ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого - судді ЦИМБАЛ
І.К.

при секретарях - ПАРХОМЕНКО А.М.,
ЄФРЕМОВ В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, про визнання правочину не
дійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, про визнання правочину не
дійсним, посилаючись на те, що між
сторонами був укладений договір
позики, за яким позивач позичив у
відповідача суму коштів в іноземній
валюті. Позивач стверджує, що фактично
грошових коштів він від відповідача не
отримує, договір позики був укладений
під психологічним тиском з боку
відповідача, яка гарантування
повернення суми коштів, які на
переконання відповідача, позивач
привласнив, фактично перебуваючи у
трудових відносинах з відповідачем.

В судовому засіданні позивач та
представник останнього позовні вимог
підтримали у повному обсязі та
пояснили, що факт психологічного тиску
на позивача з метою укладення договору
позики підтверджується аудіозаписом
розмови між сторонам та іншими особами,
з якого чітко вбачаються погрози з боку
відповідача позивачу, зокрема
направлені на укладення оспорюваного
правочину.

Відповідач та представник останнього
позовні вимоги не визнали, посилаючись
на їх необґрунтованість та
недоведеність в суді. Відповідач
пояснив, що грошові кошти згідно
оспорюваного правочину він надав у
борг позивачу на його прохання для
придбання квартири, безпосередньо до
укладення правочину у нотаріуса.
Відповідач не заперечував, що розмова
між ним та позивачем, на яку
посилається останній в обґрунтування
позову, мала місце через нервовий стан
та шокування відповідача від того, що
останньому стало відомо про
непорядність позивача та привласнення
грошових коштів, під час фактичного
виконання трудових обов'язків на
підприємстві у його друга, що в свою
чергу відповідач виявив в процесі
проведення аудиторської перевірки, але
така розмова мала місце вже після того,
як між сторонами був укладений
оспорюваний правочин. Крім того,
представник відповідача зазначив, що
висновком експерта не підтверджено, що
правочин вчинено у день розмови, на яку
посилається позивач, оспорюваний
правочин був укладений правомірно без
застосування будь якого
психологічного тиску.

Вислухавши пояснення сторін,
представників останніх, допитавши
свідків, дослідивши письмові, речові
докази, суд вважає встановленими
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

19.06.2013 року між сторонами був укладений
договір позики, відповідно до якого
відповідач надав позивачу у борг
грошові кошти в сумі 1532234 грн. 24 коп., що
еквівалентно 187816 доларів США із
визначенням строку повернення один
тиждень /а.с. 9, 10/.

Позивач стверджує, що не отримував від
відповідача грошових коштів по вище
вказаному договору, а також те, що
останній був підписаний під
психологічним тиском відповідача,
пов'язаний із тим, що він фактично
працюючи на відповідача та інших осіб,
будучи менеджером та виконуючи роботу
по продажу товарів через мережу
Інтернет, був звинувачений
відповідачем у привласненні грошових
коштів за продаж товарів. В ході
розмови з відповідачем та іншими
особами, відповідач здійснював на
позивача психологічний тиск,
пов'язаний із погрозами
переслідуванням правоохоронними
органами, та колекторними установами,
втручанням у життя позивача, зокрема
залученням його родичів, погрожував
фізичною розправою над позивачем. В
результаті такої розмови між сторонами
відповідач підводив позивача до
необхідності оформити виявлену на
підприємстві недостачу грошових
коштів, як борг позивача, на що останній
погодився, оскільки сприяв погрози
відповідача, як реальні і небажання
продовжувати вказану розмову. В
подальшому відповідач знайшов
нотаріуса, який і оформив оспорюваний
правочин.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 21 ППВСУ № 9 від 06.11.2009
Про судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», при вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства судам необхідно
враховувати, що насильство має
виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути
встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Правочин, вчинений під впливом
насильства, може визнаватися недійсним
внаслідок відсутності волі самої особи
на вчинення правочину, а волевиявлення,
яке має місце, відображає волю не
самого учасника правочину, а волю
будь-якої іншої особи, яка здійснює
вплив на учасника правочину. Під
насильством розуміється фізичний або
психічний тиск на особу з метою
примушення її до вчинення правочину.
Насильство може мати будь-які прояви:
фізичне насильство (катування, биття,
заподіяння болі); психічне насильство
(залякування, загроза вбивством,
заподіянням тілесних ушкоджень самій
особі або її близьким); насильство дією
(викрадення дитини, пошкодження майна
особи). Характерною рисою насильства є
його незаконність, а також те, що воно є
результатом активної поведінки
винного. Факт насильства для визнання
правочину недійсним може
встановлюватися також у цивільному
процесі.

Згідно ч. 2 ст. 65 ЦПК України, речовими
доказами є також магнітні, електронні
та інші носії інформації, що містять
аудіовізуальну інформацію про
обставини, що мають значення для
справи.

Відповідно до інформації на аудіодиску
/а.с. 11/, який було прослухано під час
судового засідання, а також аудіодиску
з аналогічною інформацією /а.с. 49/,
транскрибації до нього

/а.с. 61-81/ та висновку експерта /а.с. 46-48/,
вбачається, що між сторонами, а також
частково в присутності громадян
ОСОБА_4, ОСОБА_5, допитаних в судовому
засіданні в якості свідків, а також
інших осіб, мала місце розмова, з якої
вбачається, що з боку відповідача до
позивача було застосовано
психологічне насильство. Вказане
виразилось у звинуваченні
відповідачем позивача в привласненні
грошових коштів, під час фактичного
виконання ним трудових обов'язків, у
зв'язку з чим погрозі позивачу фізичною
розправою, переслідуваннями з боку
колекторських установ, а також інших
осіб з метою фізичної розправи, тиску
на позивача через наміри відповідача
залучити матір та брата позивача та
майна останнього, з метою вирішення
конфліктної ситуації, яка склалась між
сторонами, а в подальшому як
альтернативу зазначеному було
запропоновано укласти договір позики.

Відповідач зазначає, що дійсно така
розмова мала місце, проте не у день
укладення договору позики, а набагато
пізніше. Судом було роз'яснено
відповідачу та представнику
останнього про можливість
спростування даних у експертному
висновку про ймовірність здійснення
аудіозапису позивачем на його
мобільний телефон та в подальшому
скопійованого на диск, саме 19.06.2013 року,
проте відповідача та відповідач
бажання заявити відповідне клопотання
не виявили. Представник відповідача
підкреслив про недоцільність
проведення такої експертизи, оскільки
джерело такого запису, а саме мобільний
телефон позивача в останнього
відсутній через його викрадення.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що
вище вказана розмова мала місце, проте
досконально її зміст, а також точну
дату останні не пам'ятають. Крім того,
зазначили що із слів відповідача
знають, що останній збирався позичати
позивачу кошт і навіть радився з цього
приводу з ОСОБА_4, який до цього часу
також позичав кошти позивачу і віддав,
проте з запізненням. Також, свідки
зазначили, що незважаючи на те, що
останні не пам'ятають дату розмови,
остання відбувалась, вже після того, як
відповідач позичив кошти позивачу,
проте самого факту передачі грошових
коштів і коли саме це відбувалось
останні не бачили.

За таких обставин, суд вважає покази
свідків не спроможними і такими, що не
спростовують вище вказаних письмових
та речових доказів.

Разом з тим, з пояснень дружини
відповідача, допитаної в якості свідка
ОСОБА_6 та дружини позивача ОСОБА_7
вбачається, що під час укладення між
сторонами оспорюваного правочину
останні були присутні і грошові кошти
відповідач позивачу не передавав.
Також, ОСОБА_6 зазначала, що відповідач
повідомляв її, що має намір позичити
кошти ОСОБА_2, хто такий ОСОБА_2 і в яких
відносинах з ним перебував відповідач,
свідок в судовому засіданні не
пояснила.

Свідок ОСОБА_7 показала, що в день
укладенні оспорюваного правочину їй
зателефонував дуже знервований
позивач та повідомив про те, що їй
необхідно приїхати до місця де він
знаходився. Після того як ОСОБА_7
приїхала, вона побачила відповідача та
його дружину, в подальшому їй надали
прочитати договір позики, вона
здивувалась вказаній в ньому сумі але
позивач сказав, що так треба по роботі і
треба підписувати, позивач був у дуже
пригніченому стані і ОСОБА_7 не стала
сперечатися. Відповідач також особисто
сказав ОСОБА_7, що підписати договір
позики треба по роботі, позивач гроші у
позику від відповідача не отримує.
Вказані свідчення в судовому засіданні
іншими доказами, зокрема письмовими,
речовими або показами свідків
спростовані не були, а навпаки факт
того, що грошові кошти під час угоди не
передавалися підтверджується також і
самою дружиною відповідача ОСОБА_6

Крім того, з аудіозапису вбачається, що
з метою укладення договору
відповідачем викликався нотаріус і
відповідач отримував консультації, які
документи необхідні для оформлення
відповідного договору. В свою чергу,
відповідач зазначає, що ці
консультації мали місце не у зв'язку з
його особистою позикою відповідачу, а з
метою вирішення конфлікту, який стався
внаслідок робочих взаємовідносин з
позивачем та його друзями. Проте, з
аудіозапису вбачається, що мова про
написання розписки йшла безпосередньо
у її наданні позивачем відповідачу і
сума яка міститься у договорі позики є
близькою тій, яка оговорювалась при
розмові сторін, проте не була точно
визначена.

Оцінюючи належність, допустимість
доказів окремо, а також достатність і
взаємозв'язок доказів у їх сукупності,
суд дійшов висновку про те, що
оспорюваний правочин був укладений
19.06.2014 року внаслідок психологічного
тиску відповідача, що підтверджується
аудіозаписом зробленим 19.06.2013 року,
висновком експерта, показами свідка
ОСОБА_7 і не спростовані іншими
доказами у справі.

В судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи відповідача про
те, що досліджений в судовому засіданні
аудіозапис був зроблений після
укладення оспорюваного правочину і
останній не пов'язаний з конфліктом,
який виник у зв'язку з співробітництвом
сторін. Про те, скільки часу минуло
після укладення правочину та розмовою,
як зазначає відповідач, останній також
в судовому засіданні не пояснив.

Крім того, виходячи з показів допитаних
свідків, а саме дружин сторін, які
підтверджують пояснення позивача, про
те, що грошові кошти під час укладення
оспорюваного правочину не
передавалися, а також те, що такого
факту і до підписання оспорюваного
правочину ніхто не бачив, суд вважає, що
доводи відповідача в цій частині є
неспроможними. Також, такі доводи
відповідача спростовують позицію
останнього, а саме в частині пояснень
щодо виклику нотаріуса, яка
відображена на аудіозапису. Так,
зважаючи на доводи відповідача про те,
що ним був укладений договір позики і
на час його укладення суб'єктний склад
сторін був незмінний, в свою чергу
відповідач був обізнаний щодо
процедури укладення договору,
відповідач не надав обґрунтованих
пояснень у зв'язку з чим в останнього
виникла необхідність в отриманні
консультації в нотаріуса щодо
процедури укладення аналогічного
договору.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 61,79, 88, 209, 212-218 ЦПК України,

ст. 231 ЦК України, п. 21 ППВСУ № 9 від 06.11.2009
Про судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати не дійсним договір позики від
16.06.2013 року укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Києва, українця,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_2, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_3, проживає за адресою:
АДРЕСА_2 судові витрати в розмірі 114
/сто чотирнадцять/ грн., 70 коп

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду м.
Києва через Дарницький районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: