У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя
особа - комунальне підприємство
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду

м. Харкова від 24 грудня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 9 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про звернення стягнення на предмет
іпотеки в рахунок заборгованості за
кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що
відповідно до умов кредитного договору
від 27 лютого 2007 року ОСОБА_3 було надано
кредит у розмірі 100 000 доларів США зі
сплатою 11 % річних, строком до 27 лютого
2033 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором, того ж дня, між
банком та ОСОБА_3 було укладено
іпотечний договір, згідно з яким
відповідач передав в іпотеку банку
належну йому на праві власності
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у

м. Харкові.

Через неналежне виконання ОСОБА_3
зобов'язань за договором кредиту
виникла кредитна заборгованість, у
рахунок погашення якої позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, з початковою ціною в
розмірі 549 550 грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 24 грудня

2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 9 липня 2014 року, позов ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» задоволено
частково.

Звернуто стягнення на нерухоме майно -
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею

79 кв. м, жилою площею 49, 7 кв. м, шляхом
застосування процедури продажу
предмету іпотеки, надавши ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» право продати
предмет іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу за
початковою ціною 549 550 грн., за рахунок
грошових коштів, виручених від продажу
предмету іпотеки, задовольнити вимоги
банку за кредитним договором № 41/02-ф
від 27 лютого 2007 року у розмірі

111 431,36 доларів США, що еквівалентно 890 314
грн. 29 коп., та

1 047 815 грн. 04 коп., з яких: прострочена
заборгованість за кредитом - 18 347,50
доларів США, що еквівалентно станом на
16 січня 2012 року 146 592 грн 86 коп.;
прострочена заборгованість за
процентами -

23 457,14 доларів США, що еквівалентно
станом на 16 січня 2012 року 187 417 грн 86 коп.;
строкова заборгованість за кредитом - 69
225,35 доларів США, що еквівалентно станом
на 16 січня 2012 року 553 096 грн 70 коп.;
строкова заборгованість за процентами
- 401,37 доларів США, що еквівалентно
станом на 16 січня 2012 року 3 206 грн 87 коп.;
сума простроченої заборгованості за
комісією - 19 796 грн; пеня за
прострочення погашення кредиту - 438 218
грн 60 коп., пеня за прострочення
погашення процентів - 532 527 грн 25 коп.;
пеня за прострочення погашення комісії
- 55 973 грн 19 коп.; штраф за прострочення
повернення кредиту - 1 300 грн.

Визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» право отримати у КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно - предмет
іпотеки для укладення договору
купівлі-продажу.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 24 грудня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 9 липня 2014 року скасувати, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, ухвалені у справі судові рішення
не відповідають вищевказаним вимогам
закону.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що у зв'язку з невиконанням боржником
взятих на себе зобов'язань за договором
кредиту виникла кредитна
заборгованість, у рахунок погашення
якої має бути звернуто стягнення на
предмет іпотеки.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Судом установлено, що 27 лютого 2007 року
між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір
№41/02-ф, згідно з яким банк надав
відповідачу кредит у розмірі 100 000
доларів США зі сплатою 11% річних
строком до 27 лютого 2033 року.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за кредитним договором, 27
лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3
було укладено договір іпотеки,
предметом якого є трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на
праві власності.

Через неналежне виконання ОСОБА_3
взятих на себе зобов'язань щодо
своєчасного та повного погашення
кредиту виникла кредитна
заборгованість, розмір якої станом на 16
січня 2012 року складає

111 431, 36 доларів США, що еквівалентно 890 314
грн. 29 коп., та

1 047 815 грн. 04 коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору (ст. 3 Закону України «Про
іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори
кредиту та іпотеки, укладені між
сторонами.

Отже, підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки є
порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
на вказані положення закону уваги не
звернув, належним чином не перевірив
наданих позивачем розрахунків
заборгованості за кредитним договором,
не дослідив умови укладеного між
банком та відповідачем договору
іпотеки й не з'ясував визначену
сторонами вартість предмету іпотеки,
не перевірив заперечення відповідача з
цього приводу, унаслідок чого взагалі
не встановив дійсного розміру
кредитної заборгованості та її
співмірність із вартістю іпотечного
майна.

Отже, судом першої інстанції у
достатньому обсязі не досліджено
розрахунку кредитної заборгованості й
не дано йому відповідної оцінки, не
визначено дійсного періоду, за який
здійснено нарахування заборгованості,
й не з'ясовано питання дотримання
строку позовної давності,
встановленого

ст. 258 ЦК України щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом першої інстанції
фактичних обставин, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи, що в свою чергу призвело до
передчасного висновку щодо розміру
заборгованості.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК
України на зазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не перевірив законність ухваленого
рішення в межах заявлених вимог та не
усунув у межах своїх повноважень
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

При цьому судом апеляційної інстанції
не взято до уваги висновок
судово-економічної експертизи № 7135 від
24 вересня 2013 року та висновок
додаткової судово-економічної
експертизи № 22 від 18 березня 2014 року,
проведених під час розгляду справи в
апеляційному порядку, із посиланням на
те, що вказані висновки експертиз не є
належними доказами, однак не
обґрунтовано таких своїх висновків
належним чином, не наведено доказів на
спростування вказаних висновків
експертиз, чим порушено права
відповідача. Крім того, питання,
поставлені на дослідження експертиз,
залишились не вирішеними, що
унеможливило встановлення розміру
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором, укладеним із позивачем.

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції щодо визначення вартості
іпотечного майна (щодо зміни вартості
такого майна відносно визначеної в
договорі іпотеки), апеляційний суд не
взяв до уваги доводи

ОСОБА_3 про те, що питання про зміну
вартості іпотечного майна не
обговорювалось між сторонами, хоча
умовами договору іпотеки (п. 8.4.5)
передбачено здійснення банком
переоцінки предмету іпотеки за
погодженням із іпотекодавцем.

Отже, апеляційний суд не зазначив
конкретні обставини і факти, що
спростовують викладені в апеляційній
скарзі доводи, не зазначив мотивів, з
яких виходив при постановленні ухвали,
і положення закону, якими керувався, та
мотивів відхилення апеляційної скарги,
у зв'язку з чим дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвала суду
апеляційної інстанції не може
вважатись законною та обґрунтованими
та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 9 липня 2014 року скасувати.

Справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя
особа - комунальне підприємство
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
заборгованості за кредитним договором
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.
Мартинюк

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник