Справа № 274/4821/14-ц
Провадження № 2/0274/1717/14
РІШЕННЯ

Іменем України

11.12.2014
м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого - судді
Хуторної І.Ю.,

при секретарі
Соломянюк Л.О.,

з участю представника позивача
ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника органу опіки та
піклування ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в місті Бердичеві цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
Бердичівського районного сектору
управління Державної міграційної
служби України у Житомирській області
про усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом виселення, зобов'язання
зняти з реєстрації, -

встановив:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 пред'явила в
суді вказаний позов. Просить
зобов'язати відповідачів не
перешкоджати у здійсненні нею права
користування та розпорядження
належною їй на праві власності
квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення
відповідачів з квартири зі зняттям їх з
реєстрації. Просить також зобов'язати
Бердичівський районний сектор
управління Державної міграційної
служби України у Житомирській області
зняти з реєстрації відповідачів.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що
на підставі свідоцтва про право на
спадщину після померлої ОСОБА_12 вона є
власником квартири АДРЕСА_1. Вказана
квартира раніше належала її рідній
сестрі ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8
року.

У вказаній квартирі зареєстрований та
проживає її племінник ОСОБА_2 з
дружиною та п'ятьма дітьми, які є
відповідачами у справі. Вони не є
членами її сім'ї, вона не веде з ними
спільного господарства.

Починаючи з 2007 року вона неодноразово
інформувала відповідачів про намір
розпорядитися своєю квартирою, просила
їх знятися з реєстрації. Однак її
вимоги були проігноровані. Вони
наполягали, що це їх житло. За її
позовом було визнано недійсними
довіреність ОСОБА_12, договір
купівлі-продажу та договір дарування
спірної квартири. В задоволенні позову
ОСОБА_2 до неї про визнання права на
спадщину за законом та визнання її
такою, що втратила право на спадщину за
заповітом відмовлено.

У позові посилається на положення
статей 64, 150, 155 156 Житлового кодексу
України, статей 319, 386, 391 ЦК України,
статті 7 ЗУ „Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні".

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позов підтримав,
підтвердив обставини, вказані у
позовній заяві. Пояснив, що позивачка
має намір продати житло, однак через
реєстрацію та проживання там
відповідачів вона не може цього
зробити. ОСОБА_6 нещодавно приїжджала у
м. Бердичів, приходила до квартири,
однак їй двері не відчинили. Вона
ключів від квартири не має. За
квартирою рахується борг по квартплаті
та водопостачанню.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнав, пояснив, що він з
дружиною та п'ятьма дітьми проживає у
спірній квартирі, яка раніше належала
його матері. Йому з сім'єю немає де
проживати. Підтвердив, що ключів від
квартири позивачка не має.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнала. Пояснила, що позивачка
неправомірно заволоділа квартирою.
ОСОБА_12 за життя бажала подарувати
квартиру онукові ОСОБА_8. Однак ОСОБА_6
викрала всі документи ОСОБА_11 на їх
відновлення пішло багато часу. Вона
буде ініціювати перегляд рішень судів,
за результатами розгляду яких
позивачка набула права власності на
квартиру. Володимиру та Валентині з
дітьми немає де проживати.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому
засіданні позов не визнала, пояснила,
що у разі виселення їм з дітьми не буде
де проживати.

Від представника Бердичівського
районного сектору управління
Державної міграційної служби України у
Житомирській області надійшла заява з
проханням справу слухати в їх
відсутність, позов не визнали.

Представник органу опіки та піклування
заперечив проти позову в частині щодо
виселення дітей та при прийнятті
рішення просить врахувати права
малолітніх дітей на проживання у
спірній квартирі.

Дослідивши докази, суд вважає, що позов
слід задовольнити частково, виходячи з
такого.

Судом встановлено, 12 березня 2014 року
ОСОБА_6 отримала свідоцтва про право на
спадщину після померлої ОСОБА_12 на
квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 7).

12 березня 2014 року за ОСОБА_6
зареєстровано право власності на
вказану квартиру ( а.с. 9).

З довідки МК ВЖРЕП № 7 від 15.08.2014 року
вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають: племінник
власниці ОСОБА_6, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
його дружина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
їх малолітні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6,
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с. 11). У судовому
засіданні встановлено, що у довідці
по-батькові ОСОБА_4
-ОСОБА_14,ІНФОРМАЦІЯ_2 вказано невірно
-„ ОСОБА_15."

Вказані особи не є членами сім'ї
власника житла, не проживають разом та
не ведуть спільного господарства.

Сторони також підтвердили, що
незавершених судових спорів щодо
спірної квартири немає.

ОСОБА_2 був зареєстрований в спірну
квартиру за життя колишнього власника,
його матері ОСОБА_12 з 22 вересня 2006 року.

Відповідачка ОСОБА_9 зареєстрована у
квартирі 12.12.2006 року, в той час, коли
вказана квартира на підставі договору
купівлі-продажу спірної квартири
належала їй (а.с. 16). Малолітні діти
зареєстровані у спірній квартирі по
місцю реєстрації батьків.

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319
ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно із частини першої статті 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. При цьому відповідно
до статті 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 156
ЖК України з врахуванням положень
частини першої статті 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення прав власності особи на
будинок припиняє право членів сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування квартирою та
обсяг цих прав залежить від виникнення
у власника квартири права власності на
цю квартиру, а отже, припинення права
власності на квартиру припиняє право
членів його сім'ї на користування цією
квартирою.

Вищевказане узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України у
справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 р, яка є
обов'язковою для застосування судами.

Оскільки відповідачі вселялися до
квартири як члени сім'ї колишнього
власника, вони не є членами сім'ї
ОСОБА_6. а отже не мають права на
проживання у квартирі та підлягають
виселення з житла.

Посилання представника відповідача
ОСОБА_4 на те, що позивачка неправомірно
заволоділа квартирою, спростовується
дослідженими у судовому засіданні
доказами.

Рішенням Бердичівського міськрайсуду
від 30.06.2009 року договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 15.11.2006 року за яким
ОСОБА_15 продав ОСОБА_16, та догорів
дарування квартири від 26.12.2006 року за
яким ОСОБА_16 подарувала спірну
квартиру ОСОБА_17 визнано недійсними.
Рішення набрало чинності (а.с. 16).

Суд відмовляє в задоволення позовних
вимог, в частині зняття відповідачів з
реєстрації та зобов'язання
Бердичівського районного сектору
управління Державної міграційної
служби України у Житомирській області
зняти з реєстрації відповідачів,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі судового рішення, яке
набрало законної сили, про позбавлення
права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

Таким чином зняття особи з реєстрації
місця проживання здійснюється на
підставі рішення суду про виселення.

Оскільки суд виселяє відповідачів зі
спірної квартири, що є підставою для
зняття їх з реєстрації, права позивача
як власника житла будуть у повній мірі
цим захищені.

А тому відсутні підстави для знання
відповідачів з реєстрації та
зобов'язання Бердичівського районного
сектору управління Державної
міграційної служби України у
Житомирській області зняти з
реєстрації відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 88
ЦПК України, підлягають стягненню з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 121,8 гривень витрат
позивача по сплаті судового збору,
пропорційно до задоволених позивних
вимог, у рівних частках з кожного по 60,9
грн.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє
в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, Бердичівського
районного сектору управління
Державної міграційної служби України у
Житомирській області про усунення
перешкод у користуванні житлом шляхом
виселення, зобов'язання зняти з
реєстрації задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
малолітніх дітей: ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7 не
чинити перешкоди ОСОБА_6 у праві
користування та розпорядження
квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення їх
з квартири.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 витрати по
сплаті судового збору по 60,9 гривень з
кожного.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Житомирської
області через Бердичівський
міськрайонний суд Житомирської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення суду. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії даного
рішення.

Суддя: