АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 2-478/14
Головуючий у 1-ій інстанції -
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9443/2014
Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого
судді Музичко С.Г.

суддів
Семенюк Т.А., Гаращенка Д.Р.
при
секретарі Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 травня 2014 року в цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства « ОТП Банк»
про визнання недійсним пункту
кредитного договору

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 травня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання недійсним пункту кредитного
договору , відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити заявлені позовні вимоги в
повному обсязі. В обґрунтування своїх
вимог зазначає, що під час розгляду
справи судом першої інстанції були
порушені норми матеріального та
процесуального права, не були з'ясовані
обставини справи в повному обсязі,
належним чином не досліджені докази та
обґрунтування вимог позивача.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
укладення кредитного договору
відбулось на добровільних засадах, а
також цього договору відповідають
нормам цивільного законодавства.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду, вважає, що вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Одним із основоположних принципів
приватноправового регулювання є
закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК
України принцип свободи договору, який
полягає у визнанні за суб'єктом
цивільного права можливості укладати
договори (або утриматись від укладення
договорів) і визначати їх зміст на свій
розсуд відповідно до досягнутої з
контрагентом домовленості.

Підставою недійсності правочину у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, і
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх
чи непрацездатних дітей.

Таким чином, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9
від 6 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що
18.08.2008 року між Закритим акціонерним
товариством "ОТП Банк",
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», та ОСОБА_2 був укладений
Кредитний договір №МL- 007/181/2008, за
умовами якого позивачу надано кредит у
розмірі 160 000,00 дол. США.(а.с.7)

За умовами п. 7.2 кредитного договору,
підписанням цього договору сторони
підтверджують що будь-які умови цього
договору є істотними і підлягають
виконанню в порядку передбаченому
договором.(а.с.10)

Посилання скаржника на
несправедливість умов пункту 2 «Розмір
та Валюта Кредиту» договору є
безпідставними, оскільки його умови
жодним чином не обмежують прав
позичальника. При узгодженні цього
пункту договору сторони були вільними
у своєму волевиявленні, а його умови не
суперечать вимогам закону.

За таких обставин правових підстав для
визнання пункту 2 договору недійсним не
має.

Крім того, ПАТ «ОТП Банк» є
уповноваженим банком на здійснення
валютних операцій з надання коштів в
іноземній валюті у позику, в тому числі
на умовах фінансового кредиту, з 05.10.2011
року на підставі генеральної
ліцензії.(а.с.11)

Підстави та порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України «Про Національний банк
України» та Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», а також виданими відповідно
до них нормативними актами, якими
передбачена можливість здійснення
розрахунків в іноземній валюті при
одержанні комерційного чи
банківського кредиту в іноземній
валюті і його погашенні.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону Національний
банк України діє як уповноважена
державна установа при застосуванні
законодавства України про валютне
регулювання і валютний контроль. До
його компетенції у сфері валютного
регулювання та контролю належить,
зокрема, видача та відкликання
ліцензій, здійснення контролю, у тому
числі шляхом здійснення планових і
позапланових перевірок за діяльністю
банків, юридичних та фізичних осіб
(резидентів та нерезидентів), які
отримали ліцензію Національного банку
на здійснення валютних операцій, в
частині дотримання ними валютного
законодавства.

Пленум Верховного Суду України в пп. 1, 6
постанови від 12 квітня 1996 року № 5 "Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів"
роз'яснив, що споживачем, права якого
захищаються на підставі Закону, є лише
громадянин (фізична особа), котрий
придбає, замовляє, використовує або має
намір придбати чи замовити товари
(роботи, послуги) для власних побутових
потреб. Заява про захист прав споживача
має повністю відповідати вимогам щодо
форми й змісту позовної заяви, зокрема,
мiстити вiдомості: про те, яке право
споживача порушено; коли і в чому це
виявилося; про способи захисту, які
належить вжити суду; про розмір сум,
щодо яких заявлено вимоги, з
вiдповiдними розрахунками і
обґрунтуванням; про докази, що
підтверджують позов.

Відповідно до ч.3 ст.47 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»
на підставі банківської ліцензії,
банки мають право здійснювати
банківську операцію щодо розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі НБУ Індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк. Отже, відсутнє будь-яке обмеження
та необхідність індивідуальної
ліцензії для видачі, отримання
кредитів в іноземній валюті
резидентами.

Ураховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що заявником не доведено
наявність правових підстав для
скасування рішення районного суду й
обґрунтовано відмовив у задоволенні
поданої ОСОБА_2 позовної заяви.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи не відносяться до тих підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування
оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
постановлено рішення з додержанням
вимог закону, тому апеляційну скаргу
слід відхилити.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді