інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/1815/14 Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Головного управління юстиції України у
Волинській області в інтересах
громадянина Португальської Республіки
ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до
Португальської Республіки за
апеляційною скаргою позивача
Головного управління юстиції України у
Волинській області на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 20 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 жовтня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову
Головного управління юстиції України у
Волинській області в інтересах
громадянина Португальської Республіки
ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до
Португальської Республіки.

Головне управління юстиції у
Волинській області в інтересах
громадянина Португальської Республіки
ОСОБА_8 подало апеляційну скаргу на
дане рішення. Вважає рішення суду
першої інстанції незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
малолітня дитина не може розлучатися з
матір'ю, за винятком лише тих обставин,
коли наявні виключні обставини, згідно
з Декларацією прав дитини від 20
листопада 1959 року.

Встановлено, що ОСОБА_7 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Фаро,
Португальська Республіка, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а. с. 9-10).

Батьком дитини є громадянин
Португальської Республіки ОСОБА_8,
матір'ю дитини є громадянка України
ОСОБА_2. Батьки дитини не перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

24 вересня 2012 року ОСОБА_8 надав дозвіл
для поїздки дитини в Україну та
повернення до Португалії згодом. Даний
дозвіл був дійсний до 07.11.212 року (а. с.
54-55).

Відтак виїзд малолітньої ОСОБА_7 з
Португальської Республіки відбувся зі
згоди батька, як того вимагає
законодавство держави в якій проживає
ОСОБА_8.

В судах апеляційної та першої
інстанції встановлено, що ОСОБА_2 разом
з неповнолітньою ОСОБА_7 проживають за
адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира
належить на праві власності
відповідачу (а. с. 82).

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей (далі Конвенція), яка
була підписана державами учасницями 25
жовтня 1980 року в Гаазі, до якої Україна
приєдналась 11 січня 2006 року, і є чинною
для України з 01 вересня 2006 року цілями
Конвенції є: а) забезпечення негайного
повернення дітей, незаконно
переміщених до будь-якої з Договірних
держав або утримання у будь-якій з
Договірних держав; б) забезпечення
того, щоб права на опіку і на доступ,
передбачені законодавством однієї
Договірної держави, ефективно
дотримувалися в інших договірних
державах.

Якщо дитина незаконно переміщена або
утримується так, як це передбачено ст. 3,
і на дату початку процедур у судовому
або адміністративному органі тієї
Договірної держави, де знаходиться
дитина, минуло менше одного року з дати
незаконного переміщення або
утримування, відповідний орган видає
розпорядження про негайне повернення
дитини. Судовий і адміністративний
орган, навіть у тих випадках, коли
процедури розпочаті після сплину
річного терміну, про який йдеться в
попередньому пункті, також видає
розпорядження про повернення дитини,
якщо тільки немає даних про те, що
дитина вже прижилася у своєму новому
середовищі (ч.ч. 1,2 ст. 12 Конвенції).

Ст. 13 Конвенції закріплено, що
незважаючи на положення попередньої
статті, судовий або адміністративний
орган запитуваної держави не
зобов'язаний видавати розпорядження
про повернення дитини, якщо особа,
установа або інший орган, що заперечує
проти її повернення, доведуть, що:
особа, установа або інший орган, що
піклуються про дитину, фактично не
здійснювали права піклування на момент
переміщення або утримування, або дали
згоду на переміщення або утримування,
або згодом дали мовчазну згоду на
переміщення або утримування; або існує
серйозний ризик того, що повернення
поставить дитину під загрозу
заподіяння фізичної або психічної
шкоди або іншим шляхом створить для
дитини нетерпиму обстановку. Судовий
або адміністративний орган може також
відмовити в розпорядженні про
повернення дитини, якщо виявить, що
дитина заперечує проти повернення і
досягла такого віку і рівня зрілості,
при якому слід брати до уваги її думку.
Розглядаючи обставини, про які йдеться
в цій статті, судові й адміністративні
органи беруть до уваги інформацію про
соціальне походження дитини, подану
Центральним органом або іншим
компетентним органом країни
постійного проживання дитини.

З психолого-педагогічної
характеристики директора Волинського
обласного еколого-натуралістичного
центру Остапчук В.А. та практичного
психолога Гринь Ю.В. на ОСОБА_7
вбачається, що загальний рівень
розвитку пізнавальної сфери дівчинки
вище середнього, високий рівень
розвитку пам'яті (гарно і швидко
запам'ятовує) та мислення, мовлення
активне, стримане, змістовне. Дівчинка
добре відноситься до колективу та
враховує його думку. Компанійська,
комунікабельна, товариська. Підтримує
дружні стосунки з багатьма дітьми (а. с.
86, 87).

З подяки педагогічного колективу
Волинського обласного
еколого-натуралістичного центру для
ОСОБА_2 вбачається, що остання виховує у
своїй дитині прекрасні людські якості,
національну гордість, уміння
працювати, любов до природи рідного
краю (а. с. 89).

З довідки ДНЗ №20 ОСОБА_11 на ОСОБА_7,
відомо, що за результатами практичного
психолога ДНЗ за дитиною, виявлено, що
ОСОБА_7 вільно володіє українською
мовою, має багатий словниковий запас,
граматично правильно будує речення,
бере активну участь в іграх дітей,
інтелектуальний розвиток відповідає
віку, комунікабельна (а. с. 90).

Суд першої інстанції вірно встановив,
що дитина тісно пов'язана з Україною,
крім матері, тут також проживають її
родичі, які безпосередньо піклуються
про дитину.

Отже, з огляду на наявність таких
доказів, захист психологічного і
фізичного здоров'я дитини, як це
зазначено Європейським Судом з прав
людини у рішенні "Гоффман проти
Німеччини" (2001 p.), набуває особливої
ваги.

За змістом ст.ст. 150, 155 СК України,
здійснюючи свої права та виконуючи
обов'язки, батьки повинні передусім
дбати про інтереси дитини, батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Висновок суду першої інстанції про те,
що проживання дитини з матір'ю
забезпечить належні умови проживання,
виховання, духовний та фізичний
розвиток дитини, відповідає фактичним
обставинам справи.

ОСОБА_7 зареєстрована і проживає разом
з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, з
20.09.2011 року. Їй створені всі належні
умови для проживання та дитячого
розвитку. Дівчинка відвідує дитячі
заклади для розвитку дитини,
спілкується з однолітками. Є здоровою
та життєрадісною дитиною, забезпечена
всім необхідним, як в матеріальному так
і в моральному плані (а. с. 84-90).

На підставі зазначених обставин суд
дійшов висновку про те, що дитина
прижилася у своєму новому середовищі.

Виходячи з положень ст. 141 СК України,
якою визначена рівність прав і
обов'язків батьків відносно дитини,
після переїзду в Україну відповідач не
заперечує можливості спілкування
дитини з батьком.

Отже, права піклування ОСОБА_8 як батька
ОСОБА_7 ніяким чином не порушені. Він
має можливість брати участь у
вихованні дочки та особистого
спілкування з нею, судом не встановлено
таких перешкод з боку матері.

Покликання позивача на ту обставину, що
рішенням суду з сімейних справ та справ
неповнолітніх міста Фаро від 07 червня
2011 року було визначено місце
проживання дитини з матір'ю за адресою:
АДРЕСА_2 не можна вважати
обґрунтованими в силу тих обставин, які
встановлені в судовому засіданні.

Так, в суді апеляційної інстанції
ОСОБА_2 зазначила, що вказане у даному
рішенні житло не є її власністю, а лише
винаймалось нею на певний період часу.
Відтак, повернення неповнолітньої
ОСОБА_7 до місця проживання зазначеного
вищезгаданому рішенні не може бути
виконано.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_8 надав дозвіл на вивезення
малолітньої доньки не пізніше ніж до 07
листопада 2012 року не заслуговують на
увагу, оскільки спростовуються самим
текстом дозволу. За змістом дозволу
вбачається, що 29 вересня 2012 року ОСОБА_8
надав дозвіл на залишення національної
території дитиною ОСОБА_7 разом з її
матір'ю ОСОБА_2 для поїздки в Україну та
повернення до Португалії згодом. При
цьому за тексом даного дозволу жодним
чином не було обумовлено який період
часу малолітня ОСОБА_7 разом з матір'ю
буде перебувати на території Україні,
лише зроблено відмітку, що даний дозвіл
дійсний до 07 листопада 2012 року. Відтак
не можна ототожнювати термін дійсності
дозволу, з часом перебування
малолітньої ОСОБА_7 за межами
Португальської Республіки.

За положеннями пункту «а» статті 5
Конвенції «права піклування»
включають в себе права, які відносяться
до турботи будь-якої особи щодо дитини,
і, зокрема, право визначати місце
проживання дитини, а тому метою
встановлення таких фактів є не
визначення місця проживання дитини з
певним батьком чи матір'ю, а з огляду на
інтереси дитини, її комфортне
проживання та сталі зв'язки в
конкретному середовищі й країні.

Відтак фактами, які свідчать про те, що
дитина прижилась у своєму новому
середовищі, є факти про її відвідування
нею дитячого садка, гуртків, лікування
в певних лікарів, психологічний і
психічний стан, сімейні та дружні
зв'язки, спілкування зі своїми
однолітками тощо.

За таких обставин суд першої інстанції,
правильно виходив з того, що позивачем
не доведено факту незаконного
переміщення малолітньої дитини, не
надано доказів на підтвердження того,
що піклування про дочку, яке
здійснювалось у Португальській
Республіці, було достатнім для її
нормального розвитку та не завдавало
шкоди дитині, а також не доведено факту
порушення ОСОБА_2 встановлених
Декларацією і Законом України «Про
охорону дитинства» принципів
піклування про дитину, а тому дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Факт незаконного переміщення
малолітньої дитини з Португальської
Республіки до України не доведений, а
повернення до попереднього постійного
місця проживання Португальську
Республіку поставить дитину під
загрозу заподіяння фізичної або
психологічної шкоди або ж іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку.

Виходячи із визначених ст. 303 ЦПК
України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
зазначені в ньому висновки
відповідають фактичним обставинам
справи і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції України у
Волинській області в інтересах
громадянина Португальської Республіки
ОСОБА_8 відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 20 жовтня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: