РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2014 року
м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у
складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі - Говорадло А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із указаним
позовом в обґрунтування вимог за яким
послався на те, що 04.06.2014 року йому стало
відомо про те, що ОСОБА_3 позивається до
Житомирського районного суду
Житомирської області про стягнення з
нього боргу за договором позики на
підставі розписки від 23.01.2014 року, за
якою нібито він позичив у відповідача
грошові кошти в сумі 13 000,00 грн. до 25.02.2014
року.

Позивач зазначає, що дану розписку він
не складав, вона є підробленою, не
містить ряду реквізитів, надрукована а
не написана власноруч, текст розписки
містить виправлення тощо. ОСОБА_1
зазначає, що ОСОБА_3 певний час надавав
йому послуги у сфері господарської
діяльності, при цьому позивач залишав
відповідачу чисті аркуші паперу зі
своїм підписом та печаткою ФОП, таким
чином відповідач міг скористатися
чистими аркушами паперу з підписом та
печаткою позивача для виготовлення
розписки. Звернув увагу на те, що є
іноземцем та не розуміє української
мови, а відтак не міг прочитати та
зрозуміти зміст розписки. Посилаючись
на те, що між сторонами не був укладений
в письмовій формі договір позики та
позивач не одержував від позичальника
грошових коштів в сумі 13 000 грн.,
просить суд визнати недійсним правочин
щодо укладення 23.01.2014 року договору
позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та стягнути
з останнього витрати, пов'язані із
судовим розглядом справи.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив їх задовольнити. Вказав, що
підпис і печатка на розписці може
належати позивачу однак ОСОБА_1 не
позичав у ОСОБА_3 грошових коштів. В
обґрунтування правової підстави для
звернення до суду із позовом послався
на положення ч.1 ст.203 ЦК України,
вказавши, що між сторонами не був
укладений в письмовій формі договір
позики, а тому даний правочин в силу
ст.215 ЦК України є недійсним. Додав, що
текст розписки міг бути нанесений на
чистий аркуш паперу із підписом та
відбитком печатки позивача на неї,
однак клопотати про проведення
експертизи щодо цього вважає
недоцільним бо її вартість майже буде
дорівнювати сумі, яку начебто в якості
позики одержав позивач.

Відповідач заперечував в судовому
засіданні проти позову, просив
відмовити в його задоволенні з огляду
на те, що позивач позичав у нього кошти
в сумі 13 000 грн. Дану розписку склав
відповідач, але позивач її прочитав та
підписав оскільки непогано володіє
українською мовою, підтвердженням чому
слугують ряд довіреностей, виданих
позивачем, які посвідчував нотаріус
без участі перекладача. Додав, що
позивач винен велику суму коштів за
відкритими щодо нього виконавчими
провадженнями як фізичним так і
юридичним особам, на підтвердження
чого надав лист ВДВС Житомирського
районного управління юстиції від 25.11.2014
року.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, оцінивши надані сторонами
докази приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Таким чином, за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми.

З огляду на викладене вище судом
встановлено, що між сторонами у справі
23 січня 2014 року було укладено договір
позики грошових коштів в сумі 13 000 грн.,
які відповідач зобов'язувався
повернути до 25 лютого 2014 року, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи розпискою (а.с. 4).

Суд відхиляє доводи позивача про те, що
відсутність укладеного між сторонами
безпосередньо договору позики з огляду
на положення ч.1 ст.1047, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215
ЦК України є підставою недійсності
даного правочину оскільки, як було
зазначено судом вище, розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики та
підтверджує як укладання такого
договору, так і його умови тощо.

Окрім цього, факт укладання договору
позики між сторонами по справі був
встановлений ухвалою Апеляційного
суду Житомирської області від 04.11.2014
року у справі №278/1262/14-ц за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, а тому дана обставина
в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України не
підлягає доказуванню.

Суд також не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог з огляду на
посилання позивача про підроблення
боргової розписки та неодержання від
позикодавця обумовленої суми грошових
коштів, тому що на виконання вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не було
наданих суду відповідних доказів, а
клопотання про проведення експертизи у
справі стороною позивача в судовому
засіданні не заявлялось.

На підставі викладеного вище,
керуючись ст.ст. 202, 203, 207, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Житомирської області через Богунський
районний суд м. Житомира протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Д.В. Кузнєцов