Справа № 362/6804/13 Головуючий у І
інстанції Корнієнко С.В. Провадження №
22-ц/780/4142/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

9 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
виконавчий комітет Васильківської
міської ради Київської області про
визначення порядку спілкування з
дитиною, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про визначення годин
спілкування з малолітнім сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, кожен понеділок та четвер
з 10-00 год. до 19-00 год. та щорічно в день
народження дитини за місцем його
проживання по АДРЕСА_1, а також, з метою
оздоровлення дитини, в літній та
зимовий період на термін не менше 10
днів, посилаючись на те, що відповідач,
як той із батьків, з ким проживає
дитина, чинить перешкоди йому як
батьку, який проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема ухиляється від
виконання рішення виконавчого
комітету Васильківської міської ради
Київської області № 33 від 15 лютого 2013
року щодо визначення годин спілкування
з дитиною.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 травня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 2
червня 2014 року позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги зазначено про неможливість
спілкування з сином за місцем
проживання відповідача, оскільки
остання та її батьки чинять усілякі
перешкоди, штучно створюють сварки,
після яких викликають правоохоронні
органи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, виходячи з інтересів дитини,
не вбачав правових підстав для зміни
способу участі позивача у вихованні
сина, місця та часу їхнього
спілкування, що визначенні рішенням
органу опіки та піклування, оскільки
відсутність вимоги про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною та у
її вихованні спростовує посилання
позивача на вчинення відповідачем
перешкод у виконанні вказаного рішення
та свідчить про небажання самого
позивача виконувати батьківський
обов'язок.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що рішенням
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 14 грудня 2012 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які з вересня
2012 року разом не проживали та не вели
спільного господарства, розірваний.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з
матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 листопада 2012 року з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх
видів заробітку, але не менш 30 %
прожиткового мінімуму для дітей
відповідного віку, починаючи з 30 жовтня
2012 року до досягнення дитиною
повноліття.

Згідно рішення виконавчого комітету
Васильківської міської ради Київської
області № 33 від 15 лютого 2013 року,
визначено години спілкування ОСОБА_2 з
малолітнім сином ОСОБА_4 кожен
понеділок та четвер місяця з 10.00 год. до
13.00 год. за місцем проживання батька
дитини.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Київської області від 22 січня 2014 року,
дане рішення виконавчого комітету
Васильківської міської ради Київської
області № 33 від 15 лютого 2013 року
залишено в силі.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Нормами ст.ст. 150, 180 СК України,
закріплено обов'язки батьків щодо
виховання, розвитку та утримання
дитини, за якими батьки в тому числі
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, а також зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Відповідно ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитина, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Статтями 158, 159 СК України визначено, що
рішенням про участь у вихованні дитини
та спілкуванні з нею за заявою матері,
батька дитини постановляє орган опіки
та піклування на підставі вивчення
умов життя батьків, їхнього ставлення
до дитини, інших обставин, що мають
істотне значення та визначає способи
виховання та спілкування того з
батьків, хто проживає окремо від неї.
Якщо той із батьків, з ким проживає
дитина, чинить перешкоди тому з
батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод. Суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування. Під
час вирішення спору щодо участі одного
з батьків у вихованні дитини береться
до уваги ставлення батьків до
виконання своїх обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення, в
тому числі стан психічного здоров'я
одного з батьків, зловживання ним
алкогольними напоями або наркотичними
засобами. В окремих випадках, якщо це
викликано інтересами дитини, суд може
обумовити побачення з дитиною
присутністю іншої особи.

Згідно вимог ст. ст. 6, 8, 11, 12, 15 Закону
України «Про охорону дитинства», кожна
дитина має право на життя з моменту
визначення її живонародженою та
життєздатною за критеріями
Всесвітньої організації охорони
здоров'я. Держава гарантує дитині право
на охорону здоров'я, безоплатну
кваліфіковану медичну допомогу в
державних і комунальних закладах
охорони здоров'я, сприяє створенню
безпечних умов для життя і здорового
розвитку дитини, раціонального
харчування, формуванню навичок
здорового способу життя. Кожна дитина
має право на рівень життя, достатній
для її фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.
Сім'я є природним середовищем для
фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і несе
відповідальність за створення
належних умов для цього. Кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють,
мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний і моральний
розвиток, навчання, створювати належні
умови для розвитку її природних
здібностей, поважати гідність дитини,
готувати її до самостійного життя та
праці. Дитина, яка проживає окремо від
батьків або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкуватися з нею, якщо судом визнано,
що таке спілкування не перешкоджатиме
нормальному вихованню дитини. У разі
коли батьки не можуть дійти згоди щодо
участі одного з батьків, який проживає
окремо, у вихованні дитини, порядок
такої участі визначається органами
опіки та піклування за участю батьків
виходячи з інтересів дитини.

Крім того, інтереси дітей захищаються
передусім, і не лише національним
законодавством, але й нормами
міжнародного права. Слід звернути
увагу на положення ч. 1 ст. З Конвенції
про права дитини від 20.11.1989
р.(ратифікована Україною 27.02.91 p., дата
набуття чинності для України 27.09.91 p.), з
якої в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини, а також
на положення ч. 8 ст. 7 СК України, за якою
регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 9 Конвенції ООН про
права дитини, яка відповідно до ч. 1 ст.9
Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону
України «Про міжнародні договори
України» є частиною національного
законодавства, держави-сторони
забезпечують те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч їх
бажанню, крім якщо таке розлучення
необхідне в якнайкращих інтересах
дитини. Таке визначення може бути
необхідним, наприклад, коли батьки
жорстоко поводяться з дитиною чи не
піклуються про неї або коли батьки
проживають окремо і необхідне прийняти
рішення щодо місця проживання дитини.

Суд першої інстанції вірно врахував
наведені норми закону та встановив всі
фактичні обставин справи, зокрема чи
мало місце штучне створення перешкод
позивачу з боку відповідача у
спілкуванні з дитиною, матеріальне
становище позивача, його особисті
моральні якості, ставлення обох
батьків до виконання своїх обов'язків
по вихованню дитини та у відповідності
до вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України
належним чином з'ясував чи мали місце
обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтовує
позовні вимоги й перевірив заперечення
ОСОБА_3 з цього приводу.

Так, з огляду долучених до матеріалів
справи документів, в тому числі
характеристики з місця роботи позивача
та з місця його проживання, ОСОБА_2 з 1
липня 2013 року працює на посаді водія в
ТОВ «Універсальна логістична
компанія», проживає по АДРЕСА_1 в
будинку, житлові умови якого
відповідають санітарно-гігієнічним
вимогам, та, як за місцем роботи так і за
місцем проживання, характеризується
позитивно. При цьому, посилання на
тривалість робочого часу та тижня,
можливість поділу основної відпустки
на частини та розмір отримуваної
позивачем заробітної платні, у
характеристиці, виданій 14 серпня 2013
року директором універсальної
логістичної компанії, що розташована в
м. Львові по вул. Героїв УПА, відсутні,
як і печатка компанії та інші її
реквізити, тому судом вірно поставлено
під сумнів реальність її існування.

З висновку по матеріалам перевірки,
затвердженого 8 липня 2013 року
начальником Васильківського МВ (з
обслуговування м. Василькова та
Васильківського району) ГУ МВС України
в Київській області убачається, що за
вчинення 1 липня 2013 року о 17-00 год.
сварки із ОСОБА_3 за її місцем
проживання по АДРЕСА_2, ОСОБА_2 винесено
офіційне застереження та проведено з
ним профілактичну бесіду.

За пропозицією-попередженням від 11
вересня 2013 року в/2, винесеною головним
державним виконавцем Ляш Ю.П., та
довідкою-розрахунком № 329/2 від 2
вересня 2013 року, складеною головним
державним виконавцем Ляш Ю.П., позивач
зобов'язання зі сплати аліментів
виконує частково, оплату здійснює не
систематично (за період з листопада 2012
року до серпня 2013 року оплачено у
лютому місяці 2012 року 1140 грн. та у
серпні 2013 року - 1658,51 грн.), а тому
заборгованість зі сплати аліментів
станом на 1 вересня 2013 року складає 2893,00
грн., що свідчить про те, що платник
аліментів має нерегулярний та мінливий
дохід, тобто неналежно виконує
батьківський обов'язок щодо утримання
дитини.

Разом з тим, згідно довідки № 198 від 8
квітня 2014 року КЗ Васильківської
районної ради «Васильківський
районний центр первинної
медико-санітарної допомоги», дитина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно
знаходиться на диспансерному обліку у
дільничного лікаря-педіатра
Васильківської амбулаторії ЗПСМ № 2 з
діагнозом рецидивуючий бронхіт.

Таким чином, суд першої прийшов до
правильного висновку про
безпідставність вимог позивача про те,
що тривалість його робочого часу та
робочого тижня, а також час надання
йому щорічної основної відпустки
забезпечать виконання рішення про
участь батька у вихованні дитини в
повному обсязі, а саме нададуть йому
можливість забирати сина до місця
свого проживання по АДРЕСА_1 в кожен
понеділок та четвер з 10-00 год. до 19-00 год.
та щорічно в день його народження, а
також, з метою оздоровлення дитини,
брати в літній та зимовий період на
термін не менше 10 днів, що потребує
значних матеріальних коштів, наявність
яких у ОСОБА_2 спростовується
довідкою-розрахунком № 329/2 від 2
вересня 2013 року, складеною головним
державним виконавцем Ляш Ю.П., та не
підтверджено будь-якими іншими
доказами.

Вирішуючи спір, суд виконав свій
обов'язок щодо першочерговості
врахування інтересів дитини - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який, через вік (повних два
роки) та стан здоров'я, потребує
спеціального режиму дня, а також
присутності особи, яка має постійний
зв'язок із дитиною, що викликано саме
інтересами малолітнього, батьки якого
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

За таких обставин, питання щодо участі
позивача, як одного з батьків у
вихованні дитини в даному випадку є
недоцільним з огляду на наявність
складних відносин між сторонами,
ставлення обох батьків до виконання
своїх обов'язків, в тому числі,
передбачених ч. 2 ст. 150 та ч. 1 ст. 180 СК
України, виконання яких позивачем є не
належним, вік дитини, який не досяг
трьох років, стан її здоров'я, що є
незадовільним.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість оскаржуваного
рішення, судова колегія приходить до
висновку про відсутність підстав для
зміни способу участі позивача у
вихованні сина, місця та часу їхнього
спілкування, що визначенні рішенням
виконавчого комітету Васильківської
міської ради Київської області № 33 від
15 лютого 2013 року, оскільки відсутність
вимоги про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною та у її вихованні
спростовує його посилання на вчинення
відповідачем та її батьками перешкод у
виконанні рішення органу опіки і
піклування, що також свідчить про
пасивне ставлення самого позивача до
виконання батьківського обов'язку.

Отже, докази та обставини, на які
посилається апелянт в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: