистити свої права, та інших
обставин, визначених законом і
вичерпно наведених в оскаржуваному
рішенні, сума 2400 грн є адекватним
відшкодуванням частки середнього
заробітку за затримку виплати при
звільненні. Позов задоволено
частково, і суд при цьому дотримався
вимог статті 117 КЗпП України,
роз'яснень п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», та вимог розумності і
справедливості. Тому неможливо
погодись з доводами апеляційної
скарги позивача щодо незаконності
рішення в частині стягнення суми
середнього заробітку за час затримки, і
рішення суду, як законне і
обґрунтоване, в цій частині
скасуванню також не підлягає.

Не заслуговують уваги і доводи
апеляційної скарги позивача щодо
незаконності рішення суду в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу, оскільки суд першої
інстанції правильно застосував норми
ст..88 ЦПК України, і у відповідності до
положень процесуального закону
стягнув судові витрати пропорційно
частки задоволених вимог позивача.

Відтак, доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено таке порушення норм
процесуального або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 07
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді