Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородної І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Мале
підприємство «Кордо», про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_6 на рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від
10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 06 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила:

- визнати недійсним
договір купівлі-продажу торговельного
місця НОМЕР_1 загальною площею 26,80 кв. м,
що розташоване у четвертому ряді
першого сектора у приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут» по АДРЕСА_1,
укладений 20 грудня 2013 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5;-

витребувати у ОСОБА_6 у власність
ОСОБА_4 вищевказане торговельне місце.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 07
жовтня 1999 року до 13 грудня
2011 року перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4

Під час шлюбу ними за спільні кошти
було придбано торговельне місце площею
26,8 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1

У січні 2014 року їй стало відомо, що
ОСОБА_4 без її згоди 20 грудня
2013 року продав належне їм на праві
спільної сумісної власності зазначене
вище торговельне місце ОСОБА_5, який, у
свою чергу, 26 грудня 2013 року
подарував його ОСОБА_6

У лютому 2014 року до неї звернувся
ОСОБА_6 й, посилаючись на те, що він є
власником спірного торговельного
місця, попросив його звільнити.

Вважає, що договір купівлі-продажу від
20 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, є недійсним, оскільки
вчинений з порушенням вимог ч.4 ст.369 ЦК
України.

Враховуючи наведене, просила
задовольнити позов.

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 10
червня 2014 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 06 серпня 2014
року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу торговельного місця
НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв. м, що
розташоване у четвертому ряді першого
сектора у приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут» по АДРЕСА_1
укладений 20 грудня 2013 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Витребувано у ОСОБА_6 у власність
ОСОБА_4 вищевказане торговельне місце.

У касаційній скарзі, поданій
представниками ОСОБА_8 та
ОСОБА_7, ОСОБА_6 просить скасувати
рішення та ухвалу судів попередніх
судів, ухвалити нове рішення про
відмову в позові, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 відчужив на
підставі договору купівлі-продажу
торговельне місце НОМЕР_2 загальною
площею 26,80 кв. м, що є їх спільною
сумісною власністю.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з жовтня 1999 року
до 01 грудня 2011 року.

Під час перебування у шлюбі сторони
набули спільне майно, в тому числі й
торговельне місце площею 26,8 кв. м,
розташоване у четвертому ряді першого
сектора, у приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут» по АДРЕСА_1.

За ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу
України для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом даного спору є торговельне
місце, яке не є майном у розумінні ст. 190
ЦК України, угода щодо його придбання
не потребує нотаріального посвідчення,
а тому й згода другого подружжя при
вчиненні оспорюваного правочину не
вимагається.

Втім, суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку про визнання недійсним
договору купівлі-продажу
торговельного місця з цих підстав.

При цьому залишив поза увагою ту
обставину, що якщо для вчинення такого
правочину були витрачені спільні
кошти, то іншому з подружжя належить
компенсувати вартість Ѕ його частки
при поділі майна.

Суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на
вищевказане уваги не звернув,
залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, безпідставно не
взяв до уваги та не перевірив в
достатньому обсязі доводів
апеляційної скарги.

Оскільки розгляд справи апеляційним
судом здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, то рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених законом,
всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував
обставин справи та не надав їм належної
оцінки, ухвалив судове рішення, що не
відповідає вимогам законності і
обґрунтованості, у зв'язку з чим таке
рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в
інтересах ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької
області від 06 серпня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко