УХВАЛА

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: відділ державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м.
Києві, державний виконавець Жорноклей
Олег Андрійович, головний державний
виконавець Савченко Юлія Йосипівна,
про стягнення заборгованості по
аліментам та пені за прострочення
сплати аліментів за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 14 листопада
2013 року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 6 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 3 вересня 1999 року між нею та
ОСОБА_4 було укладено шлюб, від якого
вони мають двох дітей: доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 24 вересня 2008
року шлюб між ними розірвано. Рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 18 грудня 2008 року на її
користь стягнуто з відповідача
аліменти на утримання дітей у розмірі
1/3 частини усіх видів заробітку
щомісячно, починаючи з 19 вересня
2008 року до досягнення ними
повноліття. 24 грудня 2008 року на
виконання вказаного рішення суду було
видано виконавчий лист. Рішенням
апеляційного суду м. Києва від 31
березня 2009 року стягнуто з ОСОБА_4
аліменти у розмірі 1/6 частини
усіх видів доходів на її користь та
утримання щомісячно до досягнення
дитиною трьохрічного віку, починаючи з
19 вересня 2008 року по 11 квітня
2010 року. На виконання вказаного рішення
17 червня 2009 року Подільським районним
судом м. Києва видано виконавчий лист.
Посилаючись на те, що відповідач на час
існування зобов'язання сплачувати
аліменти, крім основного місця роботи,
займався підприємницькою діяльністю і
у період з 19 вересня 2008 року
по 1 вересня 2009 року отримав дохід у
розмірі 68 490 грн та який приховав від
відрахування аліментів, просила
стягнути з відповідача заборгованість
по оплаті аліментів за вказаний період
у розмірі 21 183 грн 17 коп. та неустойку за
прострочення сплати аліментів у
розмірі 26 955 грн 47 коп. При цьому
позивачка зазначала, що не
погоджується із постановою державного
виконавця про відсутність у боржника
заборгованість за аліментами.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 14 листопада 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 заборгованість по аліментам в
сумі 6 721 грн 71 коп., пеню в сумі

118 656 грн 75 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
6 лютого 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що у
ОСОБА_4 виникла заборгованість з
виплати аліментів як на утримання
дітей, так і на утримання позивачки, у
зв'язку з чим підлягає стягненню й
неустойка за прострочення сплати
аліментів.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи
у задоволенні позову, апеляційний суд
виходив з того, що державним виконавцем
не визначено розмір заборгованості за
аліментами, тому пеня за прострочення
їх сплати стягнута бути не може.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з 3 вересня 1999 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 24 вересня 2008 року розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають двох
дочок, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 18 грудня 2008 року з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти у
розмірі 1/6 частини з усіх його доходів
на її утримання щомісячно до
досягнення дитиною трьохрічного віку,
починаючи з 19 вересня 2008 року до 11
квітня 2010 року.

На виконання вказаних судових рішень
Подільським районним судом
м. Києва 24 грудня 2008 року та 17 червня 2009
року вик дано виконавчі листи, за якими
7 лютого 2009 року постановою головного
державного виконавця ВДВС
Подільського РУЮ у м. Києві відкрито
виконавче провадження про стягнення з
ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей у
розмірі 1/3 частини з усіх його доходів,
а постановою державного виконавця ВДВС
Подільського РУЮ у м. Києві від 20 червня
2009 року відкрито виконавче провадження
про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на
утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини з
усіх його доходів.

Постановою ВДВС Подільського РУЮ у м.
Києві було закінчено виконавче
провадження по виконавчому листу,
виданому судом 31 березня 2009 року про
стягнення з відповідача на користь
позивача аліментів у розмірі 1/6 частини
усіх видів його заробітку з посиланням
на відсутність заборгованості по
аліментам.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України
«Про виконавче провадження» розмір
заборгованості зі сплати аліментів
визначається державним виконавцем за
місцем виконання рішення у порядку,
встановленому Сімейним кодексом
України. У разі визначення суми
заборгованості у частці від заробітку
(доходу) розмір аліментів не може бути
менше встановленого Сімейним кодексом
України.

У п. 9 цієї статті зазначено, що спір
щодо розміру заборгованості із сплати
аліментів вирішується судом за заявою
заінтересованої особи у порядку,
встановленому законом.

Апеляційний суд взяв до уваги наведене
та вважав, що оскільки у відповідача
відсутня заборгованість по сплаті
аліментів, то немає підстав для
стягнення з нього пені за прострочення
їх виплати.

Порядок стягнення аліментів на
виконання рішення суду передбачений
ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження» і відповідно до
ч. 9 цієї статті суд вирішує питання
заборгованості лише у разі спору про її
розмір.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України розмір
заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Таким чином, при наявності такого спору
заборгованість стягується на підставі
рішення суду про стягнення
заборгованості, а не державним
виконавцем відповідно до положень
Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 195 СК України
заборгованість за аліментами,
присудженими у частці від заробітку
(доходу), визначається з фактичного
заробітку (доходу), який платник
аліментів одержував за час, протягом
якого не проводилось їх стягнення.

Апеляційний суд зазначене не врахував,
не звернув уваги на те, що позивачкою
оспорено постанову державного
виконавця про відсутність
заборгованості по сплаті аліментів та
надано на підтвердження наявності
заборгованості докази, зокрема листи
ДПІ Подільського району м. Києва про
наявність доходу, одержаного
відповідачем від підприємницької
діяльності. При цьому апеляційний суд
помилково послався на те, що державний
виконавець повинен прийняти іншу
постанову про заборгованість за
аліментами, оскільки у разі спору про
розмір заборгованості за аліментами,
його розмір визначається судом.

Крім того, відповідач частково визнав
наявність заборгованості по сплаті
аліментів, про що зазначив у своїх
запереченнях на позов, а згідно з
ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України зазначене не врахував, не
встановив наведених вище фактів, не дав
належної правової оцінки наявним у
справі доказам та прийшов до
передчасного висновку про відсутність
у відповідача заборгованості зі сплати
аліментів.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, судове рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 6
лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко